Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 19.07.2006 року у розмірі 13827,04 грн., та судовий збір в сумі 2 102, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 19.07.2006 року між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір, у відповідності до умов якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості, проценти за користування кредитом. У порушення умов кредитного договору від 19.07.2006 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, [PERSON] зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 11.10.2020 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 13827,04 грн., а саме: 9666,73 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4160,31 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.12.2020 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 15.01.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не доведено видачу кредиту та розміру заборгованості загального та по її складовим. Розрахунок позовних вимог не є їх доказом і не є первинним банківським документом. Жодного доказу підтвердження заборгованості у заявленому розмірі позивачем не надано. При оцінці доказів просив суд надати перевагу саме виписці по рахунку, оскільки до довідок банку, його наказів, умов, правил чи інших роздруківок, які видаються односторонньо позивачем для подання до суду, можуть бути внесені будь-які вигідні позивачу відомості. З виписки по рахунку вбачається, що у нього була лише одна кредитна картка «Універсальна» з номером [NUMBER] зі строком дії до 07/2013, а саме по якій і нараховується Банком заборгованість до подання позову і після цього, оскільки всі нарахування і списання заборгованості проводяться саме за карткою з номером [NUMBER] . Інші його картки були дебетовими, а не кредитними. З виписки вбачається, що кредитного ліміту по ним не встановлювались, ніяких кредитних операцій з ними у виписці немає. Оскільки всі картки у АТ КБ «Приват банк» прив`язані до єдиного рахунку, баланс рахунку залишився у мінусі, але дослідження операцій по окремим карткам дозволяє встановити, що з інших карток він витрачав лише ті кошти, які вносив чи переводив на них. Всі зміни розміру кредитного ліміту відбувались лише по кредитній картці «Універсальна» та максимальний розмір кредитного ліміту становив 9500 грн. Після спливу строку дії кредитної картки, він не повідомлявся і не продовжував кредитних карток «Універсальна», ніяких витратних операцій коштами кредитного ліміту не здійснював. Він також заперечує проти застосування банком підвищеної процентної ставки та надмірно нарахованих банком сум процентів «накопичувальним підсумком». Позивач надав суду розрахунок заборгованості, який є математично хибним, не відповідає погодженому з ним в Анкеті-заяві. Також позивачем було неодноразово самовільно підвищено розмір відсоткової ставки за кредитом в порушення ст. 1048, ч.3 ст. 1056-1 ЦПК України, тому підвищені проценти не можуть бути застосовані. Позивачем не надано доказів направлення йому повідомлень про підвищення процентної ставки. Строк дії картки Універсальна [NUMBER] сплив у 07/2013 р., тому після спливу строку дії договору право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється. Після липня 2013 року банк зобов`язаний був припинити нарахування процентів та неустойки по кредитному ліміту, яким він вже не користувався і зараховувати автоматичні списання з інших (дебетових) карток відповідача на погашення того боргу, який вже існував, а не нараховувати нові відсотки. Факт його користування послугами банка на умовах договору про надання банківських послуг не може тлумачитись як визнання ним заборгованості чи конкретних кредитних зобов`язань, змінюваних банком в односторонньому порядку. Він не ознайомлений і ніколи не був ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», окрім того текст умов і правил, викладено російською мовою. Надані банком докази не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належним чином не засвідчені. Позивач звернувся до суду зі спливом строку позовної давності на стягнення неустойки - 1 рік повністю, і на стягнення платежів по основному боргу та простроченим процентам - 3 роки, з моменту завершення строку дії картки у 31.07.2013 р., в зв`язку з чим він просить застосувати строк позовної давності. Просив у задоволенні позову відмовити. 29.01.2021 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Позичальник ознайомлений із кредитним договором, про що свідчить його підпис у заяві. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 14 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився. ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. З копії заяви вбачається, що відповідачу було надано кредитну картку «Універсальна» та встановлено поточну проценту ставку у розмірі 3 % (36 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів. Відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже отримав картку «Універсальна». Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення пін-коду або підписанням чека. Кредитний ліміт встановлюється на картковому рахунку. На підставі заяви, відповідачу було надано кредитну картку «Універсальна» № [NUMBER] зі строком дії до 07.2013 року. В подальшому відповідач звернувся в банк з заявою про перевипуск карти, тобто надання карти з новим строком дії. Згідно кредитного договору [PERSON] отримував кредитні карти, остання карта мала строк дії до 05.2021 року. Відповідач здійснював погашення заборгованості вже на перевипущені карти, що ще раз підтверджує їх отримання відповідачем. Заперечував проти застосування строків позовної давності, оскільки кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто, це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Строк перевипущеної картки діє до 05.2021 р., позивач звернувся до суду з позовом 26.11.2020 року. Просив позов задовольнити в повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом, подав відзив на позову в якому просив у задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 19.07.2006 року [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно Анкети-заяви відповідач висловив свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. У відповідності до умов договору від 19.07.2006 року [PERSON] отримав кредит, який в подальшому було збільшено до 9500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та зобов`язався здійснювати погашення заборгованості за кредитом, процентами за його користування. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 11.10.2020 року за договором від 19.07.2006 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 13827,04 грн., а саме: 9666,73 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4160,31 грн. грн. заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 05 липня 2006 року зазначено, що процентна ставка на рік складає 36 %, тобто 3 % на місяць. Відповідач підписав заяву, таким чином був ознайомлений із процентною ставкою. Таким чином, безспірним є те, що [PERSON] обізнаний про умови Кредитного договору в частині відсоткової ставки та прийняв їх як справедливі та прийнятні для себе, про що, окрім іншого, свідчить те, що Кредитний договір укладено 19 липня 2006 pоку, та майже 14 років відповідач належним чином виконував умови договору, сплачував усі передбачені платежі, та не звертався до Банку із заявами або скаргами щодо зміни умов кредитування. З позовом про визнання кредитного договору, або окремих його положень [PERSON] , також не звертався. Відповідач у відзиві посилався на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов він розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Однак, як вбачається із позовної заяви АТ КБ «Приват банк» позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, комісії, штрафів не заявлені та не є предметом розгляду даної цивільної справи, тому суд позбавлений надавати оцінку вказаним обставинам. Відповідач також посилався на правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 та інші справи, в яких викладені аналогічні правові позиції, однак суд звертає увагу, що у вищезазначеній справі в анкеті заяві не було вказано процентну ставку та банк просив стягнути на їх користь пеню, комісію та штрафи. Щодо доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Крім того, ч.1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд зауважує, що 19 липня 2006 рок між сторонами був укладений кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 19.072006 року, отримав кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Строк дії останньої картки до останнього дня 05.2021 року. З виписки за договором б/н станом на 12.10.2020, вбачається, що [PERSON] 21.08.2019 року було здійснено операцію щодо поповнення готівкою своєї карти у розмірі 560,00 грн. АТ КБ «Приват банк» звернулось до суду з позовом 02.12.2020 року, таким чином у межах строку позовної давності. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку між банком та [PERSON] 19.07.2006 року укладено кредитний договір, позивач умови кредитного договору виконав належним чином, надавши відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач належним чином свої зобов`язання не виконував, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем склалась заборгованість у розмірі 13827,04 грн. Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 13827,04 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved