Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] внаслідок відсутності без поважних причин за місцем реєстрації понад строки, встановлені законодавством. В обґрунтування позову посилається на те, що будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві власності. Вказаний будинок належав її дідові [PERSON] , який помер [INFO] , залишивши заповіт, згідно з яким жилий будинок з господарськими будівлями, що на [ADDRESS] заповів його внучці - позивачу [PERSON] . Відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадщину позивач прийняла, так як проживала та зареєстрована разом із спадкодавцем на день його смерті і фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. У будинку зареєстровано четверо осіб: позивач, дочка [PERSON] , син [PERSON] та колишній чоловік - відповідач [PERSON] . Відповідач не проживає в будинку з 2001 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 листопада 2016 року. З листопада 2016 року [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується також актами, складеними працівниками ПП „Борислав Комфорт" від 03 серпня 2018 року, від 27 травня 2019 року. Хоча відповідач у квартирі не проживає, позивач змушена оплачувати комунальні послуги та плату за обслуговування з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Участі в оплаті цих платежів відповідач не бере. Попередні 2015, 2016, 2017 роки позивач отримувала субсидії на оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням відомостей Актів, складених працівниками ПП „Борислав Комфорт". На цей час позивач не може отримати субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, так як Акти про відсутність за місцем реєстрації до уваги не беруться. Позивач вважає, що [PERSON] право на користування жилим приміщенням втратив, так як не проживає в будинку понад терміни, встановлені ст.405 ч.2 Цивільного кодексу України, та з урахуванням ч. 1 ст. 317, ст. 319, 383, 391 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу України. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 17.06.2019 було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) на 19 липня 2019 року. Відтак, у зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 13 вересня 2019 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився вдруге, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві власності, що стверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 травня 2019 року індексний номер 168051276, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1837864646103, номер запису про право власності 31717111, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47043640 від 27 травня 2019 року. З довідки ПП „Борислав Комфорт", копії виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку вбачається, що у будинку [ADDRESS] , крім позивача [PERSON] , зареєстровані також відповідач [PERSON] , а також донька позивача - [PERSON] , син позивача - [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2001 року та на момент розгляду вказаної справи не проживає у вищевказаному будинку, участі в оплаті комунальних послуг не бере. [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] , шлюб між ними розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 листопада 2016 року у справі № 438/962/16-а, провадження № 2/438/461/2016, яке набрало законної сили 25.11.2016. Зазначеним рішенням суду встановлено, що «сторони не проживають разом з 2001 року, а з 2009 року сторони повністю втратили зв`язок між собою». Відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2001 року підтверджується також комісійними актами ПП «Борислав Комфорт» від 03.05.2018, 22.05.2019 щодо обстеження за фактом проживання мешканців будинку [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Суд встановив, що відповідач не проживає у будинку за місцем реєстрації тривалий час, зокрема, з 2001 року, не оплачує комунальні послуги, тому суд вважає , що відповідач є такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За встановлених обставин, оскільки відповідач не проживає у будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тому відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . При зверненні до суду з позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Outcome: approved