Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

До суду з позовною заявою звернулась [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ,) [PERSON] (Відповідач 2, [PERSON] ), [PERSON] (Відповідач 3, [PERSON] ), у якій (з урахуванням доповнень) просила суд: Усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Звертаючись з позовом [PERSON] посилається на те, що у 2019 році вона стала власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування укладеного з її дядьком, а також є спадкоємцем четвертої черги за законом на 2/3 частки вказаної квартири після її померлого діда. Вказує, що з 03.12.2019 року її місце проживання зареєстроване за адресою: квартира [ADDRESS] , однак потрапити до вказаної квартири вона не має змоги, оскільки у квартирі змінені замки та всередині перебувають невідомі їй особи. Щодо наведених обставин [PERSON] звернулася до правоохоронних органів, якими було встановлено, що по [ADDRESS] з середини 2017 року та по теперішній час періодично проживають відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На неодноразові звернення [PERSON] звільнити займану квартиру відповідачі відмовляються, чим своїми діями перешкоджають їй користуватись і розпоряджатись належним їй нерухомим майном. Враховуючи викладене, [PERSON] вважає, що відповідачі незаконно продовжують користуватися належною їй квартирою. Тому просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. 20.08.2020 року [PERSON] надано до суду відзив, у якому відповідач зазначає, що повністю не визнає позовних вимог, вважає позовну заяву необґрунтованою, оскільки [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. У зв`язку із чим просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник позивача надав до суду заяву, просить провести судовий розгляд у його відсутність, та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , його представник [PERSON] до судового засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином шляхом доставки СМС - повідомдення. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судових засідань повідомлялися належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів та шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання за місцем реєстрації, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання, хоча 20.08.20 року як [PERSON] так і [PERSON] просили відкласти судове засідання. Таким чином повторне повідомлення про відкладення судового засідання, чи розгляд справи для отримання необхідних матеріалів для участі у засіданні є затягуванням судового розгляду. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Відповідно до ухвали суду від 02.09.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири. (Договір № 5654, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю.). Відповідно до пункту 1 вказаного договору, [PERSON] передав у власність [PERSON] безоплатно, а [PERSON] прийняла у власність 1/3 частку у праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] підтверджується також наданою позивачем копією Витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою 27.01.2020 року - місце проживання [PERSON] з 03.12.2019 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . При цьому, судом встановлено адреси реєстрації місця проживання відповідачів. Так згідно з наявними у матеріалах справи відповідями на запит до адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в Харківській області, [PERSON] з 27.06.2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання [PERSON] з 17.01.2017 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , з 01.09.2017 року знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач [PERSON] станом на момент звернення до суду із позовною заявою - є єдиною особою, зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . З наявних у матеріалах справи копій ухвал Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 642/4161/19 вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 642/4161/19, де [PERSON] заявлені вимоги щодо визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом після її померлого діда [PERSON] та визначення [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини. В матеріалах справи наявна Заява [PERSON] про кримінальне правопорушення від 10.01.2020 року. Зі змісту якої вбачається, що в січні 2020 року [PERSON] звернулася до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області з вимогою визнати її потерпілою та розпочати досудове розслідування за тим фактом, що у квартирі [ADDRESS] , замінено замки та знаходяться невідомі їй особи, які відмовляються впускати її до квартири. Згідно з копією Довідки від 27.01.2020 року за підписом начальника Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області щодо результатів розгляду звернення [PERSON] , вбачається, що дійсно по [ADDRESS] з середини 2017 року періодично проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, опитати з даного приводу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не сталося можливим, так як при неодноразових виходах двері квартири [ADDRESS] ніхто не відчинив, на залишені повістки з`явитися в поліцейську станцію ніхто не відреагував. За наслідками проведених правоохоронцями дій, [PERSON] було рекомендовано з питань правових підстав на проживання та/або примусового виселення вищевказаних осіб звертатися до Ленінського районного суду м. Харкова. З наданої позивачем Копії вимоги від 07.02.2020 року до відповідачів по справі щодо добровільного звільнення ними у семиденний строк квартири [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] намагалася врегулювати спір у досудовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] зверталась до відповідачів з вимогою про виселення, що підтверджується наданою копією письмової вимоги, описом вкладення до цінного листа та квитанціями про поштовий переказ. Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджуються посилання [PERSON] про те, що вона є власником 1/3 квартири [ADDRESS] , та спадкоємцем четвертої черги на 2/3 частки вказаної квартири. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Відповідно вимогам ст. 98 Житлового кодексу Української РСР, тимчасові жильці на вимогу наймача (власника) зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖКУ осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого приміщення. У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому суд враховує, що відповідачі вселились у квартиру [ADDRESS] самовільно, без будь-яких правових підстав та проживають у зазначеній квартирі всупереч волі [PERSON] , чим порушують її право на вільне користування належним житловим приміщенням. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд, оцінивши виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачі у даній справі [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідями на запит до адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в Харківській області. Отже виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі без належної правової підстави проживають у квартирі [ADDRESS] , в добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру, хоча були попереджені про необхідність звільнення квартири, чим грубо порушують права позивача як власника, перешкоджають їй користуватись та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою. Жодних договорів щодо користування квартирою позивач з відповідачами не укладали. Тому на думку суду, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , а також спадкоємцем четвертої черги за законом на інші 2/3 частки спірної квартири, тобто має право проживати в ній, а відповідачі не мають права чинити перешкод [PERSON] у користуванні її квартирою, та мають зареєстровані місця проживання за наведеними вище адресами. Таке виселення відповідачів переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірну квартиру позивача [PERSON] , яка тривалий час не може користуватися нею через неправомірні дії відповідачів. Щодо аргументів, наведених у відзиві на позовну заяву [PERSON] суд зазначає. Посилання [PERSON] на те, що позивачем не надано суду доказів стосовно фактів, на які вона посилається у позовній заяві, спростовуються матеріалами справи. Суд критично оцінює твердження [PERSON] , оскільки вважає наявні у матеріалах справи докази достатніми для підтвердження викладених у позові обставин, при цьому, у відзиві не зазначено жодного доказу, яким би спростовувались доводи позивача. Разом з тим, суд погоджується з недоведеністю посилання [PERSON] щодо факту приходу до неї за місцем проживання п`ятьох молодиків спортивної статури. Однак, зазначений факт не впливає на висновок, до якого прийшов суд за наслідком розгляду даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved