Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Вона є власницею житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м.Нікополь, провул.Очаківський. З 27.04.03.2009 року в даному домоволодінні був зареєстрований її племінник [PERSON], який фактично в її домоволодінні ніколи не мешкав і жодних речей в домоволодінні у нього немає. Жодних витрат по утриманню домоволодіння відповідач не несе. Перешкод в користуванні домоволодінні відповідачу ніхто не чинив. Тобто, він добровільно визначив собі інше місце проживання. Однак, добровільно зніматись в її будинку з реєстрації не бажає. За таких обставин вимушена звернутись до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та додатково суду пояснила, що ще тоді, як відповідач навчався в м.Харкові, він взяв кредит в банку, який до цих пір не віддає. І до неї приходять листи з погрозами від представників банку.. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату слухання справи був повідомлений належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, однак конверт до суду повертався з відміткою "За строками зберігання" (а.с.21). Тому повідомлявся смс-повідомленнями та оголошенням на офіційному веб-порталі Судової влади. Відповідно до\~ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов"язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі\~ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача та її предстваника, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116. 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власницею житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м.Нікополь, провул.Очаківський (а.с.4-11). З 27.04.03.2009 року в даному домоволодінні зареєстрований її племінник [PERSON] (а.с.12, 16), який фактично в спірному домоволодінні ніколи не мешкав і жодних його речей в домоволодінні немає (а.с.15). Жодних витрат по утриманню домоволодіння відповідач також не несе. Відповаідач добровільно визначив собі інше місце проживання. Однак, зніматись з реєстрації в будинку позивача не бажає Факт непроживання відповідача в квартирі позивачки підтверджується також й показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з позивачкою куми. Позивачка хрестила її доньку. Вони часто зустрічаються і ходять одна до одної в гості. Відповідач племінник її куми. Останній раз вона бачила його років 10-12 назад. Її знайомі, які живуть в Києві, говорили, що відповідач також проживає в Києві, бо вони його там бачили. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка. Знає позивачку років 40. Відповідач по справі [PERSON] племінник позивачки. Але він в будинку [PERSON] не живе. Вона останній раз бачила [PERSON] ще в підлітковому віці. Суд, даючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, дійшов висновку про те, що відповідач, дійсно, не проживає в будинку позивачки і примушує її нести додаткові матеріальні витрати, а також перешкоджає вільному розпорядженню належним їй майном. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На \~підставі \~ст.391 ЦК України,\~

Outcome: approved