Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договір купівлі-продажу, визнання об'єкта спільною сумісною власністю.Мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбу в період з 09 квітня 2010 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17листопада 2016 року розірвано. В період шлюбу ними як подружжям набуто майно, серед якого й автомобіль «RANGE ROVER EVOQUE», 2013року випуску, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім»я відповідача. Проте останній був відчуджений відповідачем без його, як співвласника цього майна, згоди. Вважає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Оскільки автомобіль був придбаний у період шлюбу, а відчужений відповідачем без його згоди, грошові кошти за продаж автомобіля він не отримав, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати вказаний правочин недійсним, визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «RANGE ROVER EVOQUE», 2013року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а також стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля у розмірі 501 633,68 грн. До судового засідання представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі та з урахуванням зменшення розміру позовних вимог просив суд постановити рішення, яким визнати вказаний правочин недійсним, визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «RANGE ROVER EVOQUE», 2013року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а решту позовних вимог залишити без розгляду. Відповідачі в судове засідання не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу в період з 09 квітня 2010 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року розірвано (а.с. 12,13-15). В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] як подружжям набуто майно, серед якого й транспортний засіб марки «RANGE ROVER EVOQUE», 2013року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований на відповідача. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З урахуванням вимог діючого законодавства та встановлених по справі обставин, а саме щодо придбання сторонами автомобіля у період шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Вказаний автомобіль був відчужений відповідачем без позивача, як співвласника цього майна, згоди на підставі договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного 02 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] в ТЦС №8044 м. Києва за № 10798/01/8044 (а.с.16). Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2012 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здйсннюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо договір виходить за межі друбного побутового (ч.2 ст. 65 СК України). Оскільки автомобіль «RANGE ROVER EVOQUE», 2013року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вважається спільною суміною власністю [PERSON] та [PERSON], був відчуджений одним із співвласників без згоди іншого, такий правочин на підставі ч.2 ст. 65 СК України, є недійсним. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 6296 грн. 35 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ч.2 ст. 65, ч.ч.1, 2 ст. 68 СК України, ч.2 ст. 369 ЦК України,

Outcome: approved