Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем, який наразі розірваний, має неповнолітню дитину, яка проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. У той час, як відповідач працездатний, не має на утриманні інших дітей і взмозі сплачувати аліменти. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Процесуальні дії у справі Спрощене позовне провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2019 року, після усунення недоліків позовної заяви, якою, до того ж, у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, витребувано докази щодо спроможності відповідача утримувати дитину, позаяк, це було необхідно для захисту її прав та інтересів. Позиція сторін В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю з підстав, що викладені у ньому, просила його задовольнити та пояснила суду, що відповідач надавав кошти на утримання дитини до червня 2019 року. Проте, в подальшому матеріально допомагати припинив, вказував, що матиме кошти лише у вересні 2019 року і порадив їй звернутись до суду. Однак, дитина навчається і потребує належного забезпечення у одязі та харчах. Сама ж вона, хоч і працює, але має труднощі у самостійному утриманні сина. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечував та просив суд урахувати його хвороби, а також те, що до червня 2019 року він постійно надавав кошти синову, про що має відповідні розписки позивачки. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених сторонами У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини, відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що на даний час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час є розірваним ( а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , який народився [INFO] ( а.с. 6). Наразі дитина проживає разом з матір`ю, у той час, як відповідач припинив у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу задля утримання сина у червні 2019 року. Ці обставини підтверджені позивачем і повністю визнані відповідачем, а тому не викликають сумнівів у суду, та до того ж, вони не впливають на право позивача звернутись із позовом про стягнення аліментів. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину/дітей до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок, виходячи із аналізу вказаної правової норми, стосується обох батьків, у тому числі й того з них, хто проживає окремо від дитини. При цьому, способи виконання батьками такого роду обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їхньої спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, позаяк, достовірно установив, що з червня 2019 року відповідач припинив надавати матеріальну допомогу, що й стало підставою звернення позивача до суду. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При заявленні вимог у частці ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, остання визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину/дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом і має право вибору щодо способу їх стягнення. Таким чином, право на перд"явлення позову про стягнення аліментів не залежить від факту перебування сторін у шлюбі або ж його розірвання, і такі факти не є юридично значущими для прийняття рішення про стягнення аліментів, позаяк, суд виходить із факту батьківства дитини, що у цьому випадку достовірно підтверджено належними і допустимим доказами. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка навчається в іншому населеному пункті, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який, зокрема, працює, отримує заробітну плату, має на праві власності житловий будинок, інших неповнолітніх чи то непрацездатних осіб на утриманні не має, не є учасником виконавчих проваджень, на обліку в Арбузинській ЦРЛ не перебуває. Хоча матеріали справи містять відомості про відсутність зареєстрованих за відповідачем транспортних засобів, однак, останній пояснив суду, що має мотоцикл. І як наслідок, з урахуванням викладеного, з огляду на обов`язок відповідача утримувати свою дитину, суд приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. При цьому, суд зважає на докази щодо стану здоров`я відповідача, зокрема, підтверджені актом № 125, а також на наявність у нього іншої родини, проте, виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, у той час, як відповідач повинен нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку і належного забезпечення дитини. Отже, суд, у контексті установлених фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, що заявлений позивачем. І як наслідок, цей позов підлягає до повного задоволення. При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. А матеріальний же стан позивача чи то факт перебування/неперебування у шлюбі не впливає на право отримувати аліменти на утримання дитини та визначення їх розміру, позаяк, суд враховує спроможність платника у кожному конкретному випадку, у той час, обов`язок утримувати дитину стосується обох батьків і звертає увагу на те, що аліменти мають чітко визначене цільове призначення щодо задоволення потреб дитини і їх розмір жодним чином не може ставитись у залежність від доходу того з батьків, з ким проживає дитина. Суд, крім того, не установив жодної із обставин, що передбачені ст. 188 СК України. До того ж, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 19 липня 2019 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на відповідача. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, а також із того, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 768, 40 грн. Отже, судовий збір, за такого, слід стягнути з відповідача на користь держави. З цих мотивів,

Outcome: approved