Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Мар"їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS]. На реєстраційному обліку за вказаною адресою перебуває [PERSON], який ніколи не мешкав в домоволодінні позивача, реєстрація була формальною. За посиланням позивача відповідач втратив право користування житловим будинком, оскільки житлом не користується, а перебуває лише на реєстраційному обліку. Разом з тим, в добровільному порядку відповідач відмовляється здійснити зняття з реєстраційного обліку з приватного житлового приміщення, належного [PERSON], тим самим обмежує його інтереси щодо вільного користування об'єктом власності, і як результат останній змушений звернутись за судовим захистом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в порядку ст. 158 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, клопотань не заявляє. Відповідач [PERSON] у судові засідання призначені на 14 квітня 2014 року, 3 червня 2014 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не подавав, тому відповідно до п. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими побудовами, розташованого за адресою: Донецька область, Мар"їнський район, с. Старомихайлівка Мар"їнського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівництво від 5 листопада 1975 року. На реєстраційному обліку за вказаною адресою з 3 лютого 2012 року перебуває відповідач [PERSON], який доводиться племінником позивача. Взяття на реєстраційний облік відповідача було формальним, оскільки фактично за вказаною адресою [PERSON] ніколи не мешкав, його особисті речі в спірному домоволодінні відсутні. У судовому засіданні встановлено, що відповідач, в контексті ч. 2 ст. 64 ЖК України не є членом сім'ї позивача - власника спірного домоволодіння, договір про користування спірним жилим приміщенням між сторонами не укладався, однак позивач надав згоду на проживання відповідача в своєму житловому будинку. Судом встановлено, що відповідач мешкає за іншою адресою. Такі обставини підтверджені й Актом депутату Старомихайлівської селищної ради Мар'їнського району Донецької області на предмет не проживання від 24 листопад 2013 року. Виходячи із змісту ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла мають право на користування житловим приміщенням на умовах що визначається за угодою з його власником. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог чинного законодавства, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у судовому порядку тільки з однієї указаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Зокрема позивач [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в порядку ст. 107 ЖК України. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача або членів його сім'ї на постійне проживання в інше жиле приміщення договір найму вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням. Відповідно до Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Так, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] взято на реєстраційний облік за адресою домоволодіння позивача 3 лютого 2012 року. Будучи зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, відповідач житлом фактично не користується, та обов'язки члена сім'ї наймача, передбачені ст. 64 ЖК України, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, не виконує, оскільки постійно проживає в іншому місці. Факт не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується Актом депутату Старомихайлівської селищної ради від 24 листопада 2013 року. При розгляді справи по суті, суд враховує роз'яснення Пленуму Верховного суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй в цьому. Виходячи з Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи в житловому приміщенні є похідна від проживання цієї особи в ньому, отже сама по собі реєстрація відповідача у спірному жилому приміщенні не надає право на проживання в ньому. У судовому засіданні доказано добровільність мешкання відповідача в іншому жилому приміщенні, без наявності створення будь-яких перешкод для його мешкання в спірному житловому приміщенні, а тому розглядувана позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме будинком [ADDRESS] підлягає задоволенню як обґрунтована та підтверджена доказами. На підставі ст. 107, ст. 156 ЖК України,

Outcome: approved