Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 22 квітня 2013 року між нею та відповідачем укладено договір позики на підтвердження якого відповідач написав розписку, відповідно до якої він отримав від неї у борг грошові кошти в розмірі 1000 дол. США, які зобов'язувався повернути в строк до 06.05.2013 року. Разом з тим, відповідач у визначений вказаний у розписці строк своїх зобов'язань належним чином не виконав й відповідно позичену суму коштів не повернув, а неодноразові її звернення з метою добровільного повернення суми позики залишав без відповідного реагування та проігнорував. Також вважає, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, останній повинен нести цивільно-правову відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України та сплатити їй 3 % річних від простроченої суми за період з 06.05.2013 року по 06.01.2015 року. На підставі наведеного, посилаючись на норми права, просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики відповідно до комерційного курсу ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 27.01.2015 року в розмірі 18500 грн., 3% річних у сумі 925 грн. та судові витрати по справі. В ході розгляду справи, позивачка подавши відповідну заяву, збільшила заявлені нею позовні вимоги та просила стягнути з відповідачі суму боргу за договором позики в розмірі 1000 доларів США позики відповідно до комерційного курсу ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 7 квітня 2015 року в розмірі 25 000 грн., 3% річних за період з 6 травня 2013 по 7 квітня 2015 року в розмірі 1437 грн. та сплачені нею при зверненні до суду судові витрати. Крім того, позивачка також просила стягнути з відповідача завдану їй незаконними діями відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. При цьому, в обґрунтування заявлених вимог з частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача завданої моральної шкоди, зазначала, що небажання відповідача мирним шляхом врегулювати спір по поверненню позики призвело до тривалих переживань та хвилювань й відповідно як наслідок призвело до різкого погіршення здоров'я та подальшої її госпіталізації через загострення ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу та гіпертонічної хвороби 11 ст. В судовому засіданні позивач підтримала поданий нею позов та з урахування заяви про збільшення позовних вимог просила про його задоволення. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема в частині наявності між ним та позивачкою зобов'язань щодо повернення суми позики в розмірі 1000 доларів США, однак заперечував в частині позовних вимог позивачки про стягнення з нього окрім суми боргу, відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 2000 грн., вказавши про їх безпідставність та недоведеність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Судом встановлено, що 22.04.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1000 дол. США, а відповідач зобов'язувався повернути таку ж суму в строк до 06.05.2013 року, що підтверджується відповідною розпискою, оригінал якої був досліджений в ході розгляду справи (а/с 7). Крім того, факт отримання відповідачем коштів за договором позики від позивачки в розмірі 1000 доларів США також визнано в судовому засіданні й відповідно даний факт згідно положень ст..61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач у встановлений в договорі строк, а саме до 6 травня 2013 року, і на час розгляду справи, грошових коштів позивачу не повернув, чим порушив умови укладеного між ними договору, що також не оспорюється відповідачем в ході розгляду справи. При цьому, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики є обґрунтованими та такими , що підлягають в повному обсязі. Крім того, ураховуючи те, що цивільно-правові відносини між сторонами виникли внаслідок договору, укладеного між позивачем та відповідачем, суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач. Так, за змістом частини другої статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом При цьому, відповідно до положень статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). За таких обставин, суд також приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу . Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині гривневого еквіваленту суми заборгованості, яку просить стягнути позивач, а також відповідно і суми 3% річних, які були обраховані з вказаної позивачем суми боргу, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналогічне положення містить і ч.1 ст.3 Декрету України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та ст.35 Закону України «Про Національний банк України», які визнають валюту України єдиним законним засобом платежу на території України. У відповідності до вимог ч. 1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). За таких обставин, суд приходить до висновку, що сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню відповідно до офіційного курсу НБУ на момент ухвалення рішення суду, а не відповідно до комерційного курсу валют, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк», яким керувався позивач, пред'являючи даний позов. Так, відповідно до офіційного курсу гривні відносно долара США, встановленого Національним Банком України станом на 8 квітня 2015 року, 100 дол. США еквівалентно 2350, 6033 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 1000 дол. США, що еквівалентно 23 506 грн. Відповідно до обсягу заявлених позовних вимог, а також ураховуючи заяву про збільшення [PERSON] позивних вимог в частині визначення періоду прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3% річних за період з 07.05.2013 року по 07.04 .2015 року в розмірі 1350, 47 грн. (23506 х 3 х 699 (кількість днів)/365/100). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача у рахунок відшкодування завданої діями відповідача моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Так, за нормами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а саме яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. При цьому, згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зі змінами під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Зокрема, звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідача завданої неповернення боргу за договором позики моральної шкоди, позивачка вказувала, що моральна шкода, якої вона зазнала, полягає в моральних та психічних стражданнях, які вона зазнала внаслідок позбавлення її можливості використовувати власні кошти у повсякденному житті, а також тим, що через тривалі намагання вирішити питання про добровільне погашення боргу, у неї погіршився стан здоров'я і як наслідок вона була госпіталізована до лікарні через загострення ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу та гіпертонічної хвороби 11 ст. Все це вплинуло на суттєві зміни у постійному ритмі життя позивача та на нормальні життєві зв'язки зі знайомими та рідними та непередбаченими витратами на лікування. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла за наявності вини. При цьому, відповідно до положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються судом, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним Законом. Разом з тим, законодавством, яке регулює спірні правовідносини сторін в частині виконання зобов'язань за договором позики, стягнення моральної шкоди за порушення умов договору позики не передбачено. Самим договором позики , укладеним між сторонами, також не було передбачено відшкодування моральної шкоди через невиконання позичальником свого зобов"язання. Тому позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки стягнення моральної шкоди в договірних правовідносинах не передбачено чинним законодавством (на відміну від деліктних відносин), а стягнення моральної шкоди в договірних правовідносинах можливе лише у випадку якщо це прямо передбачено договором. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial