Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Первісні позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Виноградівського районного суду від 01.11.2011р. шлюб між сторонами був розірваний і з того часу відповідач в добровільному порядку виїхав із житлового будинку позивачки (вул.Українська-15 в с.Підвиноградів, Виноградівського району) де вони проживали та переїхав до своїх батьків Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що вона неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в будинку її батьків, однак останій ігнорує її прохання, а відтак, в силу ст.319 ЦК України вона змушена звернутися до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування її житлом, а саме: будинком №15 по вул.Українська в с.Підвиноградів, Виноградівського району. В судовому засіданні позивачка та її представник просили свої позовні вимоги по первісному позову залишити без розгляду, про що судом 24.09.2015р. винесена відповідна ухвала \\а.с.142-143\\ Разом з тим, по вимогам [PERSON] по зустрічному позову про визнання житлового будинку №15 з надвірними спорудами по вул.Українська в с.Підвиноградів їх спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності на даний будинок, зменшення спадкової маси і визначити частку [PERSON] як 2\\3 даного житлового будинку, та про поділ спільного майна подружжя, а саме стягнення грошової компенсації за автомобіль, просили суд в їх задоволенні відмовити (письмове заперечення долучене до матеріалів справи), посилаючись на те, що спірний житловий будинок №15 по вул.Українська (кол.Свердлова) в с.Підвиноградів, належав на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1993р. на праві приватної власності в цілому [PERSON] Івановичу- батьку відповідачки, після смерті якого 04.10.2013р., належний [PERSON] житловий будинок мали право успадковувати за законом (спадкування відбувалося за законом, оскільки [PERSON] заповіту не залишив) відповідачка та її мати [PERSON], яка відмовилася від спадщини на користь відповідачки. На підставі цього відповідачка оформила відповідно до законодавства спадщину на вищезгаданий житловий будинок, що стверджено даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2015р., а відтак єдиним законним власником даного нерухомого майна являється виключно відповідачка [PERSON]. Подружжя розірвали шлюб 11.11.2011р., із даного будинку [PERSON] виселевсся в серпні 2011р., тобто більше ніж за 2 роки до смерті колишнього власника будинку та за 4 роки до прийняття відповідачкою спадщини за померлим власником будинку [PERSON]. Окрім того, відповідачка звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON], оскільки вони розірвали шлюб 01.11.2011р., після розірвання шлюбу [PERSON] залишив автомобіль [PERSON] та дітям. Дійсно автомобіль був проданий 06.08.2015р., так як відповідачці необхідно було матеріально утримувати 2-х дітей: купляти їм їжу, одяг, витрачати кошти для їх фізичного та духовного розвитку. Відповідач не бажає утримувати дітей, навмисно ухилився від сплати аліментів. На сьогоднішній день він заборгував згідно рішення Виноградівського районного суду від 11.12.2015р. більше 46 000 грн., проте рішення суду не ним виконується, а кошти, отримані від реалізації спірного автомобіля, були потрачені на дітей. На підставі наведеного, оскільки вони не живуть з 01.11.2011р., а спірний автомобіль позивач залишив [PERSON] та дітям, тому [PERSON] пропустив 3-х річний строк, передбачений ст.72 СК України для звернення до суду, а відтак відповідачка просить відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог і у зв'язку із пропущенням позивачем 3-х річного строку позовної давності на звернення до суду. Відповідач, не заперечуючи проти залишення первісних позовних вимог [PERSON] без розгляду, скориставшись своїми правами відповідно до вимог ст.123 ЦПК України, звернувся 17.07.2015р. із зустрічним позовом до позивачки [PERSON] про визнання житлового будинку №15 з надвірними спорудами по вул.Українська в с.Підвиноградів їх спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності- визнавши з ним право власності на 1\\3 частину даного будинковолодіння, зменшити спадкову масу і визначити частку [PERSON] як 2\\3 даного житлового будинку. Обгрунтовуючи свої зустрічні вимоги [PERSON] зазначив, що з 17.07.1999р. по 01.11.2011р. він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє доньок: Даніелла- [INFO] та Евеліна- [INFO] З моменту укладення шлюбу вони на протязі двох років проживали на квартирі в смт.Королево, а через два роки переїхали проживати по місцю проживання батьків відповідачки- будинок №15 по вул.Українська (кол.Свердлова) в с.Підвиноградів. Позивач вказує, що на момент його вселення будинок №15, був одноповерховий, мав один вхід в будинок (загальною площею 103,80 кв.м.) з тильної сторони, дві житлові кімнати, одну кухню, ванну, кладову кімнату і гараж, в будинку ремонтні роботи не проводились більше 5 років. У зв'язку з тим, що в них народилась друга дитина, а тому їм необхідна була додаткова житлова площа і вони, маючи грошові заощадження (приблизно в сумі 100000 гривень) в середині 2003р. розпочали переобладнання даного житлового будинку, збільшення житлової площі за рахунок добудови другого поверху над будинком і добудови літньої кухні. Для цього він почав підшукувати будівельну бригаду, скуповувати необхідні будівельні матеріали, звернувся у районний відділ архітектури для виготовлення документів на переобладнання будинку і архітектором [PERSON], після виїзду на місце знаходження будинку, було виготовлено необхідний будівельний план. На початку вересня 2003р., коли всі підготовчі роботи були проведені, будівельна бригада в кількості 5-ти чоловік, з бригадиром [PERSON],почала проводити будівельно-ремонтні роботи. Так, в період з вересня 2003 року по грудень 2003 року будівельною бригадою були зроблені наступні будівельні роботи: зроблено вхід з будинку з фасадної сторони будинку (замість вікна), демонтовано покрівлю житлового будинку, забетоновано додаткові два поперечні опорні фундаменти, підмуровано з цегли (так як перший поверх був з цегли) стіни та пере стінки, залито залізобетонне перекриття над першим поверхом, зведено мансардний поверх (підмуровано бокові стіни з цегли десь висотою на 1,4 м.), з перестінками після чого зроблено деревяний каркас двохскатної покрівлі, яка потім була вкрита покрівельним матеріалом листовим шифером-ондуліном . Внаслідок даної перебудови було зроблено цілий ІІ-поверх житловим розміром 8,9 м. на 4,8 м.,який складався з холу і трьох житлових кімнат. В цей час з тильної сторони будинку (на місці демонтованого навісу) було зведено фундамент на літню кухню (двох поверхову), розміром 4,1 м. на 8,1 м., потім були зведені стіни з бетонних блоків розміром 40x20x20 см., після чого залито залізобетонне перекриття ,зведений з тих же блоків другий поверх і закрито ондуліновою покрівлею. В літній кухні вийшли на першому поверсі дві кімнати господарського призначення, а на другому поверсі були збудовані одна житлова кімната і кухня. Після проведення даних будівельних робіт, були проведені ремонтні роботи, як у житловому будинку (обидва поверхи), так і в літній кухні, було проведено всі необхідні системи опалення, електропроводка, водопостачання, каналізаційні системи, проведено всі необхідні внутрішні ремонтні, оздоблювальні та інші роботи, для придатності проживання в будинку. Додатково було проведено по периметру ділянки зведено огорожу з бетонних блоків. Всі будівельні та ремонтні роботи оплачувались ним за грошові кошти сім»ї. Далі позивач стверджує, що за період вересень-грудень 2003р. ним, з дозволу власника - [PERSON], за кошти з сімейного бюджету, було проведено повне перепланування (перебудування) житлового будинку №15 по вул.Українська і капітальний ремонт окремих кімнат, а також побудовано і облаштовано літню кухню, яка придатна для проживання, в зв'язку з чим як його розміри (площа,об'єм) так і вартість будинку збільшилась в декілька разів, до того ж ним було ще добудовано літню терасу, облаштовано покриття подвіря і ковану огорожу, а відтак позивач вважає, що має частку власності в даному будинковолодінні на рівні з відповідачкою та її родичами, зокрема на 1/3 частки. Між тим, відповідачка, добре знаючи ці обставини, з метою «заволодіння» даним житловим будинком поза волею позивача (знаючи що документи на переобладнання ним не було доведено до кінця) після смерті свого батька [PERSON] оформила через приватного нотаріуса на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 1049 від 20.02.2015 року приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Закарпатської області [PERSON], шляхом прийняття спадщини за батьком, як домоволодіння побудоване її батьком в 1982 році, що не може бути правильним і законним, так як ні літньої кухні ні другого поверху будинку в 1982р. не було, а їх побудував позивач в 2003р. В подальшому, 07.08.2015р. [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про поділ майна подружжя - автомобіля [NUMBER], а відтак просив визнати за ним право власності на цей автомобіль, даний позов відповідно до клопотання [PERSON], ухвалою суду від 02.09.2015р., був об»єднаний в одне провадження з даною цивільною справою №801/15. В обґрунтування цих вимог [PERSON] вказав, що за час перебування їх у шлюбі вони крім іншого придбали і автомобіль [NUMBER], за який було заплачено 70.000,00 грн. В процесі розгляду справи по суті [PERSON] відповідно до заяви від 03.11.2016р. уточнив свої вимоги в позові про поділ майна подружжя, в якій, просив стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за половину вартості автомобіля [NUMBER], оскільки відповідачка, не дивлячись на ухвалу суду про забезпечення позову, під час розгляду справи у суді, продала даний автомобіль. Допитаний у суді в якості свідка [PERSON] показав, що у 2003р. разом з бригадою будівельників почав перебудову будинку №15 по вул.Українська в с.Підвиноградів, старий будинок був одноповерховий, побудували нові стіни, залили перекриття, зробили мансардний дах, зробили терасу, було також побудовану літню кухню. Роботу замовляв та розраховувався [PERSON], також він закупляв всі будівельні матеріали. Отже, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка та перевіривши докази у справі в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України. Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень. Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України. Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і повноваженнями щодо вирішення і житлових спорів, а відтак, розглядаючи даний спір в межах заявлених та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Цивільного та Житлового кодексів України. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обгрнутовуючи свої вимоги по зустрічному позову про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні та поділу майна подружжя, позивач посилався на те, що він на підставі усної домовленості з батьком К.[PERSON] і за свої власні кошти здійснив перебудову старого будинку, проте суд не може погодитись з такими доводами позивача, оскільки вони не узгоджуються та спростовуються сукупністю інших беззаперечних доказів у справі. Між тим, у судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що сторони по справі з 17.07.1999р. по 01.11.2011р. перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє доньок: Даніелла- [INFO] та Евеліна- [INFO] З моменту укладення шлюбу подружжя на протязі двох років проживали на квартирі в смт.Королево, а в 2001р. переїхали проживати по місцю проживання батьків відповідачки [PERSON] та [PERSON] в - в будинок №15 по вул.Українська (кол.Свердлова) в с.Підвиноградів, Виноградівського району, де вони проживали разом до моменту їх розлучення- 01.11.2011р. \\а.с.7-8\\. З матеріалів справи достовірно встановлено, що спірний житловий будинок №15 по вул.Українська (кол.Свердлова) в с.Підвиноградів, належав на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1993р. на праві приватної власності в цілому [PERSON] Івановичу- батьку відповідачки, право власності на який засвідчено даними [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права №33920898 від 20.02.2015р. \\а.с.6,96\\. Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні копії спадкової справи №13/2014, зареєстровано в реєстрі за №1049 \\а.с.85-99\\ після смерті [PERSON], який помер 04.10.2013р., належний [PERSON] житловий будинок №15 по вул.Українська в с.Підвиноградів, Виноградівського району мали право успадковувати за законом (спадкування відбувалося за законом, оскільки [PERSON] заповіту не залишив) відповідачка та її мати [PERSON], яка відмовилася від спадщини на користь відповідачки. На підставі цього відповідачка оформила відповідно до законодавства спадщину на вищезгаданий житловий будинок, що стверджено даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2015р., витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а відтак єдиним законним власником даного нерухомого майна являється виключно відповідачка [PERSON]. Так, з матеріалів справи достовірно встановлено, що сторони розірвали шлюб 11.11.2011р., із даного будинку [PERSON] виселевсся в серпні 2011р., тобто більше ніж за 2 роки до смерті колишнього власника будинку та за 4 роки до прийняття відповідачкою спадщини за померлим власником будинку [PERSON]. Отже, матеріалами справи достовірно встановлено, що на момент проведення ремонтних робіт у спірному будинку у 2003р. сторони по справі не були власниками (співвласниками) даного будинку, а проживали там з дозволу на той момент власника будинку [PERSON]. Так, ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказує на те, що ним особисто було витрачено на ремонт оспорюваного будинку власних коштів у розмірі близько 100.000,00 грн., однак будь-яких належних та достовірних доказів на підтвердження цього суду не надав. Між тим, згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У зустрічній позовній заяві [PERSON] в обґрунтування власних вимог серед інших здійснює посилання на ст.ст.16,17 Закону України «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України та п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р. Дійсно, у даних нормах, у редакціях які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Спільною сумісною власністю є, серед іншого, майно, нажите подружжям за час шлюбу та майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. Проте, на підставі вищенаведених фактів та аналізу норм законодавства суд приходить до висновку, що право власності у [PERSON] на спірний житловий будинок виник після розірвання шлюбу із позивачем [PERSON] та прийняття спадщини, тобто після припинення прав та обов'язків подружжя, а тому вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Так, згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. та відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі- продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК України і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок. Між тим, в порушення вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, позивач [PERSON] не надав належних доказів того, що сільською радою йому було надано рішення на перебудову спірного будинку, або відведення земельної ділянки для будівництва зазначеного будинку, окрім того, не надав належних та достовірних доказів і того, що позивач вніс в перебудову зазначеного будинку зазначених ним у позові коштів, а відтак суд вважає, що [PERSON] не має правових підстав і для отримання будь-якої частки із оспорюваного будинку. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач також посилається на дані висновку будівельно-технічної експертизи за №0005/2016 від 15.08.2016р., проте суд, з огляду на встановлене у судовому засіданні, вважає за необхідне зазначити наступне. Експертний висновок не можна розглядати як безспірний доказ, оскільки він має оцінюватися судом нарівні з іншими доказами за загальними правилами оцінки доказів, при цьому, важливим є те, що письмові докази в процесі дослідження перевіряються за допомогою інших засобів доказування: поясненнями сторін, показаннями свідків, висновками експертів. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Ці вимоги закону узгоджуються і з приписами п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.1997р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», згідно якої при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно із ст.67 КПК України чи ст.62 ЦПК України висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваг перед іншими джерелами доказів, підлягає перевірці та оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному повному й об»єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Крім того, вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню також наступних підстав. Так, відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст.106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст.109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (абз.З п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р.). Оскільки [PERSON] весь час було відомо про правове становище спірних будинку та автомобіля, зокрема, в судовому засіданні позивач безпосередньо заявив, що в добровільно залишив позивачці та дітям будинок та автомобіль у 2011р., оскільки «дітям потрібно було доїзжати до школи в м.Виноградів», а тому суд погоджується з доводами відповідача, що в даному випадку позовну давність слід обчислювати з моменту розірвання нашого шлюбу (з 01.11.2011), а тому слід вважати, що [PERSON] дійсно пропустив і строк для пред'явлення позову про поділ спільного майна. На підставі вищевикладеного і відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.1218,1223,1268 ЦК України, ст. ст.16,17 Закону України «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст.106-110 СК України, та

Outcome: dismissed