Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.07.2006 року прокуратурою Замостянського району м. Вінниці відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу. При цьому, 07.12.2007 року слідчим СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області Белінським В.А. винесено постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого і пред'явлено йому обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Разом з тим, постановою винесеною слідчим Белінським В.А. від 07.12.2007 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, у зв'язку з чим останній не мав можливості вільного пересування, а також був змушений шляхом подачі заяв до органів слідства та прокуратури повідомляти про своє місцезнаходження. В той же час, на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року [PERSON] було виселено з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла, а тому позивач був змушений проживати на території АТ "Інфракон" по [ADDRESS] в жахливих умовах. Постановою старшого слідчого ВВП ГУ НП у Вінницькій області Мазура О.В. від 08.11.2016 року кримінальне провадження №12014020010002390, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Таким чином, внаслідок незаконних рішень та дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду позивачу була нанесена шкода його здоров'ю, останній був позбавлений честі та людської гідності, в силу чого позивач звернувся до суду та просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь, за рахунок коштів державного бюджету, моральну шкоду в розмірі 380800 грн., шляхом спивання в безспірному поряду з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України. В подальшому, заявою від 26.07.2017р. позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути на свою користь моральну шкоду в сумі 390400,00 грн. (а.с. 50, 51) Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та доповненнях до позовної заяви від 10.07.2017р., просив суд їх задовольнити та додатково пояснив, що відносно нього було порушено кримінальну справу, яка була сфабрикована та спрямована на те, щоб позбавити його квартири, в якій він проживав. На думку позивача, йому незаконно було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, він більше 10 років перебував під слідством, не мав можливості вільно пересуватися, оскільки в будь-який момент міг бути затриманий органами досудового розслідування, а відтак такими незаконними діями йому завдано моральної шкоди, яка полягає в нанесенні йому фізичних та морально-етичних страждань, порушенні нормальних життєвих зв'язків позивача та потребі додаткових зусиль для організації свого життя. На думку позивача, з моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження за відсутності в діях позивача складу злочину, у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Представник Державної казначейської служби України Тушевська Н.С. в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відсутність підстав передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» для відшкодуванню позивачу моральної шкоди. В ході розгляду справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року залучено до участі у справі №127/6381/17, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області. (а.с. 41) Представник третьої особи Костенко Ю.О. у запереченнях на позовну заяву (а.с. 65-68) та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що основним критерієм для відшкодування шкоди відповідно до вимог закону є незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, що позивачем не доведено. Крім того, на думку представника третьої особи, позивачем не доведено самого факту завдання йому душевних страждань. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження №12014020010002390, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою прокурора Замостянського району м. Вінниці Дудчика М.У. від 12.07.2006р. скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та порушено кримінальну справу за фактом умисного спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження громадянину [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. (а.с. 81) Цією ж постановою кримінальну справу направлено в Замостянський ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області для проведення досудового слідства. Постановою слідчого СВ Замостянського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Белінського В.А. від 23.07.2006р. справу прийнято до свого провадження та розпочато досудове слідство. (а.с. 82) Як вбачається з протоколу допиту свідка від 14.08.2006р. [PERSON] було допитано слідчим Белінськийм В.А. як свідка по вказаній кримінальній справі. (а.с. 83) За наслідками проведення досудового розслідування, постановою слідчого СВ Замостянського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Белінського В.А. від 10.10.2006р. досудове слідство по кримінальній справі №06280423 було зупинено до встановлення особи, яка скоїла даний злочин. (а.с. 84) Постановою заступника прокурора Замостянського району м. Вінниці Вакара В.В. вищевказану постанову слідчого про зупинення досудового слідства по кримінальній справі №06280423 було скасовано та матеріали кримінальної справи направлено начальнику СВ Замостянського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області для організації проведення подальшого розслідування. (а.с. 85) Аналогічно досудове слідство було зупинено згідно з постановами слідчого від 23.04.2007р. та від 16.09.2007р., які також були скасовані згідно з постановою прокурора від 27.07.2007р. та згідно з вказівками від 03.10.2007р. начальника СУ УМВС України у Вінницькій області. (а.с. 87, 91, 88, 92) Згідно з постановою про притягнення як обвинуваченого від 07 грудня 2007 року, винесеною слідчим СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області Белінським В.А., [PERSON] було притягнуто як обвинуваченого і пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя в момент заподіяння і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров'я. (а.с. 94) Цього ж дня, [PERSON] було оголошено про пред'явлення обвинувачення, роз'яснено його суть та вручено копію постанови про притягнення як обвинуваченого, а також [PERSON] було допитано слідчим як обвинуваченого, що підтверджується протоколами від 07.12.2017 року. (а.с. 95) Крім того, постановою слідчого про застосування запобіжного заходу від 07.12.2007 року, [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. (а.с. 96) Однак, постановою заступника прокурора Замостянського району м. Вінниці Кобилянського В.І. від 10 грудня 2007 року було скасовано постанови слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області Белінського В.А. від 07 грудня 2007 року, зокрема: постанову про притягнення гр. [PERSON] як обвинуваченого по кримінальній справі №0680423 - як передчасну та незаконну, та постанову про обрання запобіжного заходу підписки про невиїзд, а також направлено кримінальну справу в СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області для проведення досудового слідства. (а.с. 97) В подальшому, постановами слідчого СВ Замостянського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Белінського В.А. від 05.02.2008р., від 04.11.2009р., від 29.07.2010р., від 01.03.2011р., від 29.05.2011р., від 08.11.2012р., досудове слідство по кримінальній справі №06280423 було зупинено до встановлення особи, яка скоїла даний злочин, однак в кожному з випадків досудове розслідування було поновлено за вказівками прокурора, згідно з постановами слідчого від 08.10.2009р., від 22.04.2010р., від 22.02.2011р., від 20.05.2011р., від 03.07.2012р. (а.с. 99, 101, 103, 104, 107, 110) З матеріалів кримінальної справи №0680423 вбачається, що [PERSON], за заявою якого було порушено кримінальну справу, помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.01.2016р. (а.с. 113) Постановою старшого слідчого Вінницького відділу поліції Головного управління поліції у Вінницькій області Мазура О.В. від 08.11.2016р. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120014020010002390 від 08.04.2014р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України закрито, за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. (а.с. 6) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України. Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» N266/94-ВР від 01.12.1994р. (далі - Закон N266/94) передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди. Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; Частиною другою статті 1 Закону N266/94 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Положеннями статті 2 Закону N266/94 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Наведені положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в подальшому суттєвих змін не зазнали. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 названого закону (в редакції та час розгляду справи судом) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, а згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно з постановою про притягнення як обвинуваченого від 07 грудня 2007 року винесеною слідчим СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області Белінським В.А., [PERSON] було притягнуто як обвинуваченого і пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя в момент заподіяння і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров'я. Цього ж дня, [PERSON] було оголошено про пред'явлення обвинувачення, роз'яснено його суть та вручено копію постанови про притягнення як обвинуваченого, а також [PERSON] було допитано слідчим як обвинуваченого, що підтверджується протоколами від 07.12.2017 року. Крім того, постановою про застосування запобіжного заходу від 07.12.2007 року винесеною слідчим СВ Замостянського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Белінським В.А., [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Однак, постановою заступника прокурора Замостянського району м. Вінниці Кобилянського В.І. від 10 грудня 2007 року було скасовано постанови слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області Белінського В.А. від 07 грудня 2007 року, зокрема: постанову про притягнення гр. [PERSON] як обвинуваченого по кримінальній справі №0680423 - як передчасну та незаконну, та постанову про обрання запобіжного заходу підписки про невиїзд, а також направлено кримінальну справу в СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області для проведення досудового слідства. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що в статусі обвинуваченого по кримінальній справі №06280423 [PERSON] перебував лише три календарних дні з 07 грудня 2007 року (притягнення як обвинуваченого) до 10 грудня 2007 року (скасування постанови), та на протязі цього часу позивача лише один раз, в день пред'явлення обвинувачення, було допитано саме як обвинуваченого. При цьому, відповідно до частини п'ятої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ч. 6 ст. 4 Закону N266/94) Положеннями статті 13 Закону N266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Як вбачається з пунктів 1, 2 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41, це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону. Даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому незаконно було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, він більше 10 років перебував під слідством, не мав можливості вільно пересуватися, оскільки в будь-який момент міг бути затриманий органами досудового розслідування, а відтак такими незаконними діями йому завдано моральної шкоди, яка полягає в нанесенні йому фізичних та морально-етичних страждань, порушенні нормальних життєвих зв'язків позивача та потребі додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, належних і допустимих доказів на підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди, в період перебування його в статусі обвинуваченого, в розумінні статті 1176 ЦК України, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між шкодою і діями органу досудового розслідування, позивачем не надано. Посилання ж позивача на те, що він більше 10 років перебував під слідством, не мав можливості вільно пересуватися, оскільки в будь-який момент міг бути затриманий органами досудового розслідування, судом до уваги не приймаються, оскільки як уже зазначено вище в статусі обвинуваченого по кримінальній справі №06280423 [PERSON] перебував лише три календарних дні з 07 грудня 2007 року до 10 грудня 2007 року, а тому жодних обмежень щодо вільного пересування стосовно нього, з матеріалів справи не вбачається. Суд також звертає увагу на те, що постановою прокурора Замостянського району м. Вінниці Дудчика М.У. від 12.07.2006р. кримінальну справу порушено не відносно [PERSON], а за фактом умисного спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження громадянину [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Таким чином, суд критично оцінює обставину щодо закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120014020010002390 від 08.04.2014р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України закрито, за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, оскільки ні кримінальна справа, ні кримінальне провадження відносно [PERSON] не порушувалися, а тому наявність постанови від 08.11.2016р. про закриття кримінального провадження не може слугувати безумовною підставою для відшкодуванню позивачу моральної шкоди. При цьому, судом встановлено, що на протязі всього періоду проведення слідчих дій кримінальна справа неодноразово була зупинена саме до встановлення особи, яка скоїла даний злочин та довготривале розслідування справи пов'язано саме з тим, що слідством не встановлено особи, яка скоїла злочин. Згідно з частиною першою статті 3, статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльність, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина органу досудового розслідування в спричиненні даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак, позивачем всупереч вказаним вимогам, не підтверджено доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, і не наведено інших підстав для задоволення позовних вимог. Що стосується посилання позивача на те, що його було виселено з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла у зв'язку з порушенням відносно останнього кримінальної справи слід зазначити наступне. Як уже, зазначалося, кримінальну справу №06280423 було порушено не відносно [PERSON], а за фактом умисного спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження громадянину [PERSON] Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці №2-113/2007 від 26.03.2007 року було виселено [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла. (а.с. 69-71) Однак, як встановлено судом, постанова про притягнення [PERSON] як обвинуваченого була винесена 07.12.2007 року, а тому на момент винесення рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.03.2007 року останній в статусі обвинуваченого не перебував. Крім того, з тексту вказаного судового рішення вбачається, що [PERSON] виселено з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла, оскільки він створював неможливі умови для проживання в кімнаті [PERSON], а не у зв'язку з порушенням кримінальної справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання позивача на вищевказану обставину є безпідставними. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Згідно з частиною другою статті 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed