Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в березні 2019 р. в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд на в [ADDRESS] .пл.86.3 м.кв., житловою 29.1 м.кв. та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2611091501:12:001:0050 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.1543 га за адресою [ADDRESS] , припинивши право власності на Ѕ частину на дане нерухоме майно за [PERSON] , стягнення судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.04.1988 р. зареєструвала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народилося двоє дітей. За час перебування у шлюбі, ними був збудований за спільні кошти житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 2611091501:12:001:0050 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.1543 га, які були приватизовані у 2007 р. та 2009 р. відповідно, отже дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. У квітні 2010 р. шлюб між сторонами було розірвано і відповідач створивши іншу сім`ю проживав за іншою адресою. Правовстановлюючі документи виготовлялись після розірвання шлюбу. Просить позов задовольнити на підставі ст.60 СК України та ст.120 ЗК України. Позивач просила задовольнити позов з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив від 18.06.2019р. та наданих поясненнях в судових засіданнях. Відповідач та його представник позовні вимоги заперечили як з підстав, зазначених у відзиві від 03.06.2019р., так і наданих поясненнях. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Сторони зареєстрували шлюб 23.04.1988р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9). 28.04.2010 р. шлюб між сторонами було розірвано, про що видане Свідоцтво (а.с.10). Як слідує з матеріалів справи, 09.02.2007 року [PERSON] було зареєстроване та видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок («А») за адресою [ADDRESS] заг.пл.86.3 м.кв., житловою 29.1 м.кв., до опису якого входять також літня кухня Б, підвал Б1, комора В, стайня Г, стодола Д, гараж Ж, ворота та огорожа. Підставою оформлення права власності є рішення виконкому Микуличинської сільської ради від 13.12.1989 р. за №142 (а.с.11-12). 22.01.2009 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2611091501:12:001:0050 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.1543 га, на підставі рішення Микуличинської сільської ради від 07.10.2008р. (а.с.13). Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач доводила суду (зі змісту позовної заяви), що за час перебування у шлюбі, ними був збудований за спільні кошти житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці кадастровий номер 2611091501:12:001:0050 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.1543 га, а отже дане майно спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках. При цьому, позивач також пояснила, що з 1988 року подружжя жило у старому будинку батьків відповідача на уч.Полумистий (на даний час уч.В.Погари), який був складений його батьками з частини (половина) житлового будинку (розібраного з іншого участку села - уч.Копчин та перевезеного у 1967 році на новий участок), житловий будинок спірний складався на час укладення шлюбу між сторонами з двох кімнат. На подвір`ї також була стайня та літня кухня (недороблена) батьків відповідача, у літній кухні пізніше жив тато відповідача, коли сторони проживали в житловому будинку поряд. З 1989-1990 рр., 2007 р. сторони за спільні кошти добудовували і житловий будинок в якому проживали (одну кімнату внизу та ІІ поверх), і літню кухню, а також міняли столярку, при цьому у 2007р. такі роботи велися також і з коштів позивача за продаж власної земельної ділянки. Після розірвання шлюбу, залишилась з дітьми в даному господарстві, і в 2011р. ще сама поміняла підлогу в одній кімнаті (що добудована), міняла світло, техніку деяку (бойлер, насос), перекривала по новому альтанку. Отже, викладені позивачем обставини спору у позові, а саме факт будівництва подружжям спірних об`єктів є суперечливими з отриманими від неї поясненнями щодо факту тільки добудови до об`єктів, які належали іншій особі - батьку чоловіка. Заперечуючи позовні вимоги в повному обсязі, відповідач суду пояснив, що на уч.Полумистий батьками була збудовані: хата (не перевезена з іншого участку готова, як доводить позивач, а тільки частково будматеріали були використані із розібраного), що складалась з двох кімнат та коридору, а також була до 1988р., тобто часу коли стали проживати сторони подружжям, - комора, стайня, стодола, літня кухня, гараж і криниця. Все це майно належало батькам відповідача. Дійсно у 1988 році після одруження, сторони проживали у житловому будинку (2-х кімнатах). Під час шлюбу відповідач працював на лісовозі і розбудовував житловий будинок батьків, а саме добудував перший поверх (кімнату) та звів ІІ поверх (4 кімнати). При цьому, літню кухню не добудовували, і тато ще в ній сам зробив також пивницю. До цієї літньої кухні, за час шлюбу сторін, було добудовано тільки сауну. Водночас, вся ця добудова до житлового будинку та до літньої кухні велася без будь-яких дозвільних документів. В серпні 2011 року відповідач замовив технічну документацію на все майно разом з добудовою (а.с.65-68), але через самочинне будівництво таке не було узаконене у встановленому порядку. Звернув увагу суду на те, що долучений позивачем [PERSON] Технічний паспорт на житловий будинок від 29.12.2006р. (роки будівництва об`єктів не зазначені або затерті стороною що подала) не був належно виданий і підписаний керівником ОБТІ, та не містить печатки, тому такий отриманий позивачем не зрозуміло звідки доказ не є належним (а.с.14-16). Такі доводи відповідача є дійсно вірними та приймаються судом, оскільки зазначений Технічний паспорт від 29.12.2006р. не був підписаний ні керівником, ні не засвідчений печаткою органу що видавав його, окрім того до суду сторона позивача не представила оригінал такого документу для звірки відповідності такого з копією долученою до матеріалів справи, оскльки є сумнів в його достовірності за ч.11 ст.83 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, з`ясовуючи судом факт належності спірного майна подружжю чи батькам одного з них, та встановлення факту часу будівництва такого, судом встановлено, що житловий будинок «А» за адресою [ADDRESS] заг.площею 77.3 м.кв., є 1968-1970 року будівництва, збудований батьком відповідача - [PERSON] , що підтверджується як даними Технічного паспорта виданого 15.08.2011 р. (а.с.65-68), так і рішенням виконкому Яремчанської міської ради від 13.12.1989 р. №142 (виданого на підставі рішення виконкому Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради від 25.10.1989р. №49), згідно якого із зазначенням року будівництва оформлено право власності на житловий будинок за [PERSON] (а.с.70-72). З`ясовуючи оформлення права власності одразу на сина, а не на власника будинку - його батька, відповідач суду пояснив, що на час оформлення прав власності батько був уже дуже похилого віку і забажав оформити право власності одразу на ім`я сина, жодного будівництва будівель у 1968-1970 роках відповідач не міг проводити, оскільки народився у 1967 році. Отже, зважаючи, що оформлення прав власності на даний житловий будинок на підставі зазначеного рішення не є оспорюваним, а тому суд вважає доведеною позицію сторони відповідача, яка підтверджена і належними доказами, що житловий будинок та більшість господарських будівель та споруд, які вказані нижче в даному рішенні не були збудовані сторонами, як подружжям, про що в позові зазначала позивач. Так, згідно Технічного паспорту наданого відповідачем літня кухня Б, підвал Б1, комора В (на схемі є з`єднаною однією спорудою - а.с.67) та огорожа №1-3 збудовані у 1980 році, а отже не сторонами справи як подружжям, а стайня Г, стодола Д, гараж Ж, збудовані у 1967 році не містять жодної добудови, отже дані господарські споруди, які є невід`ємними до домоволодіння, не могли бути збудовані сторонами, а тому не можуть бути спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а відповідно вимоги позивача щодо визнання права власності на господарські будівлі та споруди зокрема на Ѕ частку таких, є не доведеними та до задоволення не підлягають. Що стосується добудови А2 до житлового будинку заг.площею 38.5 м.кв., яка здійснена у 2008 році, то як вбачається з матеріалів справи та пояснень, отриманих в судовому засіданні, сторони не заперечують факту належності житлового будинку А, збудованого 1968-1970 р. батькам відповідача, а добудову вони здійснювали у 2008 році під час шлюбу. Також як стверджують сторони була здійснена добудова до літньої кухні (в Технічному паспорті у 2007 р. під літерою З площею 18.4 м.кв.). Водночас, дане будівництво добудови до житлового будинку є самочинним будівництвом, що не заперечили сторони та вказано в Технічному паспорті від 15.08.2011р. Саме ці дві складові добудови нерухомого майна до основних приміщень (житлового будинку та літньої кухні) можуть бути предметом визнання права спільної власності подружжя та підлягати визначенню площі (частки) такої добудови до всіх вказаних об`єктів які є не спільною власністю подружжя, у разі доведення такої частки від загальної площі всіх приміщень (за результатами експертизи або розрахунками позивача) та наявності правовстановлюючих документів на них згідно норм визначених законодавством, а також можливого збільшення частки у особистій власності одного з них в зв`язку з проведенням певних робіт. Однак, позивач вимоги в цій частині не заявляла. Окрім того, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що оспорюваний житловий будинок з господарськими будівлями належав батькам відповідача, а сторони робили добудову та ремонтні роботи. При цьому, судом роз`яснювалось право позивача на експертизу для визначення частки спільно збудованого майна подружжям, та інших обставин, в т.ч. щодо року будівництва таких, тобто під час шлюбу чи ні, та покращення майна коштами позивача шляхом проведення певних капітальних та поточних робіт і їх вартість. Однак, позивач користуючись процесуальними права сторони спору, жодного клопотання суду не подавала та відмовилась у подачі клопотання про експертизу чи інших клопотань для доведення обставин спору, зокрема обсягу спільно набутого майна під час шлюбу яке може бути визнане спільною сумісною власністю в порядку ч.3 ст.368 ЦК України чинного на час набуття права. Частиною другою статті 112 ЦК України УРСР 1963 року (діючого на час створення сім`ї) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України). Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним з 15.04.1991 по 20.06.2007р. - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. За ст.22 КПШС - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що закріплено у ч.1 ст.28 КпШС України (втратив чинність). Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розгляду спору, та ЦК України. Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. За правилами ч. 3ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15). Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Отже, судом під час розгляду даної справи встановлено, що все вищевказане майно (окрім добудови А2 та навісу З до літньої кухні), яке є предметом даного спору, не є спільним майном сторін, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними, суперечливими (зі змісту позову та отриманих пояснень в судових засіданнях) та недоведеними перед судом. Іншого на спростування даного висновку матеріали справи не містять. Щодо вирішення судом питання про поділ майна яке добудоване під час шлюбу, і яке покращувалось позивачем після розірвання шлюбних відносин, то позивач не надала жодного доказу вартості такого покращення майна, як і доказів набуття прав на нерухоме майно, яке реконструйоване у 2007-2008 роках. Окрім того, за вимогами ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно, в т.ч. житлові будинки та споруди, виникає з моменту завершення будівництва, введення в експлуатацію та державної реєстрації прав власності. За ст.376 (ч.1,2,5) ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Загальна площа на даний час житлового будинку складає 120.1 м.кв. згідно Експлікації приміщень, наявних в Технічному паспорті. А тому, оскільки судом встановлено, що дана добудова є самочинним будівництвом, на неї також відсутні будь-які дозвільні документи та не зареєстроване право власності у встановленому порядку, таке визнання права власності за позивачем у даній цивільній справі є також окремою підставою для відмови у задоволенні вимог і з цих підстав. При цьому, вимога позивача про те, що предметом спору є інша площа житлового будинку, а саме заг.пл.86.3 м.кв., житловою 29.1 м.кв. із господарськими будівлями та спорудами (без самочинного будівництва), не може бути задоволеною, оскільки як вже зазначено вище, дана нерухомість не є спільною сумісною власністю подружжя, а будь-які спільні вкладення (покращення) не містять вартості та часу таких для визнання спільною сумісною власністю. Що стосується вимог визнання права на Ѕ частину земельної ділянки під спірним будинком, то за ст.381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. За нормами ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Як висновок, при визнанні права власності за позивачем на частину (1/2) на нерухоме майно - житловий будинок, господарські будівлі та споруди, земельна ділянка кадастровий номер 2611091501:12:001:0050 із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.1543 га за адресою [ADDRESS] , підлягала би визнанню і частка на земельну ділянку, виходячи з частки споруд, визнаних за позивачем, і як наслідок припинення прав на цю ділянку за відповідачем. Однак, враховуючи те, що суд прийшов до ствердного переконання про недоведеність вимог позивача щодо визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] .пл.86.3 м.кв., житловою 29.1 м.кв., то і вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на оцінення всіх доказів в сукупності, суд прийшов до переконання щодо позовні вимоги підлягають до задоволення. Позивач належним чином обґрунтував та довів перед судом порушене право на під ставність для їх задоволення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного та СК України, ЦК України,

Outcome: dismissed