Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення аліментів. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 22.02.2012 року вона розірвала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народилася дочка - [PERSON], [INFO]. На даний час відповідач офіційно не працює проте є працездатною, здоровою особою, що надає йому можливість працювати та утримувати дитину. Матеріальну допомогу на утримання дітей відповідач їй не надає, хоча у відповідності із ст. 180 Сімейного Кодексу України (далі СК України) зобов'язаний надавати. А тому пропонує стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини у твердій грошовій сумі 600 грн. щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити, погоджується на стягнення аліментів з відповідача на її користь в сумі 400 грн. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позивача визнає частково, згідний сплачувати аліменти на дитину в розмірі 400 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача виходячи з наступних підстав. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] актовий запис №01 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області 22.02.2012 року. Від зазначеного шлюбу в них є малолітня дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] актовий запис №01. Згідно даних свідоцтв про народження батьками [PERSON] є батько [PERSON] - відповідач по справі та мати [PERSON] - позивач по справі. На даний час дочка [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] Відповідач з часу окремого проживання з позивачем матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, попри те, що є працездатною, здоровою особою Статтею 180 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст. ст. 10,11 ЦПК України та до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - [PERSON], з часу окремого проживання з позивачем, участі в утриманні дитини не бере, хоча є працездатного віку, проблем із здоров'ям в нього немає. З 2012 року сторони спільно не проживають і спільного господарства не ведуть, вихованням та утриманням дітей з цього часу займається позивач по справі, яка на даний час ніде не працює, та самостійного заробітку не має. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебуванні у шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов'язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дитини, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов'язані утримувати своїх дітей. Із матеріалів справи вбачається, що як відповідач так і позивач є працездатного віку хоча на даний час ніде не працюють. Відповідач постійного місця роботи не має, жодних доказів, які б підтверджували його незадовільний стан здоров'я, у зв'язку з чим він не може виконувати обов'язок щодо утримання дитини та сплати аліментів, суду не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до положень ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Оскільки, згідно матеріалів справи відомості про постійне місце роботи відповідача в матеріалах справи відсутні суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню, у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує відсутність даних про незадовільний на даний час стан здоров'я позивача, відповідача, їх матеріальне становище, відсутність інших осіб на утриманні, беручи до уваги відсутність відомостей про місце роботи відповідача та систематичного офіційного доходу, що не дає змоги відстежити та проконтролювати його розмір, суд з врахуванням прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та з врахуванням положень ст. 180 СК України, визначає аліменти в розмірі 400 грн. 00 коп. щомісячно на дитину, вважаючи, що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки з позовом до суду позивач звернулась 01.08.2014 року аліменти підлягають стягненню з цієї дати. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання до суду позову про стягнення аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, слід стягнути з відповідача [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial