Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

29 грудня 2015 року до Софіївського районного суду Дныпропетровської області звернувся [PERSON] з вищевказаною позовною заявою, мотивуюючи тим, що 14.10.2002 року йому було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільсьгосподарського товариства. У 2008 році позивач уклав договір оренди земельної ділянки з ТОВ "Агротрейд" без згоди позивача . Стверджує, що без дотримання порядку укладання та продовження договорів оренди, відповідачем було здійснено виправлення у договорі в п.8 Розділі ІІ Строк дії договору та вписано строк дії договору 10 років та засвідчено не особистим підписом позивача, а підписом іншої особи. Просить суд визнати договір земельної ділянки недійсним. В судовому засіданні представник позивача, яка діє за довіреністю, просить суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти позовних вимог заперечує, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на те, що будь-яких порушень зі сторони відповідача допущено не було. Заявивив клопотання про застосування позовної давності до даних правовідносин. Треті особи в судове засідання не з"явилися, представників не направили, просять суд розглядати справу без їх участі. Вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити із наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справу за зазначеним позовом, в межах заявлених позовних вимог до зазначених в позові осіб і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимогам ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», в редакції станом на час укладення Договору 01 вересня 2008 року, істотними умовами договору оренди землі були: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строку, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцеві, існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відповідальність сторін та умови передачі у заставу. та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частину першу статті 15 було доповнено абзацом, спірним, дванадцятим, а саме: умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, згідно із Законом України від 16.09.2008 р. N 509-VI, на який посилається позивач та вважає підставою для визнання Договору оренди земельної ділянки недійсним. В судовому засіданні та за матеріалами справи встановлено, що позивач являється власником земельної ділянки площею 7,440 га для ведення товарного сільськогосподарського товариства розташованої на території Жовтневої сільської ради Софіївського рйону Дніпропетровської області, що підтверджено копією Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №047555 від 25.11.2002 року (а.с7). Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотні умови договору оренди землі визначені в ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі». До них віднесено: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцю, існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди, відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору оренди землі є план або схема, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, акт приймання-передачі об'єкта оренди. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку встановленому законом, згідно ст.20 названого закону. Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. У 2008 році між позивачем та відповідачем було укладено угоду про оренду вказаної земельної ділянки ( а.с.8-11), що підтверджено реєстраційної карткою земельної ділянки серії АБГ №292081 (кадастровий номер земельної ділянки12252833:01:001:0075 термін дії договору 5 років, його чинність закінчилася у 2013 році 15.11.2010, 10.03.2011, 21.12.2011. років позивач письмово звертався до директора ТОВ Агротрейд, але листом директора було відмовлено у розірванні договору. Позивач звернувся до суду 29.12.2016 року із позовною заявою про визнання договору недійсним. До цієї дати позивач до суду не звертався, при цьому отримуючи орендну плату (а.с.89-95). Представник позивача в позовній заяві (а.с.71-75) зазначає і в судовому засіданні пояснила, що позивач та вона дізналася про порушення права її довірителя з 2011 року, тобто після отримання висновку спеціаліста (а.с.80-85) Однак до матеріалів справи долучено копії відомостей про отримання орендної плати (а.с.88-95), згідно яких позивач отримував орендну плату, але доказів на те, що дійсно з поважних причин позивач до 2011 року та після 2011 року не мав змоги звернутись до відповідних органів за отриманням необхідних документів та з позовом до суду позивач не надав, та не проявив ніякого інтересу, причини яких відомі лише позивачу. Суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, оскільки в судовому засіданні не навів аргументів пропуску строку позовної давності. Звернення позивача до керівництва ТОВ не позбавляло його можливості звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Аналізуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та встановлені обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, підлягає задоволенню В відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як передбачено ч.1 ст.257 ЦК України. Як встановлено судом, сторони уклали Договір оренди земельної ділянки 01 вересня 2008 року, який посвідченний та зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП Центр ДЗК при Держкомземі України 23.02.2009 року. Оскільки строк позовної давності сплив, і про це заявлено стороною у спорі, то це є підставою відповідно до положень статті 267 ЦК України для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, як передбачено ч.5 ст.267 ЦК України. Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач в підтвердження зазначених обставин доказів не надав, та враховуючи, що обставин, які перешкоджали б йому звернутись до суду за захистом свого порушеного права в межах позовної давності не встановлено, суд визнає неповажними причини пропущення ним позовної давності та відмовляє в задоволенні його клопотання про їх поновлення. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то в відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд відмовляє позивачу і в стягненні з відповідача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Таким чином, враховуючи те, що позивач має право власності на земельну частку (пай), однак пропустив строк позовної давності без поважних причин, наявні підстави для відмови у задоволенні позову . в цілому через пропуск строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст. 257 ЦК України. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed