Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

В серпні 2015 року Дочірнє підприємство "Житловий комплекс № 1 ПрАТ "Житлово-побутове підприємство" предявило позов до [PERSON], Ужгородського міського сектору Головного управління ДМС в Закарпатській області про виселення та зняття з реєстрації. Свої вимоги позивач мотивував тим, що ПАТ «Житлово-побутове підприємство», яке є правонаступником ЗАТ «Житлово-побутове підприємство», є власником житлового будинку по вул. Загорській, 26, в м. Ужгороді. Вказаний будинок перебуває в оперативному управлінні позивача та використовується для тимчасового проживання громадян на підставі укладених договорів найму. Між позивачем та відповідачкою [PERSON] договір найму житлового приміщення не укладався, обставини вселення відповідачки в кімнату № 87 адміністрацією позивача не встановлені, будь-які документи з цього приводу відсутні. Крім того, відповідачка [PERSON] оплату за спожиті комунальні послуги не проводить і проводити не бажає без будь-яких пояснень. Добровільно звільнити кімнату та знятися з реєстрації також не бажає, продовжує користуватися житлом, чим завдає матеріальної шкоди підприємству та порушує право власності останнього (а.с.1-2). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року позов задоволено. Виселено [PERSON] з кімнати № 87 по вул. Загорській, 26, в м. Ужгороді без надання їй іншого житлового приміщення та зобовязано зняти її з реєстрації за вказаною адресою (а.с.31-33). Заяву відповідача [PERSON] про перегляд цього рішення ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 6 вересня 2016 року залишено без задоволення (а.с.59-60). В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON] просить рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що це рішення є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, вона стверджує, що у даному житловому приміщенні вона з сином проживає понад 10 років, була вселена на підставі закону з волі власника, та належно зареєстрована. Доказів наявності заборгованості по комунальним платежам позивач не надав. Крім того, суд першої інстанції застосував норми цивільного кодексу, в той час як до даних правовідносин слід було застосувати норми житлового кодексу. У судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідачка [PERSON] та її представник скаргу підтримали та пояснили, що [PERSON] є громадянкою [PERSON], проживає у спірній кімнаті з 2006 року з сином [INFO], зареєстрована легально, іншого житла не має, за послуги сплачує по мірі можливості. У позивача є претензії щодо заборгованості за оплату комунальних послуг, про що свідчать відповідні переписка, однак це не є приводом для її виселення. Самовільно житло не займала, договір найму підписувала в одному примірнику, який залишився у позивача. Звернула увагу на те, що гуртожиток було офіційно передано до комунального майна міста Ужгорода, а у жовтня 2016 року міська рада передала його в оперативне управління органу самоорганізації населення будинковому комітету, отже позивач є неналежним. Представник позивача скаргу не визнала, просила відхилити. Пояснила, що документів, які б обґрунтовували правомірність вселення відповідачки до спірної кімнати немає, тому позов було заявлено з підстав, передбачених п.6 статті 116 ЖК України. Чому суд першої інстанції вирішив спір з посиланням на норми цивільного законодавства, які регулюють питання права власності, пояснити не може. Звернула увагу на те, що питання щодо передачі гуртожитку в оперативне управління будинковому комітету було вирішено вже після розгляду справи у суді першої інстанції, отже на момент подачі позовної заяви позивач діяв правомірно, представляючи власника, зазначеного у свідоцтві про право власності, доданого до матеріалів позовної заяви, Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що власником житлового будинку по вул. Загорській, 26, в м. Ужгороді є ПАТ «Житлово-побутове підприємство» згідно свідоцтва про право власності на житло від 25 листопада 1997 року за № 29; дочірнє підприємство «Житловий комплекс №1» ПАТ «Житлово-побутове підприємство» створено власником та в його оперативному управлінні перебуває відповідний гуртожиток; з відповідачкою [PERSON] договір найму житла не укладався, будь-які документи з цього приводу відсутні, остання за умов фактичного проживання у спірній кімнаті не проводить оплату за комунальні послуги, добровільно виселитися не бажає. Виходячи з цих обставин та посилаючись на статтю 41 Конституції України, статті 16, 317, 319, 321 та 391 ЦК України , які визначають правомочності власника у т.ч. щодо захисту свого права, місцевий суд задовольнив позов, яким фактично вирішив питання щодо житлових прав відповідачки ( а.с. 31-33). Такі висновки місцевого суду є помилковими, зроблені без належного зясування не тільки фактичних обставин справи, але й належного визначення предмету та підстав заявленого позову. Вказане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (п.1, 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України). Дослідивши матеріали позову, колегія констатує, що згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). У відповідності до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 59 ЦПК України). Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку звертаючись до суду з позовом про виселення [PERSON] та зняття її з реєстрації позивач послався на те, що остання самовільно зайняла жиле приміщення, а також не оплачує комунальні послуги. Однак, на підтвердження своїх вимог позивач не подав жодного належного доказу. Навпаки, відповідачка [PERSON], яка є громадянкою [PERSON] та має тимчасове посвідчення на постійне проживання на території України, подала довідку ДП «ЖК № 1 ПАТ «Житлово-побутове підприємство» від 6 травня 2016 року, з якої слідує, що вона разом з своїм сином зареєстрована на постійній основі за адресою: м. Ужгород, вул. Загорська, 26/87 (а.с.38-42). Доказів, що відповідачка [PERSON] самовільно зайняла спірне жиле приміщення, в матеріалах справи немає. Відсутність копії договору найму у жодної із сторін не свідчить про те, що такий не укладався взагалі, як і про те, що спірну кімнату відповідачка зайняла самовільно. Так само у матеріалах справи немає доказів щодо наявності заборгованості у відповідачки за житлово-комунальні послуги, і така не була предметом судового аналізу. Позивач не вказував її конкретний розмір, період нарахування, характер наданих послуг тощо. У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідачки надав суду копії листів, одержаних його довірителькою від позивача від 19 березня 2012 року за №5 та від 30 липня 2012 року за №49 щодо розірвання договору найму та щодо сплати заборгованості. Представник позивача просила ці документи не враховувати, оскільки вони неналежно оформлені. Водночас вона уточнила, що у позовній заяві позивач вказував на саму наявність заборгованості, що відповідачка не заперечує, однак не вважав це підставою позову: підставою було те, що позивачка вселилася до гуртожитку самовільно. За таких обставин колегія вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених позовних вимог та обставин, з якими позивач повязує ці вимоги. При цьому колегія вважає за необхідне звернути увагу й на те, що право особи на повагу до свого житла передбачено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною (Далі по тексту Конвенції). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п.50 рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04). Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання « житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» ( п.40, п.42 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривицька та Кривицький проти України», заява №30856/03). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності ( п. 43 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривицька та Кривицький проти України», заява №30856/03 та інші) Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed