Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] та просить: -визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, викладену в листах [PERSON] : відсутність у позивача [PERSON] належної освіти та права працювати в школі та займати посаду директора школи, та вчителя хімії; строки перебування позивача [PERSON] на посаді директора, причини першого звільнення з неї (нетактовне відношення) та прізвище начальника відділу освіти при звільненні; провокування позивачем [PERSON] конфліктних ситуацій у школі в період перебування на посаді вчителя та директора, підбурювання проти відповідачки учнів, вчителів та батьків; привласнення позивачем [PERSON] тракторів та причепів; звільнення позивачем [PERSON] неугодного вчителя фізичної культури та призначення ним нового вчителя за хабар; висловлення позивачки на адресу позивача [PERSON] в листах в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію [PERSON] - "неук", "підлота", "невихована злорадна людина", " кляузник "; висловлення позивачки щодо наказів та розпоряджень, що видані позивачем [PERSON] в межах своїх посадових обов`язків, які відповідачка [PERSON] називає "писульками", "мемуарами", "брехнею"; дача та отримання хабаря [PERSON] від вчителя фізкультури, начальниками відділу освіти [PERSON], [PERSON] , працівниками прокуратури, начальником управління освіти і науки Чернігівської ОДА [PERSON] від [PERSON] ; викрадення в січні 2006 року шкільного причепа позивачем [PERSON] та його сином; доведення до самогубства чоловіка відповідачки - [PERSON] ; - заборонити [PERSON] поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права [PERSON] та його родини; - визнати дії [PERSON] , яка перебуває на посаді вчителя та виконує виховні функції, такими, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової діяльності і тим самим дискредитують виховні, службові повноваження [PERSON] , та визнати такі дії аморальним проступком; - стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень). - вирішити питання судових витрат. На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що поширена у листах відповідачкою про нього інформація є негативною, недостовірною та порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність й завдає шкоди діловій репутації як посадовій особі - директору Мощенської загальноосвітньої школи Городнянської міської ради Чернігівської області. Позивач працює на посаді директора вказаної загальноосвітньої школи, в якій відповідачка є вчителем. Вона написала звернення до Міністра освіти України, в якому звинувачувала позивача як директора школи у протиправних діях та неналежній поведінці, вказувала в тому числі, що він не має належної освіти. Незважаючи на те, що її заява була предметом перевірки у школі та що інформація не підтверджена, відповідачка продовжувала поширювати про нього недостовірну інформацію - зверталась до місцевого відділу освіти, до прокуратури з зазначених вище підстав, проте в його діях після проведених перевірок також не виявлено будь-яких порушень. Відповідачка написала листи, які були направлені нею посадовим особам, в яких виклала конкретну інформацію про вчинення позивачем злочинів і порушення ним законодавства, які не доведені. При цьому зміст листів свідчить про те, що негативна інформація стосовно позивача була доведена відповідачкою до відома органів державної влади та посадових осіб місцевого самоврядування з метою формування негативної думки останніх щодо діяльності позивача. Поширена інформація є фактичним твердженням, завідомо недостовірна, неправдива, містить відомості про події, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності, є перекрученими. Користуючись правом на судовий захист, позивач звернувся до суду. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позові. Пояснив, що вони з відповідачкою працюють в одній школі, яку він очолює. Відповідачка перебуває з ним у неприязних відносинах з невідомих йому причин. Остання написала листи-звернення до органів системи освіти та прокуратури, в яких у принизливій формі висловлювалася на його адресу та звинувачувала його у вчиненні протиправних вчинків, які він не робив. Вказані листи завдали позивачу моральну шкоду та порушили його звичайний спосіб життя, тому він звернувся до суду. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідачка є особою похилого віку, працює вчителем у Мощенській школі усе трудове життя. Між сторонами існує тривалий конфлікт. Вважаючи неправомірними дії позивача на посаді директора як посадової особи, відповідачка, користуючись конституційним правом на звернення особи написала листи-звернення до Міністерства освіти та прокуратури, після чого була звільнена з роботи. Внаслідок незаконного звільнення [PERSON] була поновлена судом на посаді вчителя, рішення суду набрало чинності. Висловлювання відповідачки на адресу позивача як посадової особи представник позивачки просив суд розцінювати як право на вільне висловлювання та право на критику посадових осіб. Заслухавши в судовому засіданні учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З пояснень сторін та доказів справи вбачається, що між сторонами тривалий час існують конфліктні відносини. Так, рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 17.01.2020 року визнано незаконним та скасовано наказ, винесений директором школи [PERSON] про звільнення [PERSON] з роботи за вчинення аморального проступку, відповідачку поновлено на роботі на посаді вчителя вказаної школи. Рішення суду в частині поновлення на роботі постановою від 28 квітня 2020 року Чернігівського апеляційного суду залишено без змін, при апеляційному перегляді справи судом стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. (а.с.101) Позивач на підтвердження заявлених вимог подав суду два листа, написані відповідачкою та адресовані до Міністерства освіти України від 23.04.2019 року та до Городнянського районного відділу Менської місцевої прокуратури Чернігівської області від 15.07.2019 року. Також позивач подав суду власноручно складені письмові пояснення [PERSON] у цивільній справі №732/1673/19, яка розглядалась Городнянським районним судом Чернігівської області за позовом [PERSON] до Мощенської ЗОШ І-ІІІ ст. Городнянської міської ради Чернігівської області про поновлення на роботі. З аналізу вказаних документів вбачається, що в них відповідачка [PERSON] виклала інформацію, яка пов`язана з діяльністю [PERSON] на посаді директора Мощенської ЗОШ. У вказаних листах відповідачка вважає дії [PERSON] протиправними. Суд звертає увагу на те, що фактичні твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, викладені відповідачкою у зверненні до Міністерства освіти та до прокуратури, пов`язані з діяльністю позивача як директора школи. Частина перша статті 7 Цивільного кодексу встановлює, що громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності". Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб. У Рішенні від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Підставою цивільно-правової відповідальності заявника, передбаченої статтею 7 Цивільного кодексу, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи правоохоронного органу як людини і громадянина. З огляду на вказане, Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначив, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Отже, у випадку, коли особа звертається до органів державної влади або місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, зазначена обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, викладена відповідачкою інформація в листах-зверненнях до Міністерства освіти України та прокуратури не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачкою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Дослідивши письмові пояснення, написані [PERSON] у цивільній справі №732/1673/19 про поновлення її на роботі, на які посилається позивач, суд дійшов висновку, що викладене в цих поясненнях є суб`єктивним баченням (оцінкою) [PERSON] обставин, за яких відбулося її звільнення. У вказаних поясненнях [PERSON] висловила своє бачення обставин та причин її звільнення, своє ставлення до цього звільнення та до винних осіб. Вказані висловлювання хоча і висловлені в агресивній формі, однак є критичними по відношенню до причетної до її звільнення людини - позивача у справі, та є вираженнями погляду відповідачки на вказані події. Вирішуючи справу, суд приймає до уваги, що позивач є посадовою особою - директором школи, який обіймає публічну посаду, отже, відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у житті місцевої громади, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес на відповідному місцевому рівні. У постанові від 04 липня 2018 року, справа № 486/1112/16-ц, Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню. Положення статті 30 Закону України «Про інформацію» визначають, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістични засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , в яких він просить суд про заборонити [PERSON] поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права [PERSON] та його родини, а також визнати дії [PERSON] , яка перебуває на посаді вчителя та виконує виховні функції, такими, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової діяльності і тим самим дискредитують виховні, службові повноваження [PERSON] , та визнати такі дії аморальним проступком, суд виходить з того, що заборона поширення інформації або визнання дій особи аморальним проступком як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. За змістом ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed