Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

11.05.2016 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто", в якому просила визнати договір фінансового лізингу №003523 з додатками № 1, 2 від 25.02.2016 року, недійсним, та стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 31545,00 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, що договір, укладений між нею та відповідачем, за своєю формою та змістом не відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Закону України «Про захист прав споживачів». Представником відповідача під час укладання договору не було надано повну інформацію про предмет договору, зміст прав та обов'язків сторін, порядок розрахунків. Позивач не отримала автомобіль, на який розраховувала під час укладання договору, що стало підставою вимагати його розірвання. Відповідач погодився розірвати договір, але відмовився повернути сплачені кошти, посилаючись на несправедливі умови про відповідальність позивача. Крім того, посилалась на відсутність у відповідача спеціальної ліцензії для надання фінансових послуг. В судове засідання позивач не прибула, однак подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш АВТО» у судове засідання повторно не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Будь-які заяви та клопотання до суду не надійшли. Заява відповідача про перегляд заочного рішення від 03.10.2016 року містить заперечення проти позову, посилання на його необґрунтованість. Вважають спірний договір таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує прав позивача. Враховуючі повторну неявку представника відповідача, суд відповідно до положень ст. 169 ЦПК України визнав за можливе розглянути справу за його відсутності. Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно договору №003523 з додатками № 1, 2 від 25 лютого 2016 року [PERSON] уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» договір фінансового лізингу /а.с. 7-12, 19, 20/. Квитанцією № 52 від 25 лютого 2016 року підтверджується, що [PERSON] сплатила ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» авансовий платіж, згідно договору лізингу №003523, на суму 31600,00 гривень./а.с. 18/. Заявою від 04.03.2016 року позивач просила розірвати договір та повернути сплачені кошти, у зв'язку з ненаданням лізингодавцем передбаченого договором автомобіля. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». 30 березня 2016 року позивачу було відмовлено у поверненні коштів, оскільки договір не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів. Позивач вважає, що її ввели в оману при наданні інформації по предмету договору. Згідно п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно п.п.1.7, 4.1 Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративною платежу, авансовою платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п. 2 ч.1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Однак, як вбачається із п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості, 10% адміністративного платежу та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 120 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Встановлено, що представником відповідача було запропоновано позивачу перед укладанням договору та до його підписання сплатити аванс за автомобіль, однак фактично цей платіж виявився адміністративним платежем, який у договорі формулюється як першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати авансу. Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Частиною 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правовідносини фінансового лізингу регулюються нормами ЦК України, зокрема, про лізинг та оренду (найм). Як вбачається із глави 58 ЦК України, яка має назву «Найм (оренда)» та до якої входить параграф 6 «Лізинг», договір лізингу являє собою різновид договору оренди (найму) та відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до нього застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Оскільки предметом лізингу можуть бути різноманітні об'єкти, що віднесені законодавством до основних фондів (ст.807 ЦК України) то до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного об'єкту. Предметом лізингу укладеного договору є автомобіль «Renaut Logan MCV 1.2 Authentigue», який відповідач зобов'язався передати позивачу у користування за плату на певний строк (визначення договору найму статтею 759 ЦК України). На виконання договору при його підписанні позивач сплатила на користь відповідача 31600,00 гривень. Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є нікчемним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 26, ч.1 ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. У п. 10.5 ст.10 оспорюваного Договору фінансового лізингу зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 ст.10 Договору). Договір за змістом також свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Отже, несправедливими є й сплата адміністративного платежу, оскільки у графі «Визначення термінів» договору визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Судом встановлено, що відповідачем отримано адміністративний платіж в сумі 31600,00 гривень, тобто кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст.12 Договору). Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до п.3.2.1 Договору фінансового лізингу, з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткової гарантії у вигляді Договору поруки. При укладенні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визначає самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Згідно ч. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У відповідність до ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживач а договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. З аналізу укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №003523 з додатками № 1,2 від 25 лютого 2016 року вбачається, що в ньому повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до п. 2.2. спірного договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Згідно п.10.1. спірного договору, лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно), частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Відповідно до п.17.2 Прикінцевих положень, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.4 договору, підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Відповідно до п.п. 2.1, 16.12 спірного договору, цей Договір вступає в силу з моменту його підписання, а додатки до договору є невід'ємною його частиною. Позивач стверджує, що з її боку не було узгоджено та підписано з відповідачем Додаток №3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», що повинен містити суттєві умови виконання договору, розміру лізингових платежів. Відповідачем не надано суду такий додаток на спростування твердження позивача. Оскільки у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умова договору як розмір і строк сплати лізингових платежів, суд дійшов висновку, що сторони не досягли згоди щодо цих умов. Спірний договір є недійсним внаслідок наявності несправедливих умов договору в розумінні ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України, що кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові по справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка є обов'язковою для судів України. Згідно ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але договір між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено у простій письмовій формі. Згідно вимог ст.220 ЦК України такий договір є нікчемним. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання. Таким чином, суд вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу є нікчемним через недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а також є несправедливим, порушує принцип добросовісності, оскільки його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Оскільки до виконання договору приступив тільки позивач шляхом сплати грошових коштів, то відповідач зобов'язаний повернути їй одержані на виконання договору кошти. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Разом з тим, вимога позивача про визнання нікчемного правочину недійсним відповідає способам захисту прав, передбаченим ст. 16 ЦК України й не суперечить нормам процесуального законодавства. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору лізингу недійсним та стягнення сплачених коштів в розмірі 31 545 грн. підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги посилання позивача на відсутність у відповідача спеціальної ліцензії для надання фінансових послуг, як підставу для визнання спірного договору недійсним. Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг віднесено до переліків видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню. Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 7 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» Кабінету Міністрів України доручено протягом року з дня опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття актів, необхідних для реалізації цього Закону. Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року і згідно п.4 останніх орган ліцензування видає ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання послуг з фінансового лізингу. Згідно ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Аналіз вищевказаних нормативних документів дозволяє зробити висновок, що обов'язковість отримання ліцензії у ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» виникне через шість місяців після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року, а на час виникнення спірних відносин діяльність відповідача здійснювалася на підставі Довідки про взяття на облік юридичної особи як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Зазначений висновок узгоджується із листами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 22.03.2016 року та 03.06.2016 року. Таким чином, підстави для застосування ст.227 ЦК України відсутні. Разом з тим, необґрунтованість доводів позовної заяви в частині обов'язкового ліцензування діяльності відповідача, не впливає на висновок суду про необхідність задоволення позову з інших вищенаведених підстав. Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 2 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551,20 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved