Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

18 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північно-Український будівельний альянс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову вказує, що 14.05.2019 року він був прийнятий на роботу до відповідача на підставі наказу № 811-к від 13.05.2019 року. Вказує, що він був звільнений з роботи у відповідача 02.12.2019 року на підставі наказу № 2103/1 від 03.12.2019 року, про що було зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Зазначає, що за час роботи в відповідача йому було нараховано заробітну плату на загальну суму 44 636,29 грн., про що свідчить довідка пенсійного фонду форма ОК-7. На момент звільнення повного розрахунку з ним проведено не було. Зазначає, що спору між ним та відповідачем з приводу суми нарахованої йому заробітної плати немає. Останній раз він отримав зарплату за вересень 2019 року. Після вересня 2019 року заробітна плата йому нараховувалася, проте не виплачувалася. Відповідачем йому фактично було видано на руки заробітну плату в сумі 28 930,91 грн. Загальна сума заборгованості відповідача переді мною по заробітній платі складає 15 705,38 грн. 05 листопада 2020 року він звернувся до суду із заявою, в якій просив видати судовий наказ про стягнення з ТОВ "Північно-Український будівельний альянс" нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, справа № 569/18024/20. Зазначає, що 31 травня 2021 року Рівненський міський суд Рівненської області прийняв рішення по справі № 569/20306/20, яка є аналогічною поданій ним позовній заяві. Справа стосується того самого відповідача, та містить аналогічні позовні вимоги. Відмінність полягає тільки в загальній сумі заборгованості по зарплаті. Зазначає, що на дату подання ним позову вищезазначене рішення набуло сили, відповідачем отримано, не оскаржено. Вказує, що відповідно до зазначеного вище рішення по справі № 569/20306/20, належний до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 28 000 двадцять вісім тисяч) гривень. Оскільки обставини невиплати заробітної плати у вищезазначеній справі та в нього повністю співпадають, наявна така сама винна поведінка відповідача, в той самий часовий проміжок, виходячи з принципу правової визначеності, в нього є легітимні сподівання та правомірні очікування того, що належний до стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становитиме також 28\~000 грн. У зв`язку з цим звертається до суду з даною позовною заявою. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача суд не розцінює як визнання позовних вимог, оскільки подання заперечень на позов є правом, а не обов`язком відповідача і не звільняє позивача від доведення певних обставин як то передбачено ч. 3 ст.\~12\~та ч.1 ст.81 ЦПК України. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого. Судом \~встановлено,\~що позивач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс». Зокрема, як вбачається з записів у трудовій книжці позивача [PERSON] , він був прийнятий на роботу 14.05.2019 року на підставі наказу №811-к від 13.05.2019 року. Відповідно до наказу №2103/1 від 02.12.2019 року був звільнений 02.12.2019 року, згідно ст.38 КЗпП. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від [PERSON] за період роботи в ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» була нарахована заробітна плата у розмірі 44636,29 грн. Однак, стороною відповідача фактично позивачу було виплачено заробітну плату в розмірі 28930.91 гривня. Позивач стверджує, що з жовтня місяця 2019 року йому не було виплачено заробітної плати, що підтверджується також поясненнями свідків, та не спростовано відповідачем. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали суду показання, що вони разом із позивачем працювали у відповідача, і починаючи з жовтня 2019 року заробітну плату вони не отримували. Відповідно до вимог частини 1\~ст.115\~КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючи вищевикладене, слід дану вимогу позивача задовольнити та стягнути з ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» на користь позивача не виплачену заробітну плату у розмірі 15705,38 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Норма даної статті спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановлено, що у день звільнення позивача повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені. Відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28000,00 грн. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Сума невиплачених коштів роботодавцем є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні. З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому слід задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15000 грн. Відповідно до\~статті 141\~ЦПК України\~\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням даної\~\~вимоги процесуального кодексу\~\~підлягає до стягнення з відповідача\~\~ на користь позивача\~\~понесені\~\~судові\~\~витрати - судовий збір\~\~в сумі\~ 908,00\~\~грн. за вимогою про стягнення середнього заробітку. Згідно\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial