Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

29 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] [PERSON] , на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] помер її рідний брат - [PERSON] . Внаслідок його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Вона прийняла спадщину після смерті брата і приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Р.В. було зареєстровано спадкову справу та 22 жовтня 2020 року видано свідоцтво про право на спадщина на частину спадкового майна - присадибну земельну ділянку, що розташована за адресою місця розташування будинку з спорудами. Нотаріусом було роз`яснено, що для оформлення права на спадщину на будинок шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату необхідно подати правовстановлюючий документ та витяг з Реєстру прав власності . Як з`ясувалося при підготовці документів для оформлення спадщини: 14 жовтня 2000 року між відповідачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, цей договір було укладено та зареєстровано на Дочірньому підприємстві Товарної біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості» і на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» він не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до умов договору (п. 3.2.) [PERSON] , як покупець, сплатив продавцю вартість будинку, обумовлену договором, в день укладення договору, а продавець [PERSON] в свою чергу, в цей же день звільнив його і передав у його власність (п. 3.1.), що ніколи ніким не заперечувалося. Сторони по договору жодних претензій один до одного протягом майже 10 років не мали. Обидві сторони договору повністю виконали його. Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 28 грудня 2020 року право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Можливість нотаріального оформлення договору на сьогодні відсутня, оскільки помер один із його учасників. Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинича Р.В. від 22 жовтня 2020 року відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа на будинок. В зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена подати позов до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок. Відповідно до ухвали судді від 04 лютого 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 14 жовтня 2000 року між відповідачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу. Договір було укладено та зареєстровано на ДП «Полтавська регіональна біржа нерухомості» відповідно протоколу біржових торгів № 795 від 14 жовтня 2000 року, реєстраційний № Тф-795д ( п. 5.5 Договору) і на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» він не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до умов договору (п. 5.3.) (а.с.11). Відповідно до п. 3.2 договору купівлі - продажу [PERSON] , як покупець, сплатив продавцю вартість будинку, обумовлену договором, в день укладення договору, а продавець [PERSON] в свою чергу, в цей же день звільнив його і передав у його власність (п. 3.1.) (а.с. 11). Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 28 грудня 2020 року право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.04.2020 (а.с.7). Родинні відносини [PERSON] та позивача [PERSON] , як брата і сестри підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8,9). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Пазиничем Р.В. видано свідоцтво про право на спадщина на частину спадкового майна - земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинича Р.В. від 22 жовтня 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа на будинок (а.с.13). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується доказами, дослідженими судом, зокрема: договором купівлі-продажу будинку, зареєстрованого на Дочірньому підприємстві Товарної біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості», відповідно до якого [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З правової позиції, висловленої Верховним Судом, при розгляді справи № 6-66цс13, слідує, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи те, що спірний житловий будинок придбаний 14 жовтня 2000 року, суд, розглядаючи спірні правовідносини, керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, зокрема положеннями ЦК УРСР та Законом України " Про власність». Згідно ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією стороною є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. За статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно з приписами частини 1 статті 47 ЦК УРСР, недотримання вимог, передбачених статтею 227 ЦК УРСР тягне за собою недійсність договору. Відповідно до частини 2 статті 47 ЦК УРСР суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору сторонами досягнуто всіх істотних умов, договір виконано сторонами у повному обсязі, тому [PERSON] , в силу статті 145 ЦК УРСР є добросовісним набувачем. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення сторонами спірної угоди, громадянин набуває права власності внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Оскільки померлим [PERSON] укладена угода, яка не суперечить закону, він був власником придбаного майна. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами підтверджений, а тому зазначений будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами входить до складу спадщини після його смерті. Позивач є спадкоємцем по закону майна, яке належало померлому брату [PERSON] , вчинила дії по прийняттю спадщини, тому [PERSON] набула право на це майно в порядку спадкування. Оскільки право позивача на оформлення її спадкових прав на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позовні вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved