Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

02 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису. В обґрунтування заяви зазначила, що 19 вересня 2020 року уклала шлюб з [PERSON] , однак, зі сторони її чоловіка [PERSON] щодо неї систематично проявляються ознаки необгрунтованої агресії, погроз фізичного насильства із залученням третіх осіб, цькування, нецензурна лайка тощо, дані дії вчиняються у присутності двох її малолітніх дітей [PERSON] , 9 років та [PERSON] , 5 років. Вказує, що 03 листопада 2020 року [PERSON] в присутності її батька [PERSON] погрожував їй та залякував щодо можливості застосування щодо неї фізичного насильства із залученням третіх осіб, зокрема і наркоманів. Зазначає, що таке відношення терпіти неможливо, тому перебуває у постійному страху. У заяві вказує, що нею 04 листопада 2020 року подано заяву до поліції про вчинення правопорушення [PERSON] за ст.173-2 КУпАП. Також зазначає, що 30 листопада 2020 року [PERSON] прийшов до неї на роботу та з погрозами вимагав дати йому кошти, заважав працювати, спричиняв сварку, тому їй довелося знову викликати поліцію, так як всі її вмовляння розійтися мирно були марними. Вказує, що [PERSON] продовжує і далі систематично проявляти безпідставні прояви агресії щодо неї, тому з метою уникнення повторних випадків психологічного насильства звернулась до суду. Просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . терміном на 6 місяців та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покласти на нього наступні обов`язки: заборонити наближатися ближче ніж на 100 (сто) метрів до заявника [PERSON] та її місця проживання (перебування) [PERSON] та малолітніх [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися ближче ніж на 100 (сто) метрів до місця роботи [PERSON] , що знаходиться за аресою: [ADDRESS] ; заборонити вести листування, телефонні переговори із [PERSON] , контактувати із нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити, з підстав зазначених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні вимоги заяви не визнав, пояснивши, що вони уклали шлюб 19 вересня 2020р. Проживали у нього вдома. Під час спільного проживання заявниця вдома не перебуває, постійно ходить до подруг, в тому числі і допізна, не займається домогосподарством. Жодного насильства на заявницю він не чинить. Вказав, що він мав з нею розлучатися і біля РАЦСу лише розмовляв з нею на підвищених тонах. Щодо події, яка сталася на роботі у заявниці, то вказав що коли він поїхав в АТО завозити речі, заявниця забрала всі речі і пішла з його квартири, в якій вони проживали. В тому числі забрала його гроші в сумі 2000грн., 1000грн. з яких він прийшов до неї на роботу та просив повернути. Жодного насильства щодо неї він не чинив. Вказані гроші повернула йому матір заявниці. Після вказаних подій він із заявницею більше не спілкується і бажання спілкуватися не має. Заслухавши пояснення представника заявниці, заінтересованої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 19 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб (а.с.7), взявши спільне прізвище [PERSON] . З талону-повідомлення ЄО вбачається, що 04.11.2020р. [PERSON] звернулася до поліції із повідомленням, про те, що її чоловік [PERSON] систематично проявляє ознаки необгрунтованої агресії, погрожує фізичною розправою, цькує, обзиває нецензурними словами (а.с.8). З заяви повідомлення про вчинення правопорушення вбачається, що 01.12.2020р. [PERSON] звернулася до поліції із повідомленням, про те, що її чоловік [PERSON] 30.11.2020р. в присутності її колег погрожував їй, залякував та вимагав кошти (а.с.9). Згідно ч.1, ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству". Частиною 2, ст.3 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей). Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису відносно [PERSON] має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо заявника психологічне насильство. За приписами ст.1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено наступні терміни, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст.21 ЦПК України постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Як пояснила представник заявника у суді [PERSON] систематично проявляє ознаки необгрунтованої агресії, погрози фізичного насильства із залученням третіх осіб, цькування, нецензурна лайка. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. В судовому засіданні з наданих заінтересованою особою документів, встановлено, що 04.11.2020р. [PERSON] зверталася до поліції із повідомленням, про те, що її чоловік [PERSON] систематично проявляє ознаки необгрунтованої агресії, погрожує фізичною розправою, цькує, обзиває нецензурними словами, а з заяви повідомлення про вчинення правопорушення вбачається, що 01.12.2020р. [PERSON] зверталася до поліції із повідомленням, про те, що її чоловік [PERSON] 30.11.2020р. в присутності її колег погрожував їй, залякував та вимагав кошти. Будь-яких доказів, щодо рішень компетентних органів по вказаних заявах-повідомленнях заявниці суду не надано. Разом з тим, в судовому засіданні [PERSON] заперечував вчинення ним будь-яких протиправних дій щодо [PERSON] , вказавши, що позитивно ставиться до своєї дружини, жодного насильства щодо заявниці він не чинить, що біля РАЦСу лише розмовляв з нею на підвищених тонах, а щодо події, яка сталася на роботі у заявниці, то вказав що приходив до заявниці на роботу та просив повернути свої кошти і після вказаних подій він із заявницею більше не спілкується і бажання спілкуватися не має. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки психологічне насильство з боку заінтересованої особи [PERSON] відносно [PERSON] її дітей не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу належних та допустимих доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, а самі лише повідомлення заявниці до поліції про вчинення щодо неї насильства не є беззаперечними доказами на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Outcome: dismissed