Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна інформаційна корпорація», в якому просить суд: 1.визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право ділову репутацію [PERSON] інформацію поширену "ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЗАХІДНА ІНФОРМАЦІЙНА КОРПОРАЦІЯ» [INFO] на сайті Інформаційної агенції ZIK (https://zik.ua ) в мережі Internet у статті під назвою «[INFO]», а саме: «Мерія Львова здала в оренду готель «[INFO]» і прописала умови так, що компанія друга [PERSON] [PERSON] спершу не сплачувала грошей, а потім приватизувала приміщення за заниженою ціною. Збитки бюджету оцінюють у мільйон гривень»; «Опинився готель «[INFO]» в руках пана [PERSON] зовсім не випадково. Сперше гроші міста [PERSON] поклав на депозит у російський банк. Тоді без сесії міський голова розмістив депозит у БМБанку, і зразу після цього пан [PERSON] став членом виконкому Львівської міської ради»; «І попри те, що нині юридична особа вже не є засновником готелю, він контролює об`єкт через довірену особу - [PERSON], що є, ймовірно, дружиною його однокласника з Тернополя»; «.... [PERSON] - екс-керівник БМБанку - банку Москви, що є київською філією російської фінансової групи ВТБ.» 2.3обов`язати ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЗАХІДНА ІНФОРМАЦІЙНА КОРПОРАЦІЯ» надати [PERSON] право на безоплатну відповідь та спростування недостовірної інформації шляхом їх оприлюднення на сайті Інформаційної агенції ZIK (https://zik.ua) в мережі Internet не пізніше одного календарного місяця з дня набрання рішенням у даній справі законної сили. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що відеоматеріали та стаття під назвою «[INFO]» опубліковані [INFO] на сайті інформаційної агенції ZIK (https://zik.ua) в мережі Internet. Позивач зазначає, що інформація, яку позивач просить спростувати, є недостовірною. Зазначає, що жодного стосунку до готелю «[INFO]» позивач не має, і тому не був причетний до оплати коштів на користь бюджету міста Львова, в якості орендної плати за приміщення готелю «[INFO]». Також позивач також не мав жодного відношення до приватизації приміщення готелю «[INFO]» та завдання бюджету збитків, оцінених у матеріалами публікації нібито у мільйон гривень. Щодо обрання позивача до складу Виконавчого комітету Львівської міської ради позивач зазначив, що такі події відбулись значно раніше терміну розміщення Львівською міською радою депозиту у БМ Банку. Щодо депозиту у БМ Банку, то його був розміщено на вигідних для міста Львова ринкових умовах. Крім цього, кошти розміщені на депозиті було достроково та у повному обсязі повернуто місту Львову разом із нарахованими процентами. Щодо зазначення в матеріалах, що « [PERSON] - екс-керівник БМ Банку - банку Москви, що є київською філією російської фінансової групи ВТБ» - позивач зазначає, що не працює у БМ Банку з грудня 2011 року, тривалий не має жодних стосунків як з БМ Банком, так і з російськими фінансовими групами. Стосовно твердження відповідача про те, що позивач «контролює об`єкт (готель «[INFO]») через довірену особу - [PERSON], що є, ймовірно, дружиною його однокласника з Тернополя», позивач вказав, що не існує жодних фактичних даних, що він здійснює будь-який контроль за готелем [INFO]» та/або отримує дивіденди від його діяльності. Розміщення неперевірених та неправдивих даних суперечить стандартам роботи якісного медіа. Позивач зазначає, що поширена відповідачем негативна, недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації, оскільки він є Головою Всеукраїнського благодійного фонду «Мрії Збуваються» (благодійна допомога армії, малозабезпеченим, особам з вадами здоров`я, навчальним закладам), нагороджений відзнакою «Золотий герб Львова», а також багатьма іншими почесними відзнаками. Враховуючи, що негативна та неправдива інформація щодо позивача викладена у вигляді статті, що оприлюднена в засобі масової інформації, має характер наклепу, - така інформація не являється оціночним судженням, і тому підлягає спростуванню. Крім цього, в позовній заяві зазначено, що позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях та переживаннях, порушеннях душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він був ображений та принижений, постраждала ділова репутація позивача, як особи - власника низки компаній. Позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою суду від 29.11.2018 р. у справі відкрито провадження. Провадження у справі не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив такі задовольнити. Надав аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив пояснення. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив повністю. Надав аналогічні викладеним у відзиві на позов пояснення. Зазначив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними, необгрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи. Оспорювана інформація є по своїй суті оціночними судженнями, які не підлягають до спростування, оскільки містить мовно-стилістичні засоби алегорії та метафори. Наголосив, що матеріали справи не містять жодного доказу так званих репутаційних втрат позивача, чи інших будь-яких доказів того, що поширені відомості перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Твердження, які підлягають до спростування - є узагальнюючими, поширеними третіми особами, а місцями взагалі не стосуються позивача. Щодо твердження «... [PERSON] - бізнесмен, екс-керівник БМБанку - банку Москви, що є київською Шлією російської фінансової групи ВТ...» зазначив, що така інформація не може бути спростована, оскільки її достовірність визнається самим позивачем. В задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та закріплює, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Водночас, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). У відповідності із положеннями ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з положеннями ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч. 1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації. Негативна інформація, поширена на особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Пункт 7 вказаної норми зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основноположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В абзаці 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 визначено, що проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначається, що межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. У справі «Хендісайд проти Сполученого королівства» Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що при дотриманні умов п. 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає демократичного суспільства. Аналогічно у справі «Українська прес-група» проти України» констатується, що публікації, які містили критику політиків, були викладені жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Таким чином, свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, це передумова плюралізму поглядів. У згаданій вище справі «Лінгенс проти Австрії» Європейський суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Абзацом 4, п.11 Постанови ПВСУ від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Посилання позивача на те, що відповідач поширив недостовірну та негативну інформацію, а саме: «І попри те, що нині юридична особа вже не є засновником готелю, він контролює об`єкт через довірену особу - [PERSON], що є, ймовірно, дружиною його однокласника з Тернополя» є безпідставними, оскільки зазначене вказує на те, що дана інформація є оціночним судженням, дане висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про конкретні дії позивача, оскільки побудована з використанням мовно-стилістичних засобів алегорії та метафори із використанням слова «ймовірно». Оскільки така інформація є оціночним судженням - вона не може вважатися такою, що позбавлена будь-якого обгрунтування. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню. Суд, вважає, що висловлювання відповідача є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів, а також, що вказана інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача та не може бути перевірена на предмет відповідності дійсності. Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Також позивач вважає поширену відповідачем недостовірною наступну інформацію «Мерія Львова здала в оренду готель «[INFO]» і прописала умови так, що компанія друга [PERSON] [PERSON] спершу не сплачувала грошей, а потім приватизувала приміщення за заниженою ціною. Збитки бюджету оцінюють у мільйон гривень». Проте, в подальшому у відеоматеріалах та статті на сайті інформаційної агенції ZIK (https://zik.ua ) в мережі Internet зазначено, що «Про це в ефірі спецпроекту на телеканалі ZIK заявив колишній депутат міської ради Львова (2006-2016 р.р.) [PERSON] ». Тобто, дане твердження хоч і поширене відповідачем, проте таке є прямою мовою з посиланням на джерела інформації, тобто є висвітленням суб`єктивної думки [PERSON] . Крім цього, позивач просить суд спростувати викладену у згаданій статті інформацію: «Опинився готель «[INFO]» в руках пана [PERSON] зовсім не випадково. Сперше гроші міста [PERSON] поклав на депозит у російський банк. Тоді без сесії міський голова розмістив депозит у БМБанку, і зразу після цього пан [PERSON] став членом виконкому Львівської міської ради, - зазначив [PERSON]». Тобто, дане твердження також є прямою мовою з висвітленням суб`єктивної думки [PERSON] Повідомлення новин, які базуються на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, незалежно від того, чи вони були змінені, чи ні, є одним з найважливіших способів інформування громадськості, завдяки якому преса відіграє свою життєво важливу роль «суспільного сторожового пса». У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Таким чином, враховуючи вищенаведені правові норми та усталену практику ЄСПЛ, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з тим, що інформація, яка викладена в статті, носить характер оціночних суджень, є суб`єктивною думкою особи, яка давала інтерв`ю, викладена у вигляді прямої мови, а отже, є висловлюваннями іншої особи та не може бути спростована відповідачем. В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недостовірною інформацію « ....[PERSON] - екс-керівник БМ Банку - банку Москви, що є київською філією російської фінансової групи ВТБ». Суд погоджується із наданими у відзиві на позов поясненнями представника відповідача та зазначає, що позивач [PERSON] у позовній заяві вказує, що « позивач не працює у БМ Банку з грудня 2011 року. Тривалий час не має жодних стосунків як з БМ Банком, так і з російськими фінансовими групами.... Не вказуючи роки праці позивача в банку в якості найманого працівника (на підставі контракту), автори публікації маніпулюють свідомістю свої читачів». Оскільки позивач у позові зазначив, що працював у БМ Банку як найманий працівник на підставі контракту - така інформація не може бути спростована, оскільки її достовірність визнається самим позивачем. Більше того, відповідач у даному вислові використав фразу «екс-керівник БМ Банку», тобто із посиланням на минулий час праці позивача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Посилання позивача на позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях та переживаннях, порушеннях душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він був ображений та принижений, постраждала ділова репутація позивача, як особи - власника низки компаній, є припущеннями, а не фактичними обставинами. Позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, доказів, які б свідчили про порушення такою інформацією його особистих немайнових прав. Крім того, відповідач не допустив неправомірних дій, що виключає заподіяння ним моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed