Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 24.04.1987 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] Починаючи з серпня 2011 року вони з відповідачем разом не проживають, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Вона проживає в квартирі [ADDRESS], відповідач в цій квартирі зареєстрований, але не проживає. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20.10.2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Як зазначає позивач, за час перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти подружжя ними було придбано наступне майно, а саме: -трикімнатна квартира [ADDRESS]; -земельна ділянка, на якій знаходився недобудований будинок за адресою: [ADDRESS] -автомобіль «Шевроле Авео», 2006 року випуску. Крім того, в період перебування у шлюбі за її (позивача) особисті кошти була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS], яка не є спільною власністю подружжя. Позивач вважає, що трикімнатна квартира та земельна ділянка з будинком, право власності на які оформленім на ім»я відповідача, є її та відповідача спільною сумісною власністю, а тому підлягають поділу. Що стосується автомобіля «Шевроле Авео», то даний автомобіль було продано відповідачем після того, як сторони перестали вести спільне господарство, тобто, кошти, отримані від продажу спільного майна відповідач використав у власних цілях. Позивач зазначає про те, що між нею та відповідачем склався порядок користування спільним майном, вона багато років постійно проживає у трикімнатній квартирі [ADDRESS], відповідач весь час особисто користується земельною ділянкою та будинком, ключів від якого вона (позивач) не має, не була там з 2011 року, її речі там не знаходяться. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: -визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 921500,00 грн.; -визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 222400, 00 грн., та новостворене майно (будинок), яке знаходиться на вказаній земельній ділянці, вартістю 514900, 00 грн., а всього на загальну суму 737300, 00 грн.; -визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти, отримані від реалізації автомобіля «Шевроле Авео» у розмірі 112457, 80 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку суду у розмірі 35871,10 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 6890 грн. В свою чергу, відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить поділити спільне майно подружжя, а саме: -виділити у власність [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 921500,00 грн.; -виділити у власність [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 722200,00 грн.; -виділити у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0, 127 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 222400 грн.; -визнати за [PERSON] право власності на об»єкт незавершеного будівництва, що є об»єктом спільної власності подружжя, а саме: садовий будинок, загальною площею 75,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS], вартістю 514900 грн.; -припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 0, 127 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 222400 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 538000,00 грн. грошової компенсації; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. та витрати на проведення оцінки в розмірі 2000 грн. Ухвалою суду від 02 березня 2016 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, Реєстраційна служба Броварського міськрайонного управління юстиції про поділ майна подружжя, та цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, реєстраційна служба Броварського міськрайонного управління юстиції, про поділ майна подружжя - об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вимоги позовної заяви [PERSON] не визнали. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову [PERSON] підтримали, позовну заяву [PERSON] не визнали. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні заяви підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.04.1987 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.12, 103 т.1). Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.08.2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), відповідач [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 70,00 кв.м, житловою площею 42,00 кв.м. Зазначена квартира є кооперативною, знаходиться у ЖБК «Промбудівельник-10» (а.с.15-16 т.1). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2008 року, відповідач є власником земельної ділянки та Державного акту про право власності на земельну ділянку від 08.11.2010 року, загальною площею 0, 127 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19 т.1). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2011 року, позивач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.13-14 т.1). Також, відповідно до результатів пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України, наданих Регіональним сервісним центром в м.Києві МВС України 26.04.2016 року № 31/26-600бу, 21.05.2004 року на ім»я відповідача було зареєстровано автомобіль «Шевроле Авео», 2003 року випуску, д.н.з.[NUMBER], який 29.05.2013 року було знято з обліку для реалізації (а.с.21, зворот, т.2). Згідно висновків про вартість вище переліченого майна, складених СОД ФОП [PERSON], ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] станом на 05.08.2015 року становить 921500 грн.; ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 05.08.2015 року становить 722200 грн.; ринкова вартість садового будинку, загальною площею 75,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] станом на 17.08.2015 року становить 514900 грн.; ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,1274 га за адресою: [ADDRESS] станом на 05.08.2015 року становить 222400 грн. (а.с.146-152, 153-160, 161-167, 168-173 т.1). Відповідно до висновку СОД, директора ТОВ «Реал Експерт» [PERSON], ймовірна ринкова вартість автомобіля «Шевроле Авео», 2003 року випуску станом на 29.05.2013 року (дата зняття з реєстраційного обліку для реалізації) становить 41400 грн. (а.с.52-60 т.2). В судовому засіданні сторони погодились з розміром вартості спірного майна, визначеного експертами. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною 7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як визначено у ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1327цс15 від 18.05.2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішуючи питання щодо належності та допустимості доказів, суд не приймає до уваги покази допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є донькою сторін, оскільки, як зазначила сама свідок, та це підтвердили сторони, у свідка та позивача склались неприязні стосунки, в той час, як стосунки свідка та відповідача є гарними. Наведене дає підстави вважати свідка особою, зацікавленою в розгляді справи, що виключає можливість вважати її покази точними та достовірними. Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, сторонами під час шлюбу набуто майно, а саме: -трикімнатна квартира [ADDRESS], вартістю 921500 грн.; -однокімнатна квартира [ADDRESS], вартістю 722200 грн.; -об`єкт незавершеного будівництва - садовий будинок, загальною площею 75,0 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 0,1274 га за адресою: [ADDRESS], вартістю 514900 грн.; -земельна ділянка, площею 0,1274 га за адресою: [ADDRESS], вартістю 222400 грн.; -автомобіль «Шевроле Авео», 2003 року випуску. В судовому засіданні сторони визнали, що трикімнатна квартира [ADDRESS], садовий будинок, загальною площею 75,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS], та земельна ділянка, площею 0,1274 га за адресою: [ADDRESS] придбані під час шлюбу та є спільним майном подружжя. Тому, з урахуванням положень ч.1 ст.61 ЦПК України, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу. При цьому, суд враховує те, що стосовно поділу цього майна в натурі між сторонами не досягнуто згоди, а тому суд вважає можливим провести поділ шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на ? частину вищевказаного нерухомого майна. Що стосується спірної однокімнатної квартири [ADDRESS], то суд дійшов наступних висновків. Так, позивач в своїй позовній заяві просила визнати вказану квартиру її особистою власністю, вказуючи на те, що дане житло придбано нею за її особисті кошти, отримані від продажу майна, отриманого нею у спадок. Відповідач в своєму позові стверджував про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.12.2008 року позивач продала належну їй квартиру [ADDRESS]. Продаж здійснено за 500000 грн. Дана квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 17.10.2007 року за реєстром № 3с-728, та на підставі договору дарування ? частини квартири, посвідченого 16.05.2007 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-426 (а.с.31-32 т.1). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2011 року, позивач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], вартість якої становить 211102 грн. (а.с.13-14 т.1). Зважаючи на значний проміжок часу між угодами (2,5 роки), суд вважає, що відсутні підстави вважати, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] придбана за кошти, отримані позивачем від продажу належної їй квартиру [ADDRESS]. Крім того, згідно показів сторін, з 2008 року по 2012 рік відбувалось будівництво садового будинку, яке також потребувало коштів, а також ремонту потребувала новопридбана квартира, що свідчить про можливість витрат отриманих коштів. При цьому суд звертає увагу і на розбіжності у поясненнях позивача щодо витрат отриманих від продажу належної їй квартири коштів. Враховуючи суперечність пояснень позивача, а також відсутність належних та допустимих доказів, неможливо дійти однозначного та беззаперечного висновку про те, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти позивача, а тому поділу не підлягає. Посилання позивача та її представника в обґрунтування позову на те, що грошові кошти від продажу квартири зберігались у банківському сейфі на ім»я відповідача, до якого позивача доступу не мала, суд до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні сторони зазначали про те, що всі кошти родини зберігались у банківському сейфі, звідки їх приносив позивач і кошти витрачались на потреби сім»ї. Твердження представника позивача на те, що спірна квартира була придбана у 2009 році на підставі інвестиційного договору, але підприємство, яке будувало квартиру, перед видачею документів про право власності забрало інвестиційний договір, взамін уклавши договір купівлі-продажу квартири від 24.11.2011 року, суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів на їх підтвердження представником позивача не надано. Посилання ж представника позивача на експертний висновок ВОП [PERSON] про те, що ймовірна ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 42,9 кв.м., станом на 03.06.2011 року (момент укладання договору купівлі-продажу) у будинку, де знаходилась квартира, становила 450400 грн., суд до уваги не приймає, оскільки даний висновок носить характер припущення. Крім того, з листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. вбачається, що п.11 договору купівлі-продажу спірної квартири від 24.05.2011 року містить посилання на згоду на придбання нерухомого майна другим з подружжя, оскільки така згода та зазначення про неї в тексті договору передбачено ч.4 ст.65 СК України та п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5. На думку нотаріуса, факт надання чоловіком згоди на придбання нерухомого майна та подальше придбання дружиною такого нерухомого майна на підставі такої згоди, незаявлення обома з подружжя будь-яких застережень щодо придбання нерухомого майна до його купівлі свідчить про придбання такого нерухомого майна у спільну сумісну власність подружжя в силу положень Глави 8 СК України (а.с.119-120 т.2). Суд погоджується з даними роз»ясненнями нотаріуса та вважає, що оскільки позивачем при придбані спірної квартири не робилось жодних застережень щодо придбання майна, не зазначалось про купівлю майна за належні їй особисті кошти, отримувалась відповідна згода чоловіка на укладання угоди, то спірна квартира була придбана за кошти подружжя, а не за особисті кошти позивача. Крім того, позивачем та її представником не надано доказів в обгрунтування їх твердженнь, що квартира була придбана лише в інтересах позивача, а не в інтересах сім"ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно також є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки беззаперечних доказів того, що воно придбано за особисті кошти позивача та в її інтересах суду не надано, а тому воно підлягає поділу шляхом визнання за позивачем та відповідачем право власності на ? частину вищевказаного нерухомого майна в зв»язку з відсутністю між сторонами згоди щодо поділу майна в натурі. Щодо вимог позивача про визнання за [PERSON] право власності на грошові кошти, отримані від реалізації автомобіля «Шевроле Авео» у розмірі 112457, 80 грн., то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки в судовому засіданні не надано беззаперечних доказів дійсної вартості автомобіля на момент зняття його відповідачем з реєстраційного обліку. Висновок СОД, директора ТОВ «Реал Експерт» [PERSON], про те, що ймовірна ринкова вартість автомобіля «Шевроле Авео», 2003 року випуску станом на 29.05.2013 року (дата зняття з реєстраційного обліку для реалізації) становить 41400 грн., суд до уваги не приймає, оскільки такий висновок ґрунтується на припущеннях, без реальної оцінки майна. Тобто, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги в зв»язку з її недоведеністю в частині розміру вартості майна. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позовних заяв [PERSON] та [PERSON] Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути, пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1728,00 грн., з позивача на користь відповідача - 1728,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial