Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

26 лютого 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належною йому на підставі договору дарування від 07.12.2018 квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON] . Ухвалою суду від 15.10.2019 вказана позовна заява була залишена без розгляду на підставі заяви [PERSON] 11 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , яку мотивував тим, що з серпня 1998 року і по січень 2018 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . З метою створення належних умов для проживання їх родини він вирішив придбати квартиру, пошуками якої за оголошеннями займався безпосередньо він та щодо якої домовлявся з власниками. 05 січня 2001 року він сплатив власникам квартири 2500 доларів США, але було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яка переконала позивача, що так буде дешевше коштувати оформлення договору. В подальшому відносини між ним і відповідачкою погіршились і в січні 2018 року остання переїхала жити в м. Київ, а він залишився жити у зазначеній квартирі. Згодом, а саме: 07.12.2018 [PERSON] уклала нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири на ім`я свого брата - [PERSON] , який почав створювати йому перешкоди у користуванні житлом. Посилаючись на те, що спірна квартира була набута під час їх проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю, оскільки договір дарування від 05.01.2001 є удаваним, просить: - встановити факт проживання його [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1998 року по січень 2018 року; - визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 05.01.2001, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Ломако С. П., зареєстрований в реєстрі № 49, удаваним договором купівлі-продажу вказаної квартири, з одночасним визнанням квартири [ADDRESS] спільної сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - визнати договір дарування вказаної квартири, укладений 07.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Сидоровою А. В., зареєстрований в реєстрі за № 1659 - недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Так, [PERSON] пояснив, що в 1998 році він познайомився з [PERSON] та з серпня 1998 року вони почали проживати сім`єю як чоловік і жінка. [INFO] в них народилась донька [PERSON] , яку [PERSON] , оскільки вони не були в офіційному шлюбі, зареєструвала у відділі РАЦС одноособово, вказавши в відомостях про батька дитини його ім`я та по батькові. Після народження дитини вони деякий час мешкали у м. Одеса, де [PERSON] займалась у школі моделей, а потім вирішили повернутись у Шостку. Він почав переглядати оголошення в газетах та знайшов оголошення про продаж квартири [ADDRESS] . З власниками квартири він домовився про її придбання за 2 500 доларів США. Він особисто передав вказані кошти [PERSON] і з ним і іншим співвласником вони заходили в банк, де працівник банку підтвердила, що купюри не фальшиві. Нотаріальним оформленням договору займалась [PERSON] і вона вирішила оформити придбання квартири як договір дарування, а не як купівлю-продаж, про що він не був обізнаний. У спірній квартирі вони і проживали разом до січня 2018 року. Ремонт і облаштування житла було здійснено за його кошт. Взагалі всі витрати по придбанню квартири, по утриманню сім`ї ніс лише він, оскільки відповідачка ніде не працювала і власного доходу не мала, а її батьки нічим їх родині не допомагали. 19 жовтня 2002 року він з [PERSON] обвінчались та відзначили весілля, запросивши родичів, а [INFO] у них народився син [PERSON] . Син був також, як і донька, зареєстрований [PERSON] у відділі РАЦС самостійно, з вказівкою відомостей про батька дитини з її слів, з зазначенням в графі «Батько» ім`я по батькові « [PERSON] ». У спірній квартирі він тривалий час був зареєстрований, згодом зареєструвавши місце проживання в с. Клишки в будинку придбаному ним і облаштованому для відпочинку їх родини. Знявся з реєстрації у квартирі він лише з метою можливості оформлення субсидії на комунальні послуги. Після 2016 року їх відносини почали погіршуватись, виникали сварки і в січні 2018 року [PERSON] переїхала жити в м. Київ, а він залишився мешкати у спірній квартирі, оплачував самостійно комунальні послуги, лише згодом дізнавшись, що відповідачка подарувала квартиру своєму братові - [PERSON] . В подальшому позивач зазначив, що був відразу ж обізнаний про укладення договору дарування від 05.01.2001 і вказане було здійснено з метою зменшення витрат на оформлення. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з`являлась, надавши заяву про розгляд справи за участю її представника, пославшись на погрози на її адресу з боку позивача. Також подала письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 147). Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його безпідставність. Так, твердження позивача щодо проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка і жінки, укладення удаваного договору не підтверджені належними і допустимими доказами. [PERSON] не заперечує, що підтримувала дружні стосунки з позивачем, разом відпочивали та відзначали свята, зареєструвала позивача на його прохання у належній їй квартирі, однак сім`єю вони не були, спільно не проживали і господарства не вели. Позивач не є батьком її дітей. Спірну квартиру вона отримала у дар від знайомих і [PERSON] не має до цього жодного відношення. В подальшому в зв`язку з її переїздом на постійне проживання у м. Київ, необхідність у квартирі в м. Шостка відпала, вона не бажала нести витрати по її утриманню, тому вона і подарувала квартиру своєму братові - [PERSON] . Також представник відповідачки послався на пропуск позивачем строку позовної давності та прохав про його застосування. Відповідач - [PERSON] проти задоволення позову також заперечив, підтримавши позицію представника [PERSON] . Також зазначив, що його сестра з 1998 року і по 2001 рік жила з батьками, працювала і сама забезпечувала себе і доньку, також їй допомагали їх батьки. З позивачем по справі вона певний час проживала, починаючи з 2002 року, але сім`я у них так і не склалась, спільного побуту у них не було. Третя особа по справі - приватний нотаріус Сидорова А.В. в судовне засіданння не з"явилась, надала заяву, в якій прохала здійснювати розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного: 1. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знає [PERSON] з початку 90-х років. З [PERSON] він познайомився на їх вінчанні: [PERSON] та [PERSON] . Після вінчання вони почали товаришувати сім`ями, ходили один до одного в гості. [PERSON] та [PERSON] жили в трикімнатній квартирі. Він неодноразово там бував. [PERSON] вів себе в квартирі як господар, було видно, що вони живуть з [PERSON] як сім`я, виховують спільну доньку. Після народження у [PERSON] і [PERSON] сина, вони стали рідше бувати в гостях один у одного, але спілкування не припиняли. Відзначали разом значні свята, зокрема, ювілей його (свідка) дружини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є сусідом позивача, мешкає в [ADDRESS] . У вказаній квартирі він живе з 1989 року, а [PERSON] почав мешкати у будинку десь з 2001 року. [PERSON] мешкав з жінкою, імені якої він не знає, і маленькою дівчинкою. Він їх постійно бачив разом, їх поведінка, спілкування вказувало на те, що це сім`я, родина. Він (свідок) - електрик за професією і у квартирі позивача бував неодноразово - на прохання позивача виконував різні ремонтні роботи по електриці у цьому житлі. З копії паспорту [PERSON] вбачається, що він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 01.10.2002 по 27.02.2007 (а.с. 35) Згідно наданих свідоцтв про народження [PERSON] народилась [INFO] , а [PERSON] [INFO] в м. Шостка, і їх батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36 ,39) Згідно свідоцтва про вінчання та довідки від 21.11.2017 № 17, виданої Благочинним Новгород-Сіверського Спасо-Преображенського монастиря, 19 жовтня 2002 року в Новгород-Сіверському Спасо-Преображенському монастирі відбулось таїнство вінчання над [PERSON] 1952 р. н. та [PERSON] 1977 р. н. при свідках [PERSON] та [PERSON] , про що в метричній книзі здійснено запис за № 112. (а.с. 37,38) З заповіту від 13.04.2012 посвідченого від імені [PERSON] вбачається, що останній заповідав все належне йому майно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 40) Згідно довідки, виданої керівником фольклорного ансамблю «Любисток» 01.03.2019 № 9, діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] дійсно займались у вказаному фольклорному ансамблі і [PERSON] періодично сприяв відвідуванню дітьми занять. ( а.с. 41) З фото, наданих позивачем, вбачається, що на них зафіксовані позивач, відповідачка, діти - [PERSON] та [PERSON] , та родичі сторін як на святах і відпочинку, так і в побутовій повсякденній обстановці. Дані фото охоплюють різні часові проміжки, починаючи з 1999 року. При цьому відповідачкою не спростовано належними доказами твердження позивача щодо того, хто зображений на фото і в якій час. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Сукупність досліджених доказів дозволяє суду зробити висновок про спільне проживання, ведення спільного господарства сторонами, що дає можливість встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з урахуванням наступного : Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У зв`язку із прийняттям та введенням в дію із 01.01.2004 року Сімейного кодексу України стаття 74 СК України вперше закріпила юридичну природу відносин між чоловіком і жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що Сімейний кодекс України у правовому полі врегулював відносини між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вступив у дію 01.01.2004 року, суд приходить до часткового задоволення позовної вимоги та вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період часу із 01.01.2004 року до січня 2018 року. 2. Щодо визнання договір дарування квартири від 05.01.2001 удаваним договором купівлі-продажу вказаної квартири. З договору дарування квартири від 05.01.2001, посвідченого приватним нотаріусом Ломако С. П., вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] добровільно подарували [PERSON] належну їм квартиру за [ADDRESS] Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(далі - Постанова) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оспорюваний договір дарування укладено 05 січня 2001 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року). Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно з частиною другою статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до частини першої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (стаття 224 ЦК України у редакції 1963 року). Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що договір дарування квартири від 05.01.2001, укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини. Стаття 81 ЦПК України передбачає обов`язок сторін подавати докази на підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він, його дружина та батьки дружини були співвласниками квартири [ADDRESS] . Десь двадцять років тому вказану квартиру вони продали. За квартиру розраховувався [PERSON] , він віддав його (свідка) тестю 2 500 доларів США. Оскільки тесть хвилювався чи не фальшиві гроші, вони ходили разом в банк і перевіряли справжність банкнот. Гроші [PERSON] передавав не у нотаріуса, а під банком. Вказані покази свідка є єдиним доказом, наданим позивачем на підтвердження удаваності договору дарування. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 46 ЦК Української РСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених статтею 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, стаття 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально-караних діянь. Такі ж роз`яснення надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). Відповідна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 по справі № 154/234/16. Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів на доведення своєї вимоги що договір дарування квартири від 05.01.2001 приховує іншу угоду - договір купівлі-продажу. Зокрема, не надано ні письмової переписки щодо намірів укладення договору, ні розписки про отримання коштів, тощо. При цьому суд звертає увагу, що протягом 18 років позивач визнавав укладений 05.01.2001 року договір саме договором дарування і ніколи не ставив питання про визнання зазначеного правочину удаваним. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання договору дарування від 05.01.2001 удаваним та визнання вказаного договору договором купівлі-продажу в зв`язку з її недоведеністю, і, як наслідок, про відмову у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю. 3. Щодо визнання договору дарування квартири від 07.12.2018 недійсним. Згідно договору дарування, посвідченого 07.12.2018 приватним нотаріусом Сидоровою А. В., [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] , яка належить Дарувальнику ( [PERSON] ) на підставі договору дарування від 05.01.2001. Позивач просив визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на порушення його прав як співвласника зазначеної квартири. З огляду на те, що у задоволенні вимоги про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] відмовлено, не підлягає задоволенню і зазначена вимога. Згідно ч. 9, 10 ст .158 ЦПК України після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26.09.2019 справа № 589/784/19, провадження № 2/589/1111/19. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до частково задоволеної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Outcome: partial