Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із заявою, в якій просила встановити факт народження у неї дитини - дівчинки [PERSON], що народилась [INFO], в м. Макіївка Донецької області, громадянки України. Запис про батька просить провести відповідно до ч.1 ст.135 СК України, а саме за її прізвищем та громадянством, ім'я та по-батькові батька дитини записати за її вказівкою: [PERSON], громадянин України. В обгрунтування позову посилалась на те, що видане їй 18 травня 2015 року свідоцтво про народження [PERSON], засвідчене печаткою Червоногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, проте звернувшись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Красноармійському району Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області з проханням зареєструвати факт народження дитини на підконтрольній території України, 21.03.2016 року їй було письмово відмовлено в реєстрації народження доньки, оскільки нею для підтвердження факту народження дитини було пред'явлено документ, що виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2016 року у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини було відмовлено. З вказаним рішенням суду заявниця не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ч.1,2 ст.235 ЦПК України не було проведено належних підготовчих дій для вирішення справи по витребуванню у неї, як у заявниці, додаткових доказів, зазначення відомостей про свідків, які підлягають допиту на підтвердження заявлених вимог, суд не визнав за потрібне допитати її для дачі особистих пояснень в якості свідка під присягою. Також суд порушив порядок розгляду справ окремого провадження, встановлений ч.3 ст. 235 ЦПК України, розглянувши справу на засадах змагальності. Також судом були порушені ст.197, 198 ЦПК України щодо належного фіксування судового засідання технічним засобом «Оберіг», та ведення журналу судового засідання. Суд першої інстанції не застосував ст.17, 18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 2, 9 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст.7 ЗУ «Про громадянство», ст.3, 52, 64 Конституції України, Конвенцію про права дитини, що призвело до порушення її прав та прав дитини. Судом безпідставно не прийняті до уваги як належні і допустимі докази документи, що видані на тимчасово окупованій території: дублікат медичного свідоцтва про народження дитини №136 від 16 травня 2015 року (форма №103/у), видане комунальною установою «Міська лікарня №2» м. Макіївки, свідоцтво про народження [PERSON], засвідчене печаткою Червоногвардійського відділу державної РАЦС реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, [NUMBER] від 18 травня 2015 року, копії обмінних карток про вагітну та з пологового будинку, довідку з Центру первинної медико-санітарної допомоги №5 м. Макіївка про надходження на обліку народженої дитини. Заявниця зазначила, що для неї встановлення факту народження її дитини має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав дитини та матері. В засіданні апеляційного суду заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні. Від заінтересованої особи 15.04.2016 року на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи без присутності їх представника, в якій зазначено, що заперечень відносно наданої заяви немає, проте вважає, що прізвище, ім'я та по батькові дитини та відомості про батька в рішенні суду не зазначаються, оскільки розглядається заява про встановлення факту народження дитини, а не визнання походження дитини від батька. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до ст. 309 ч.1 п. 1,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON], суд першої інстанції з посиланням на ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», виходив з того, що заявницею не було надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б встановити факт народження дитини заявниці на тимчасово окупованій території у судовому порядку. Надані заявницею документи видані на тимчасово окупованій території, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження факту народження дитини, оскільки є недійсними та не створюють правових наслідків. Недійсність даних документів усвідомлює і сама заявниця, зазначаючи про це у своїй заяві по встановлення факту народження в судовому порядку, однак, звертаючись до суду із даною заявою, будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт народження її доньки, не надала, зокрема, не зверталась із клопотанням про виклик свідків або витребування додаткових доказів, або про призначення судово-медичної експертизи на підтвердження факту народження дитини у неї. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він зроблений судом передчасно, без повного і всебічного з'ясування обставин справи, в порушення вимог процесуального закону. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи 18.01.2016 року №1427027889 (а.с.5) фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Заявниця має сина, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 06 лютого 2013 року (а.с.14). З обмінної карти пологового будинку відомостей жіночої консультації про вагітну міської лікарні №2 м. Макіївка, вбачається, що [PERSON] був виданий листок непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами з 13.03.2015 року по 19.07.2015 року, передбачувальний термін пологів - 12.05.2015 року (а.с.10). З дублікату медичного свідоцтва про народження №136 від 16.03.2016 року вбачається, що [PERSON] в акушерському відділенні міської лікарні №2 м. Макіївка, [INFO] о 14.40 годині народила дівчинку вагою 2200 грамів, доношену на 39-40 неділі вагітності. У матері вагітність друга, пологи другі, перша дитина народжена у 2013 року (а.с.8). Згідно довідки головного лікаря Центру первинної медико-санітарної допомоги м. Макіївка № 161 від 16.03.2016 року, [PERSON], [INFO] проживає за адресою [ADDRESS], з народження спостерігається лікарем-педіатром (а.с.7). Крім того, 18.05.2015 року заявниці було видано свідоцтво про народження дитини [PERSON], [INFO] засвідчене печаткою Червоногвардійського відділу державної РАЦС реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, [NUMBER](а.с.12), в якому зазначено матір'ю дитини - [PERSON], батьком [PERSON] (відомості про батька зазначені відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.12). Із відмови у проведенні державної реєстрації народження дитини від 21.03.2016 року №1071/03.3-04.01.22 , наданого на ім'я [PERSON] начальником відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Красноармійському району Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області вбачається, що свідоцтво про народження [PERSON], отримане на території, не підконтрольній Уряду України є недійсним і не створює правових наслідків, його неможливо прийняти як документ, що підтверджує факт народження дитини (а.с.6). Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень. Пунктом 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. [PERSON] звернулась із даною заявою 24.03.2016 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Макіївка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження. Згідно статей 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження і свідоцтва про шлюб. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Згідно із ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. У заяві [PERSON] зазначає, що встановлення у судовому порядку факту народження її доньки має юридичне значення, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території України проведе відповідний запис про її народження на підставі рішення суду і вона зможе отримати свідоцтво про народження, соціальні виплати, зареєструвати новонароджену дитину за місцем її фактичного проживання, також зможе поставити доньку на облік в лікарню за місцем фактичного мешкання в м. Красноармійську. Апеляційний суд вважає обґрунтованим довід скарги щодо помилкових висновків суду про надання неналежних та недопустимих доказів. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. Довід скарги про порушення судом вимог статті 235 ЦПК України є обґрунтованим, оскільки під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов'язаний провести підготовчі дії, зокрема, з'ясувати які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику у судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Використання законодавцем у частині другій статті 257-1 ЦПК України терміна «невідкладний розгляд» як оціночної категорії зобов'язує суд вчиняти відповідні процесуальні дії щодо розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України в пріоритетному, першочерговому порядку, що означає розгляд такої заяви відразу після передання її у провадження конкретного судді. При цьому першочерговий порядок розгляду такої справи означає її розгляд раніше інших справ. Проте це не свідчить про необхідність ухвалення рішення в день подання заяви, якщо не вжиті заходи щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. До апеляційної скарги заявниця додала фотокартки із своїм зображенням та зображенням двох дітей різного віку (а.с.58-59), акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 191 від 21.03.2016 року (а.с.55), згідно якого за адресою [ADDRESS], разом з [PERSON] проживають також її донька, [PERSON] [INFO], її син, [PERSON], [INFO], та бабуся [PERSON], [INFO]. Із акту депутата [PERSON] від 28.03.2016 року (а.с.61), та довідки Красноармійської міської ради Донецької області від 29.03.2016 року (а.с.62), доданих до апеляційної скарги, також вбачається факт проживання матері [PERSON] з двома дітьми, [PERSON] і [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Будучи допитаною в якості свідка в судовому засіданні апеляційного суду заявниця [PERSON] показала, що на обліку по вагітності знаходилась в медичному закладі в м. Макіївка, де і народила [INFO] дівчинку. Це в неї була друга вагітність та другі пологи. Вона не заміжня, тому просить внести відомості щодо батька дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. На даний час вона постійно з дітьми проживає у своєї бабусі у м. Красноармійськ, де зареєстрована як тимчасово переміщена особа, і факт її проживання постійно перевіряють соціальні служби. Діти знаходяться на обліку в комунальній медичній установі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» в м. Красноармійську, про що свідчать довідки, надані апеляційному суду. Таким чином, встановлено, що [PERSON], як мати має право звернутись із даною заявою. Факт народження у неї дитини підтверджений довідкою головного лікаря, дублікатом медичного свідоцтва про народження, копією обмінної карти з пологового будинку, копією обмінної карти відомостей жіночої консультації, копією свідоцтва про народження. Встановлення факту народження породжує юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявниця не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт народження дитини, що має юридичне значення, отже є всі підстави для задоволення заяви та встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. Між тим, апеляційний суд вважає, що вимоги заявниці про зазначення в рішенні суду прізвища, ім'я та по батькові дитини та проведення запису про батька дитини відповідно до вимог частини 1 статті 135 СК України задоволенню не підлягають. Зазначення у судовому рішенні імені дитини не є обов'язковим, оскільки ім'я дитини може бути зазначено батьками безпосередньо під час державної реєстрації народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Такий висновок узгоджується з частиною другою статті 259 ЦПК України, згідно з якою рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Аналогічний висновок міститься в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Апеляційним судом не приймається до уваги довід скарги про неналежне фіксування судового засідання технічним засобом та ведення журналу судового засідання, оскільки заявницею було подано зауваження щодо неповноти журналу судового засідання та технічного запису у справі, які були розглянуті судом і постановлено ухвалу від 30 березня 2016 року ( а.с.44). За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню, а заява [PERSON] частковому задоволенню.

Outcome: partial