Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення №10007/0292 філії «Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк», за участю третіх осіб: [PERSON] , Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про визнання іпотечного договору припиненим. В обґрунтування\~позову позивач\~посилається на\~те,\~що 11 січня 2010 року між нею, [PERSON] (Покупець) та гр. [PERSON] (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Продаж був вчинений за 101636грн., які були нею на виконання зустрічного обов`язку виплачені до підписання Договору, що підтверджує факт виконання Договору та що підтверджується особистим підписом Продавця на Договорі. Право власності на житловий будинок виникло за нею відповідно до п.11 Договору з часу прийняття рішення про реєстрацію права власності - 16.10.2010 року КП «Мелітопольське ММБТІ» за реєстраційним № присвоєного запису 13653 в книзі 67-96. На момент вчинення правочину купівлі-продажу даний житловий будинок за твердженням Покупця так й за даними державних реєстрів нікому іншому не був проданий, не подарований, іншим способом не відчужений та крім іншого під заставою, забороною (арештом) не перебував тощо та їй нічого про це було невідомо на той час. В 2016 році їй стало відомо, що 27 серпня 2008 року між ВАТ "Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ, як Іпотекодержателем, в особі керуючого Мелітопольським відділенням Запорізької філії ВАТ "Державний ощадний банк» - Мільчевой С.Д., та ФОП [PERSON] , як Іпотекодавцем, було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №2514 іпотечний Договір, предметом якого за п. 1.2. було теж саме нерухоме майно, житловий будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] . Водночас їй також стало відомо з цього часу, що ПАТ вважає, а саме діючим іпотечне зобов`язання за вищевказаним Іпотечним договором та, [PERSON] , до якої перейшло право власності на житловий будинок згідно з договором купівлі-продажу від 11.01.2010 року набула статус Іпотекодавця за Іпотечним договором №96 від 27.08.2008 року, має всі права та несе всі обов`язки в тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття права власності на предмет Іпотеки, та незалежно від того, що до її відома не була доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Ухвалою ГС Запорізької області від 28.09.2009 року у справі №26/131/09 ФОП [PERSON] визнано банкрутом. Ліквідатором в межах повноважень за ст. 25 Закону та ухвали Запорізького ГС від 28.09.2009 року, - звернено стягнення на заставлене майно (іпотечне) - житловий будинок та здійснено його реалізацію, що таким чином потягнуло з моменту реалізації спірного житлового будинку за протоколом торгів № 34 від 17.12.2009 року припинення іпотеки. Крім того, ухвалою ГС Запорізької області від 20.08.2013 року в тій ж справі № 26/131/09 залишеною без змін Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02.04.2014 року було задоволено заяву ПАТ за якою результати торгів з продажу спірного житлового будинку оформлені протоколом біржових торгів № 34 від 17.12.2009 року визнано недійсними та договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 19.12.2009 року в особі ліквідатора з гр. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Лучко Н.Г. за реєстровим № 3058 також, - визнано недійсним. Наведене призводить до відсутності прав та обов`язків Іпотекодавця в її особі, [PERSON] , в обсязі і на умовах за Іпотечним Договором, та як вказує ПАТ, що існували на момент набуття нею права власності на предмет Іпотеки та отже, які в решті-решт не перейшли разом з договором купівлі-продажу від 11.01.2010 року до неї з моменту реєстрації договору. З огляду на те, що іпотечне нерухоме майно знаходиться у власності та зареєстроване в єдиному державному реєстрі прав на нерухома майно за нею, тому вона просить суд визнати припиненим договір Іпотеки №96 від 27 серпня 2008 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», як - Іпотекодержателем, в особі керуючого Мелітопольським відділенням Запорізької філії ВАТ «Державний ощадний банк» Мільчевой С.Д. та фізичною особою [PERSON] як Іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №2514, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] ; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 705,00грн. та 352,40грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у позові відмовити. Згідно долученого відзиву, 27 серпня 2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України», тип якого на підставі змін до Статуту змінено на ПАТ і [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №96, на підставі якого останній був наданий кредит в сумі 310000,00 грн. зі сплатою 20% річних на придбання житлового будинку терміном повернення не пізніше 27 серпня 2028 р. В якості забезпечення повернення кредиту був укладений іпотечний договір №96 від 27.08.2008 р., згідно з яким в іпотеку Відповідачу була надана придбана за рахунок кредиту нерухомість, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2009 р. у справі № 26/131/09 ФОП [PERSON] визнано банкрутом. Згідно з листом № С-26/131 від 20.11.2009 р. арбітражний керуючий Сеник О.В. повідомила про визнання кредиторських вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ФОП [PERSON] в сумі 368269гривень 59коп. 17.12.2009 р. в рамках процедури банкрутства Українською товарною біржею проведені біржові торги з реалізації житлового будинку [ADDRESS] . 19.12.2009 р. між ФОП [PERSON] в особі ліквідатора Сеник О.В. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку [ADDRESS] . 24.12.2009р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку [ADDRESS] . 11.01.2009р. між [PERSON] та [PERSON] як представником [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку [ADDRESS] . На теперішній час [PERSON] залишається власницею зазначеного житлового будинку. Внаслідок продажу житлового будинку, який входив до ліквідаційної маси боржника, в процедурі банкрутства Відповідач коштів не отримав взагалі. Вищевказані обставини були предметом дослідження при розгляді цивільної справи №320/10393/15-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10007/0292 філії - Запорізьке обласне управління AT «Ощадбанк» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , арбітражні керуючі: Сеник О.В., Короленко І.М., Книшевська Т.С., про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення. Задовольняючи позов AT «Ощадбанк», суд у своєму рішенні від 08.11.2016 р. зазначив, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.12.2013 р. у справі № 26/131/09, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02.04.2014 p., задоволено заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0292 філії - Запорізьке обласне управління AT «Ощадбанк». Результати торгів з продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , проведених Українською товарною біржею 17.12.2009 p., що оформлені протоколом біржових торгів № 34 від 17.12.2009 p., визнано недійсними. Договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 19.12.2009 p. між ФОП [PERSON] в особі ліквідатора Сеник О.В. та гр.. [PERSON] визнано недійсним. Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. З урахуванням того, що результати торгів з продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , проведених Українською товарною біржею 17.12.2009 p., що оформлені протоколом біржових торгів №34 від 17.12.2009 p., визнано недійсними та договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку укладений 19.12.2009 р. між ФОП [PERSON] в особі ліквідатора Сеник О.В. та [PERSON] визнано недійсним, зазначений правочин відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків, суд дійшов висновку, що дія іпотеки відновлена з моменту вчинення первинного запису. Рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2016 року. Крім того, як зазначає представник відповідача, позивачем пропущений строк позовної давності захисту прав та інтересів. З позову вбачається, що Позивач дізналась про порушення своїх прав та інтересів у 2016 році. Але відповідач заперечує цей факт та зазначає, що згідно ухвали господарського суду Запорізької області від 15.10.2013 р. [PERSON] було залучено до участі у справі № 26/131/09 про банкрутство фізичної особи-підприємця [PERSON] в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів за заявою AT «Ощадбанк» до ФОП [PERSON] , фізичної особи [PERSON] про визнання недійсним протоколу біржових торгів №34 від 17.12.2009p., визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.12.2009 p., реєстр.№ 3058. Таким чином, про порушення своїх прав та інтересів Позивач довідалась або могла довідатись у 2013 році, з часу залучення її до участі у справі № 26/131/09 про банкрутство ФОП [PERSON] в якості третьої особи. Але з того часу минуло більше 4років. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином поштовим повідомленням за останнім відомим місцем проживання. В судове засідання представник третьої особи ПАТ «Фідобанк» не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштовим повідомленням за останнім відомим місцем розташування. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.5\~ст.263\~ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, 11.01.2010 року між позивачем [PERSON] (Покупець) та гр. [PERSON] (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 67,7 кв.м., загальною площею 124,6 кв.м., зазначений на плані (літ .А-1) з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. Б1), погріб з шийкою (літ. П), вбиральня (літ. У), огорожа (№ 1), який було посвідчено нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г. за реєстровим номером №100, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.01.2010р., витягу з державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.01.2010р. (а.с.27-29). Згідно витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~№111720741\~від 25.01.2018\~року,\~право власності\~на житловий\~будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.15). Судом щодо вищевказаного спірного житлового будинку згідно долучених до справи доказів встановлено наступне. Так 27.08.2008 року між Відкритим Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (код ЄРПОУ 00032129), правонаступником якого є ПАТ, як Іпотекодержателем, в особі керуючого Мелітопольським відділенням Запорізької філії ВАТ "Державний ощадний банк» - Мільчевой С. Д., яка діяла на підставі Положення про філію та довіреності від 24.03.2008 року реєстровий № 4589 та фізичною особою [PERSON] (код РНКОПП), як Іпотекодавцем, було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області - Васильцовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2514, - іпотечний Договір - предметом якого за п..2. було нерухоме майно житловий будинок літ. «А-1»,загальною площею 123,6кв.м., житловою площею 67,6кв.м., літня кухня під літерою «Б-1», погріб з шийкою під літерою «П», убиральня під літерою (У), огорожа під літерою «1», які розташовані за адресою [ADDRESS] (а.с.9-13). Постановою Господарського суду Запорізької області від 28.09.2009р. у справі № 26/131/09 фізичну особу-підприємця [PERSON] визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Сеник О. В. 17.12.2009 р. в рамках процедури банкрутства Українською товарною біржею проведені біржові торги з реалізації нерухомого майна: б. [ADDRESS] , який знаходився в іпотеці, за результатами яких переможцем стала [PERSON] , що зафіксоване у протоколі №34 (а.с.25). 19.12.2009 р. між ФОП [PERSON] в особі ліквідатора Сеник О.В. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу б. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г. за реєстровим номером 3058 (а.с.26). 24.12.2009р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.П. за реєстровим номером 2845. Так ухвалою Господарського суду Запорізької області Запорізької області від 09.12.2013 року в справі №26/131/09 залишеною без змін Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02.04.2014 року було задоволено заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» за якою результати торгів з продажу спірного житлового будинку оформлені протоколом біржових торгів №34 від 17.12.2009 року визнано недійсними та договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 19.12.2009 року в особі ліквідатора з гр. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Лучко Н.Г. за реєстровим № 3058, визнано недійсним (а.с.17-24). Суд критично\~ставиться до\~тверджень відповідача\~що, результати торгів з продажу житлового будинку визнано недійсними та первинний договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 19.12.2009 р. між ФОП [PERSON] в особі ліквідатора Сеник О.В. та [PERSON] визнано недійсним та зазначений правочин не створює юридичних наслідків, як і укладений в подальшому договір купівлі продажу від 11.01.2010 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , а дія іпотеки відновлена з моменту вчинення первинного запису, та [PERSON] набула статусу Іпотекодавця за Іпотечним договором №96 від 27.08.2008 року. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата. Статтею 4 Закону № 2343-ХІІ, чинною на час введення 28.09.2009 року ліквідаційної процедури ФОП [PERSON] у справі №26/131/09, було передбачено чотири судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника, мирова угода, санація (відновлення платоспроможності), ліквідаційна процедура. Кожна з цих процедур вводилася окремим судовим рішенням, а зокрема, ліквідаційна процедура постановою про визнання боржника банкрутом. Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 48 Закону №2343-ХІІ у зазначеній редакції з дня прийняття господарським судом постанови про визнання громадянина-підприємця банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: строки виконання зобов`язань громадянина-підприємця вважаються такими, що настали; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших фінансових (економічних) санкцій за всіма зобов`язаннями громадянина-підприємця; припиняється стягнення з громадянина-підприємця за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян. Постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина-підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута. Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом. Отже, постанова суду про визнання боржника банкрутом є за своєю правовою природою судовим рішенням, якою вводиться одна із судових процедур у справі про банкрутство (ліквідаційна), призначається ліквідатор боржника, до якого переходять повноваження органу управління майном боржника, за необхідності визначаються\~\~ інші організаційно-розпорядчі процедури щодо майна боржника. Відповідно до частини першої статті 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є різновидом застави. За частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, реалізації предмета застави. Згідно із частиною першою статті 17 Закону № 898-IV (у редакції станом на час виникнення спірних відносин) іпотека припиняється у разі, зокрема, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону. За загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України. Законом № 2343-ХІІ не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він не одержав коштів для задоволення своїх вимог у процедурі банкрутства фізичної особи підприємця [PERSON] , і тому відсутні підстави припинення іпотеки. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України застава (іпотека) припиняється у разі реалізації предмета застави (іпотеки). Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Аналогічні за змістом висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20). Отже, реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України іпотека проданого майна припиняється. Розрахунки з кредиторами, заставодержателями, іпотекодержателями, які здійснюються з виручки за продане на прилюдних торгах майно, проводяться після завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах. Тому момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дане твердження узгоджується із позиціє у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20). Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, державна реєстрація іпотек на час її виникнення регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 15\~червня 2021\~року у\~справі №\~922/2416/17\~(провадження\~№ 12-44гс20)\~зазначено,\~що за\~відсутності в\~реєстрі відомостей\~про права\~інших осіб\~на нерухоме\~майно або\~їх обтяжень\~особа,\~яка добросовісно\~покладалася на\~ці відомості,\~тобто не\~знала і\~не мала\~знати про\~існування таких\~прав чи\~обтяжень,\~набуває право\~на таке\~майно вільним\~від незареєстрованих\~прав інших\~осіб та\~обтяжень (пункт\~38\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~23\~жовтня 2019\~року у\~справі №\~922/3537/17\~за провадженням\~№ 12-127гс19).\~За таких\~умов право\~іпотеки припиняється,\~відомості про\~іпотеку поновленню\~не підлягають.\~Судом за\~хронологіє укладання\~договорів купівлі-продажу\~житлового будинку [ADDRESS] , встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] була третім власником зазначеного житлового будинку. З п.4 договору купівлі-продажу від 11.01.2020 року встановлено, що нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г. було підтверджено відсутність заборони відчуження за даними Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Таким чином, позивачу [PERSON] на момент укладання договору не було відомо про будь-які заборони щодо житлового будинку на підставі договору іпотеки. Згідно з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що розглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Згідно зі\~статтею 328\~ЦК України\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною 1 статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). На підставі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином відповідачем не доведено обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження, дійсність договору про іпотеку у даному випадку є порушенням прав позивача, як власника цього майна, а тому право іпотеки повинно бути припинено. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.\~89\~ЦПК України, суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача про пропуск строків позовної давності виходячи з наступного. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідач зазначає, що про дійсність договору іпотеки №96 від 27.08.2008 року вона дізналася в 2016 році під час розгляду цивільної справи №320/10393/15-ц, провадження по якій було відкрито 22.01.2016 року, а тому саме з цього моменту позивач мала дізнатися про порушення свого права. Таким чином, передбачених статтею 267 ЦК України підстав для застосування строку позовної давності судом не встановлено, оскільки порушення прав позивача, виражене в дійсності договору іпотеки, який обмежує її права як власника, триває у часі, тому в задоволені заяви банку про застосування позовної давності слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: approved