Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.08.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Одеська нова біржа, про визнання договору міни дійсним, в якому позивачка просить суд визнати дійсним договір №20/98 міни нерухомого майна від 03 серпня 1998 року, укладений на Одеській новій біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та від імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], (зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 06 серпня 1998 року за №941-стр. 18-кн. 288пр.). В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 03 серпня 1998 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з іншої сторони, був укладений на Одеській новій біржі договір міни нерухомого майна за №20/98, за умовами якого: [PERSON] передала, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність в рівних частках квартиру, загальною площею 46,5 кв.м., яка складається з 2-х кімнат житловою площею 30,7 кв.м., а також: коридору - №1, стінної шафи-№2, кухні-№4, ванної-№5, туалету-№6, розташовану за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 98/0167, посвідченого Одеською універсальною товарною біржею «ОІР» 04 травня 1998 р., зареєстрованого в КП «ОМБТІ і РОН» 25 травня 1998 р., інвентарний №941, стор.18,кн.288,пр., а [PERSON], [PERSON], що діяла від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] в свою чергу передали, а [PERSON] прийняла у власність 295/1000 частин квартири, що складає 39,2 кв.м. загальної площі, яка складається з однієї кімнати житловою площею 29,4 кв.м, а також 295/1000 коридорів - №1, №2, №4, 295/1000 туалету - №3, 295/1000 кухні - №8, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка в рівних частках належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому 10 березня 1998 року, зареєстрованого в ОМБТІ і РОН 26 березня 1998 р., інвентарний №269 пр., стор 195,550. 06 серпня 1998 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрували в КП «ОМБТІ та РОН» під № 941-стор. 18-кн.288пр. Позивачка зазначила, що сторони дотримались всіх істотних умов угоди. [INFO] помер [PERSON], про що [INFO] Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис №1167. Після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS]. Позивачем зазначено, що нею у встановлений законом строк прийнято спадщину після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO], шляхом сумісного проживання з померлим на час відкриття спадщини. 05 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO], на підставі якої була відкрита спадкова справа №736/2017. Однак, постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 серпня 2017 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на спадкове майно було видано з порушенням норм чинного законодавства. Позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON], померлого [INFO], на спадкове майно - частку вищевказаної квартири, однак прийняти спадщину не має можливості, оскільки договір міни був укладений на Одеській новій біржі без наступного нотаріального посвідчення договору, що на цей час є обов'язковою умовою договору. У зв'язку з чим, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, представник позивачки надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, та розглянути справу за її відсутності, також у разі неявки відповідача постановити заочне рішення суду. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, 25.10.2017 року надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, не заперечує проти їх задоволення, розгляд справи просить суд провести за його відсутності. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Одеської нової біржі у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.24) [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та саме за цією адресою направлялись судові повістки на ім'я [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справіта постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 серпня 1998 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], з іншої сторони, був укладений на Одеській Новій Біржі договір міни нерухомого майна за №20/98. Згідно з п.1 вказаного договору міни, [PERSON] передала, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність в рівних частках квартиру, загальною площею 46,5 кв.м., яка складається з 2-х кімнат житловою площею 30,7 кв.м., а також: коридору - №1, стінної шафи - №2, кухні - №4, ванної - №5, туалету - №6, розташовану за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №98/0167, посвідченого Одеською універсальною товарною біржею «GIР» 04 травня 1998 р., зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 25 травня 1998 р., інвентарний №941, стор.18, кн.288, пр. Згідно з п.2 вказаного договору міни, [PERSON], [PERSON], що діяла від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла у власність 295/1000 частин квартири, що складає 39,2 кв.м. загальної площі, яка складається з однієї кімнати житловою площею 29,4 кв.м, а також 295/1000 коридорів - №1, №2, №4, 295/1000 туалету - №3, 295/1000 кухні - №8, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка в рівних частках належила [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому 10 березня 1998 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 26 березня 1998 р., інвентарний №269 пр., стор 195,550. У тексті вказаного договору міни вказано, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню. 06 серпня 1998 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстрували в КП «ОМБТІ та РОН» під № 941-стор. 18-кн.288пр. Після вчинення вказаного біржового правочину міни, [PERSON] звільнила квартиру [ADDRESS], передавши її у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В подальшому будь-яких спорів з приводу біржового договору №20/98 від 03 серпня 1998 року міни нерухомого майна між сторонами не виникало. [INFO] у віці 81 року [PERSON] помер, про що [INFO] Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис №1167. Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина на належну йому частку вищевказаної квартири. Судом встановлено, що 05 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO], на підставі якої була відкрита спадкова справа №736/2017. Постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 серпня 2017 року, [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на спадкове майно було видано з порушенням норм чинного законодавства. Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з ч. 1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, при чому згідно ч. 5 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі викладеного, судом встановлено, що позивач будучи спадкоємцем до майна [PERSON], померлого [INFO], не має можливості прийняти спадщину, оскільки їй стало відомо, що договори, які були укладені на біржах повинні бути посвідчені нотаріально, у зв'язку з чим, [PERSON] була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, на момент укладання договору міни вказаної квартири був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Аналогічне за змістом положення міститься в ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, позивачами усі вимоги, що ставилися до біржової угоди на момент її укладення, були виконані. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. При викладених обставинах, позов є обґрунтованим, враховуючи, що відповідно до ст. 220 ч. 2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем в позові не заявлені вимоги щодо відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved