Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

02 жовтня 2020 року позивачі через свого представника звернулися до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА», третя особа [PERSON] про визнання недійсним рішення виконавчого комітету. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачі зазначили, що рішенням Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 06.03.2012 року №196 вирішено оформити право власності на квартири членів ОК «ЖЕО «Веста» - інвесторів будівництва житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку з його прийняттям до експлуатації. 17 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено попередній договір № 110-б, за умовами якого сторони зобов`язалися в подальшому укласти основний договір, згідно з яким [PERSON] (після сплати вартості нерухомого майна в сумі 669 024 грн.) буде передано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 25 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] також було укладено попередній договір № 112-а, за умовами якого сторони зобов`язатися в подальшому укласти основний договір, згідно з яким [PERSON] (після сплати вартості нерухомого майна в сумі 829 462,50 грн.) буде передано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Довідками ТОВ ВБК «Моноліт» від 03 квітня 2007 року № 51 -1 та від 21 травня 2008 року № 205-1, а також квитанціями до прибуткових касових ордерів підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі сплачено визначені у вищевказаних договорах грошові суми. 15 березня 2007 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 43-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 03 квітня 2007 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало [PERSON] майнові права на вищевказану квартиру. 24 квітня 2008 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 178-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 21 травня 2008 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало [PERSON] майнові права на вищевказану квартиру. 12 травня 2010 року між ТОВ ВБК «Моноліт», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого [PERSON] прийняв на себе всі права та обов`язки, що належали [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 березня 2007 року № 43-а разом з усіма додатками та попереднім договором від 25 травня 2005 року № 112-а, які є невід`ємними частинами основного договору. З додатку до оспорюваного рішення №196 від 06.03.2012 р. вбачається, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , які інвестували і придбали позивачі, оспорюваним рішення були передані не позивачам, а ОК «ЖЕК «Веста», яке не має до них жодного відношення. Позивачі вважають, що оспорювань рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області є незаконним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства. Ухвалою судді від 05.10.2020 року відкрито провадження по справі призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14.12.2020 року залучено в якості третьої сторони без самостійних вимог по даній цивільній справі [PERSON] , проживаючу в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомив, що квартири в які інвестували і придбали позивачі оспорюваним рішенням були передані не позивачам а ОК «ЖЕК «Веста», яке не має до них жодного відношення. Представник Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив надав до суду відзив, який підтримав в судовому засіданні, крім того повідомив, що оспорюване рішення видане на підставі звернення Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА», просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідач Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА» в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду відзив, який підтримав в судовому засіданні, крім того повідомив, що позивачами пропущено строки позовної давності, а позовні вимоги позивачів є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, в провадженні суду вже розглядалась аналогічна справа, спір вирішено. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечила, надала до суду письмові пояснення, крім того повідомила, що позивачами не обґрунтовано поважність пропуску позовної давності. Вислухавши представників сторін, третю особу дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 17 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено попередній договір № 110-б, за умовами якого сторони зобов`язалися в подальшому укласти основний договір, згідно з яким [PERSON] (після сплати вартості нерухомого майна в сумі 669 024 грн.) буде передано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 25 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] також було укладено попередній договір № 112-а, за умовами якого сторони зобов`язалися в подальшому укласти основний договір, згідно з яким [PERSON] (після сплати вартості нерухомого майна в сумі 829 462,50 грн) буде передано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 15 березня 2007 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 43-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 03 квітня 2007 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало [PERSON] майнові права на вищевказану квартиру. 24 квітня 2008 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 178-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 21 травня 2008 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало [PERSON] майнові права на вищевказану квартиру. В підпункті 3 пункту 1 договору купівлі-продажу майнових прав № 43-а зазначено, що під терміном «майнові права» сторони розуміють всі права на об`єкт нерухомості -відповідну квартиру, яка належить продавцю на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 22 серпня 2006 року № 62/04-03/06, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю управління містобудування і архітектури та розвитку інфраструктури Київської обласної державної адміністрації, та полягають у праві продавця набути право власності на об`єкт нерухомості після введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Майнові права відчужуються покупцю, який у зв`язку з цим оформлює право власності на об`єкт нерухомості на себе. Аналогічне положення міститься і в договорі купівлі-продажу майнових прав № 178-а. 12 травня 2010 року між ТОВ ВБК «Моноліт», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого [PERSON] прийняв на себе всі права та обов`язки, що належали [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 березня 2007 року № 43-а разом з усіма додатками та попереднім договором від 25 травня 2005 року № 112-а, які є невід`ємними частинами основного договору. З додатку до оспорюваного рішення №196 від 06.03.2012 року вбачається, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , які інвестували і придбали позивачі, оспорюваним рішенням були передані не позивачам, а ОК «ЖЕК «Веста», яке не має до них жодного відношення. Відповідно до встановлених обставин, що викладені в постанові Верховного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №372/190/16-ц щодо аналогічного спору позивачів до ОК «ЖЕК «Веста» про визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартири та визнання права власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] судом зазначається, що: «договорами купівлі-продажу майнових прав, укладеними між ТОВ ВБК «Моноліт» як продавцем з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] як покупцями з іншої сторони (відповідно договір від 15 березня 2007 року № 43-а та договір від 24 квітня 2008 року № 178-а) майнові права на об`єкти нерухомості за цими договорами передаються продавцем покупцям шляхом підписання акта після введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків (пункт 3.1). При цьому одночасно з підписанням акта продавець надає покупцям документи, необхідні для оформлення ними права власності на об`єкти нерухомості, а саме: завірену своєю печаткою копію акта вводу в експлуатацію об`єкта капітального будівництва; технічний паспорт на об`єкт нерухомості (пункт 3.6). У випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договорами винна сторона відшкодовує потерпілій стороні всі збитки, спричинені такими її винними діями (бездіяльністю) (пункт 7.1). Умовами вказаних договорів сторони узгодили взаємні права та обов`язки, а також відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань. В договорах відсутня умова про можливість набуття покупцями права власності на об`єкти інвестування у випадку порушення продавцем своїх обов`язків, але передбачені інші правові наслідки такого порушення. Однак позивачі не заявляли будь-яких вимог до ТОВ ВБК «Моноліт», з яким вони перебували у договірних відносинах щодо придбання спірного нерухомого майна і яке не виконало своїх договірних зобов`язань. Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ч. 4 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України). Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, як вбачається із матеріалів справи, позовної заяви з урахуванням встановлених обставин Верховним судом у справі №372/190/16-ц, у позивачів наявні порушення майнових прав у зв`язку із порушенням умов договору між ними та ТОВ ВБК «Моноліт», з яким вони перебували у договірних відносинах щодо придбання спірного нерухомого майна, а не щодо порушення їхніх прав рішенням органу місцевого самоврядування або ОК «ЖЕО «ВЕСТА». Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. На виконання прийнятого рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 06.03.2012 року №196 «Про оформлення прав власності на квартири членів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА», - інвесторів будівництва жилого будинку по [ADDRESS] », ОК «ЖЕО «ВЕСТА» було зареєстровано у встановленому порядку право власності на нерухоме майно та отримано первинні документи - Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року на квартиру [ADDRESS] та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року на квартиру [ADDRESS] . Отже вказане рішення виконкомів, які є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, вичерпали свою дію внаслідок їх виконання Відповідачем-2. У зв`язку з чим його подальше скасування не може породжувати жодних правових наслідків для власника майна - Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА» оскільки у такої особи вже виникло право власності на майно і це право ґрунтується на чинних правовстановлюючих документах. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-405а14 та в постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року у справі №911/1563/17. Також слід зазначити, що, як вбачається з підстав заявленого позову та наданих суду доказів позивачі, фактично оспорюють правомірність набуття ОК «ЖЕО «ВЕСТА» речових прав на вищезгадане нерухоме майно, тобто має місце спір про право власності ОК «ЖЕО «ВЕСТА», який вже був предметом розгляду суду, а саме справа №372/190/16-ц. Постановою Верховного суду від 23.10.2019 року у справі №372/190/16-ц, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «Веста», Обухівської міської ради Київської області, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та визнання права власності на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили. Отже, враховуючи вищевикладене, позивачі зверталися за захистом своїх прав до суду щодо оспорювання права власності ОК «ЖЕО «ВЕСТА», однак їхні позовні вимоги не були задоволені судом є таке, що набрало законної сили рішення суду, а тому, з огляду на дані обставини, заявлений спосіб захисту щодо визнання недійсним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 06 березня 2012 року №196 не може бути задоволений судом. 02 березня 2012 року ОК «ЖЕО «Веста» звернувся до Обухівської міської ради Київської області з листом, в якому просив ухвалити рішення щодо оформлення на його членів права власності на квартири в житловому будинку [ADDRESS] , прийнятого в експлуатацію 28 лютого 2012 року. До заяви було долучено договір на інвестування будівництва житлового комплексу з прибудованою школою мистецтв від 01 червня 2005 року № 02/06/05, укладений між ТОВ ВБК «Моноліт» як замовником та ПрАТ «ДК МС-Інвест» як інвестором, згідно з яким замовник передав, а інвестор прийняв на себе обов`язки з фінансування будівництва об`єкта інвестування, який розташований на земельній ділянці поблизу житлового будинку [ADDRESS] та акти прийому-передачі, за якими ПрАТ «ДК МС-Інвест» передало ОК «ЖЕО «Веста» майнові права на об`єкти інвестування (дані обставини були досліджені Верховним судом у постанові від 23.10.2019 року у справі №372/190/16-ц. На підставі чого було прийняте Рішення Виконкому Обухівської міської ради від 06.03.2012 року №196 п. 87, п. 82 «Про оформлення прав власності на квартири членів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА», - інвесторів будівництва жилого будинку по [ADDRESS] . 30.07.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року та Витягом про Державну реєстрацію прав №34999859 від 30.07.2012 року. Аналогічно, 30.07.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.07.2012 року, та Витягом про Державну реєстрацію прав №34999749 від 30.07.2012 року. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Відповідно до пункту 6 додатку 2 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року № 7/5, чинного на момент видання оспорюваних свідоцтв про право власності на нерухоме майно, до правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, належать свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями. Відповідно до пп. а, п. 8.1. цього Положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Відповідно до пп. 1,2 п. а пп. 5, 6, 7, 10, 11, п. б статті 30 Закону України «Про місце самоврядування» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Отже, Виконавчий комітет Обухівської міської ради приймаючи рішення №196 від 06.03.2012 року «Про оформлення прав власності на квартири членів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «Веста» - інвесторів будівництва жилого будинку по [ADDRESS] » діяв в межах встановлених повноважень. Відповідно до ч. 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Окрім того, як вже було зазначено, в постанові Верхового суду від 23 жовтня 2019 року у справі №372/190/16-ц, у позивачів відсутнє будь-які права на квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , а наявне інше майнове право до ТОВ ВБК «Моноліт», яке згідно умовами вказаних позивачами договорів, передбачає відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань. В договорах відсутня умова про можливість набуття покупцями права власності на об`єкти інвестування у випадку порушення продавцем своїх обов`язків, але передбачені інші правові наслідки такого порушення. Крім того судом також встановлено, що при розгляді справи №372/190/16-ц судом першої інстанції, при ухваленні рішення Обухівським районним судом Київської області від 10 жовтня 2016 року було досліджено надані сторонами докази, в тому числі «рішення від 06 березня 2012 року № 196 виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про оформлення права власності на квартири членів Обслуговуючого кооперативу "Житлово-експлуатаційне обєднання "Веста" згідно додатку. Також, ОК «ЖЕО «Веста», в межах встановленого строку, після відкриття провадження у справі №372/190/16-ц від 21.01.2016 року було подано відзив, до якого долучалися до матеріалів справи Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2020 року, де було зазначено, що підставою видачі свідоцтва є: Рішення виконкому Обухівської міської ради від 06.03.2012 року № 196. Позивачі [PERSON] та [PERSON] були сторонами (позивачами) в справі №372/190/16-ц, а тому отримували всі процесуальні документи від суду та отримували всі процесуальні документи від сторін у справі, в тому числі і долучені докази, а тому знали про існування оскаржуваного рішення починаючи із 2016 року. Окрім того, як встановлено Верховним судом у справі у постанові від 23.10.2019 року у справі №372/190/16-ц, позивачі ( [PERSON] та [PERSON] ) дізналися про оформлення ОК «ЖЕО «Веста» права власності на квартири, щодо яких було прийняте рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 06 березня 2012 року №196, 28 жовтня 2015 року. Відповідно до ч. 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно правових позицій Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ч. 1 статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 статті 257 Цивільного кодексу України, Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, [PERSON] та [PERSON] дізналися про можливе порушення їхніх прав, як встановлено Верховним судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №372/190/16-ц, 28 жовтня 2015 року або 10 жовтня 2016 року, отримавши рішення Обухівського районного суду від 10 жовтня 2016 року у справі №372/190/16-ц, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed