Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Просить суд стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на її користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник відповідача прокуратури Волинської області в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Головного Управління Національної поліції у Волинській області в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 31 січня 2017 року [PERSON] подала на ім`я прокурора Волинської області Швидкого В.В. заяву про вчинення кримінального правопорушення, а саме - вимагання у неї коштів директором ЖКП № 7 [PERSON] шляхом залучення колекторів. В порушення вимог статті 214 КПК України, відомості до ЄРДР на підставі поданої [PERSON] заяви про вчинене кримінальне правопорушення, внесені не були. Ухвалою слідчого судді від 08 лютого 2017 року скаргу [PERSON] задоволено частково, зобов`язано прокуратуру Волинської області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за скаргою [PERSON] від 31 січня 2017 року про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування (а.с. 27). 20 лютого 2017 року прокурором Яковлєвою О.В. на підставі ухвали слідчого судді від 08 лютого 2017 року було внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 189 КК України (№ 42017031010000015) (а.с. 13). 23 травня 2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранцем Р.Ю. було вручено [PERSON] пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 42017031010000015, внесеному до ЄРДР 20 лютого 2017 року (а.с. 14). Постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 20 лютого 2017 року за № 42017031010000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Ухвалою слідчого судді від 02 листопада 2017 року скаргу потерпілої [PERSON] на постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження - задоволено. Постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України - скасовано. Встановлено, що слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранцем Р.Ю. під час проведення досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженні не в повній мірі дотримано даних вимог закону, зокрема, в частині повноти розслідування, оскільки не проведено ряд необхідних слідчих та інших дій. Надано вказівку, в ході подальшого досудового розслідування зокрема, належно розглянути клопотання потерпілої [PERSON] про проведення слідчих (розшукових) дій у ньому, в тому числі, допитати в її присутності директора ЖКП-7 [PERSON] та директора ТОВ "Колекторська компанія "Корсар" [PERSON] , встановити осіб, власників номерів телефонів [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та допитати їх за участю потерпілої щодо обставин вимагання коштів, допитати гр. [PERSON] про відомі їй обставини щодо вимагання коштів, оперативним шляхом встановити усіх власників квартир, у яких невідомі особи вимагали в період 2009-2017 років, за дорученням директора ЖКП-7 [PERSON] квартирну плату та допитати їх. В подальшому, ухвалою слідчого судді від 16 березня 2018 року скаргу [PERSON] - задоволено частково. Постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 25.05.2017 року про відмову в задоволенні клопотання - скасовано. Зобов`язано слідчого, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 42017031010000015, вирішити клопотання скаржниці [PERSON] від 23.05.2017 року (а.с. 31). Представник Волинської обласної прокуратури в судовому засіданні на запитання суду повідомив: -Що він не може надати інформацію, які дії вчинялися, або які процесуальні рішення приймалися посадовими особами прокуратури Волинської області в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України; -Що йому невідомо, чи виконано слідчим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, вказівки слідчого судді, викладені в ухвалі суду від 02 листопада 2017 року; -Що йому невідомо, чи прийнято слідчим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, кінцеве процесуальне рішення; -Що він не може надати відповіді, який саме прокурор здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України; -Що він не може повідомити, чи взагалі вчинялись будь-які процесуальні дії після скасування кожної з постанов слідчим суддею. Станом на день звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою, вказівки слідчого судді, викладені в ухвалі суду від 02 листопада 2017 року слідчим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року не виконані. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, звертаючись до суду, [PERSON] обґрунтовує свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом майже 4 років після початку кримінального провадження не вчиняється належних процесуальних дій, та не виконуються вказівки слідчого судді. Ураховуючи викладене, суд вважає, що зазначені обставини свідчать про очевидну надмірну тривалість досудового розслідування, яке на даний час не звершено. Розслідування триває з лютого 2017 року. При цьому, понад три роки залишаються безпідставно невиконаними вказівки слідчого судді, викладені в ухвалі від 02 листопада 2017 року. Внаслідок чого, суд беззаперечно констатує: -грубе порушення розумних строків слідчим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України щодо виконання процесуальних дій, в тому числі щодо невиконання вказівок слідчого судді, викладених в ухвалі суду від 02 листопада 2017 року; -незабезпечення посадовими особами прокуратури Волинської області (Волинської обласної прокуратури) проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017031010000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України в розумні строки. В суду не виникає сумніву, що внаслідок вищевказаних обставин, позивачу [PERSON] було завдано моральної шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.105 Рішення Європейського суду з прав людини по справі по справі «Смірнова проти Росії» від 24.07.2003 вказано, що «Суд зауважує, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п. 96). Але це не заважає Суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Моральна шкода, заподіяна позивачу полягає у: -порушенні нормальних життєвих умов і звичок; -стражданнях внаслідок ігнорування прокурорами та слідчими її прав; -порушенні нормальних життєвих зв`язків; -сприяння працівниками прокуратури і поліції вторинній виктимізації позивача. Позивачем на засадах змагальності сторін належним чином мотивовано та доведено суду заподіяння їй моральної шкоди, що не викликає в суду будь-яких сумнівів. Судом не приймаються до уваги посилання представників відповідачів Волинської обласної прокуратури та Головного Управління Національної поліції у Волинській області щодо відсутності доказів неправомірної бездіяльності слідчих та прокурорів. Оскільки надмірна тривалість розслідування справи за встановлених судом у рамках кримінального провадження обставин того, що понад три роки залишаються безпідставно невиконаними вказівки слідчого судді, викладені в ухвалі від 02 листопада 2017 року, є очевидною. А тому на державу покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненою такою надмірною тривалістю розслідування. Внаслідок чого, суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції У ситуації, коли органи держави здійснюють досудове розслідування із порушенням усіх розумних строків. Відшкодування моральної шкоди має бути здійснено МВС України та Офісом Генерального прокурора України, оскільки шкода завдана саме в результаті неналежних дій працівників ГУНП у Волинській області та Волинської обласної прокуратури. А тому за таких обставин, виходячи із засад справедливості, розумності, співмірності, приймаючи до уваги глибину фізичних та душевних страждань позивача, суд приходить до висновку про відшкодування позивачу завданої незаконними діями посадових осіб МВС України в особі Головного Управління Національної поліції у Волинській області та офісу Генерального прокурора України в особі Волинської обласної прокуратури моральної шкоди в розмірі 60 000,00 гривень та часткове задоволення позову.

Outcome: partial