Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням припиненим, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за цією адресою. В судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Здебська О.П. не з`явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляду справи у її відсутність, та відсутність позивача у справі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , представник Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради в судове засідання не з`явились, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких обставин в разі якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засіданні без поважних причин або без повідомлення причини та відповідачем не було подано відзив, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , відповідно до договору міни, укладеного 16 жовтня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Колос Л.О., належить квартира, що розташована у [ADDRESS] . У вказаній квартирі з моменту придбання проживала позивач разом з своєї сім`єю, до якої входять: чоловік - [PERSON] , та син - [PERSON] . В обґрунтування позову стороною позивача вказувалось про те, 30 листопада 2002 року, син позивача [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Палаці шлюбів №1 м. Москви, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Стороною позивача вказувалось про те, що у зв`язку з реєстрацією шлюбу відповідач вибув зі свого місця проживання та реєстрації у м. Полтаві, та постійно проживає станом на даний час на території Російської Федерації. На підтвердження вказаних обставин стороною позивача надано копії посвідок на проживання, зокрема з матеріалів справи вбачається, що на даний час відповідач має посвідку на постійне проживання, зареєстрований в Російській Федерації та проживає за адресою [ADDRESS] . Так, згідно Акту про не проживання особи від 05 серпня 2021 року, відповідач [PERSON] з 2002 року не проживає у [ADDRESS] та не несе витрат по утриманню вказаного майна. Судом встановлено, що на даний час у даній квартирі проживає позивач та її чоловік [PERSON] , які сплачують за комунальні послуги, в свою чергу відповідач не несе витрат по сплаті комунальних послуг та утриманні майна. Відповідно до частини першої та другої ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦПК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарською Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у омі числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховується причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення ( висновок КЦС у справі № 209/2642/18). Судом встановлено, що відповідач свідомо, за власним бажанням залишив своє місце проживання та реєстрації за адресою [ADDRESS] , виїхавши на постійне місце проживання до Російської Федерації. ЄСПЛ висловив правову позиці відповідно до п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це . покладає на Україну в особі державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.1990 року у справі «Powell and Rayner v.the U.K»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.1986 року у справі «Gillow v.the U.K.»), такі на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus"). Власник нерухомого майна не можу бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном упродовж всього часу триванні відповідного правопорушення (Постанова ВП ВС у справі № 653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року). Таким чином, наведені вище обставини підтверджують той факт, що у квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з листопада 2002 року, та при цьому не несе будь-яких витрат по оплаті комунальних послуг за проживання у даному житлі, тому за таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими в частині визнання права користування житловим приміщенням припиненим. При цьому, позовні вимоги [PERSON] в частині зняття з реєстрації [PERSON] є по своїй природі передчасними, оскільки таке право третьою особою по справі перед позивачем не порушено. На підставі викладеного,

Outcome: partial