Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТКБ "Приватбанк") звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 29710 гривень 84 копійки за кредитним договором б/н від 12.07.2011 року, яка складається: 3055,85 грн - заборгованість за кредитом; 22369 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2395 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1390,99 грн - штраф (процентна складова). Крім того, позивач просив стягнути на його користь судові витрати у розмірі 1921 грн. Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.07.2011 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір. Позивач посилався на те, що відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами і таким чином порушила умови договору. 17 жовтня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 82). 13 січня 2020 року відповідач [PERSON] надіслала до суду заяву (заперечення) проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву, в якому просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с. 88-91). 6 лютого 2020 року ухвалою суду задоволено заяву відповідача та постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 97). У відзиві на позовну заяву відповідач заявила про те, що вона не має боргових зобов`язань перед позивачем у зазначеному розмірі, тобто 29710,84 грн, оскільки позивач не надав належні докази на підтвердження цієї обставини. Відповідач зазначила, що надані позивачем документи не є первинними бухгалтерськими документами, суми, зазначені у розрахунку - надуманими, а анкета є лише пропозицією укласти договір (офертою). На думку відповідача для укладання договору обов`язковим елементом процедури є прийняття пропозиції (акцепт), відсутність якого підтверджують матеріали справи, тобто відповідач заявила про відсутність між сторонами укладеного кредитного договору. Відповідач зазначила, що в анкеті відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання; умови та правила надання банківських послуг , а також правила користування платіжною карткою не підписані відповідачем та не мають жодного посилання на відповідача. Відповідач заявила про те, що банком пропущені строки позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 19 лютого 2020 року представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якому просив суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі (а.с. 98-111, 134-140). Відповідь на відзив мотивована незгодою представника позивача з твердженнями відповідача про те, що між сторонами не укладено кредитний договір, оскільки укладання зазначеного договору здійснюється за принципом укладання договору приєднання. Представник зазначив, що заява відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають договір про надання банківських послуг. Представник позивача не погодився з твердженнями відповідача про те, що відповідач не отримала повної інформації про умови кредитування. Представник позивача звернув увагу на те, що пунктом 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшений до 50 років, тому представник позивача не погодився з доводами відповідача щодо пропущення строків позовної давності. 10 березня 2020 року відповідач [PERSON] надіслала до суду заперечення, в якому просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 131, 132). Відповідач вказала, що відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір приєднання складається з двох частин - публічної та індивідуальної. Відповідач зазначила, що позивач не довів належне ознайомлення відповідача з публічною частиною договору, а інша частина складена представником банку поспіхом та формально. Відповідач вважає, що доказів приєднання, на які неодноразово посилався позивач - немає. Відповідач вважає, що позивач зловживав своїми правами кредитора, умисно затягуючи врегулювання спору, щоб отримати зиск у вигляді штрафів, процентів та інше, тому, що не позивався на протязі більше 7 років. Відповідач стверджує, що згідно виписки по рахунку, наданої банком, вона повернула позивачеві суму, що перевищує 3600 гривень, а тому вважає, що банку нічого не винна. 11 червня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду (а.с. 156). Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 липня 2011 року відповідач [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно якій виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка "Універсальна" з кредитним лімітом 2000 гривень (а.с. 18). До заяви додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" (а.с. 19). В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 18). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за договором б\\н від 12.07.2011 року станом на 30.09.2019 року становить 29710 гривень 84 копійки і складає: заборгованість за кредитом - 3055 гривень 85 копійок; заборгованість за процентами - 22369 гривень; нарахована комісія - 2395 гривень; заборгованість по судовим штрафам - 1890 гривень 99 копійок (а.с. 12-16). Крім того, до позовної заяви додано такі документи: копія паспорта відповідача, довіреність представника позивача, відомості з ЄДРПОУ щодо реєстрації Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", банківська ліцензія, виписка з ЄДРПОУ щодо реєстрації Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", нова редакція Статуту Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6.03.2010 р. № СП-2010-256 (а.с. 20-78, 166-189). З виписки по картковому рахунку [NUMBER] за період з 1.01.1999 по 3.02.2020, відкритого на ім`я [PERSON] , вбачається, що 12.07.2011 року встановлено кредитний ліміт 3600 гривень; сума комісій 135 грн; поповнення 3805,20 грн; витрати 31625,05 грн; сума скидок 1,12 грн; баланс на кінець періода -27819,85 грн; останнє поповнення рахунку готівкою в сумі 537 грн - 10.05.2016 (а.с. 115-122, 142-145, 158-160). Відповідно до довідки ПАТ КБ "Приватбанк", між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] підписано кредитний договір № б/н, за яким було надано кредитну картку [NUMBER] , дата відкриття 12.07.2011, термін дії 05/15 (а.с. 126, 148, 162). Наведені факти вказують на такі права і обов`язки сторін. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 12 липня 2011 року процентна ставка не зазначена (а.с. 18). Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача крім заборгованості за кредитом, заборгованість за процентами, нараховані комісії та судові штрафи (а.с. 5). Обґрунтовуючи право вимоги позивач посилався на заяву-анкету від 12.07.2011 року, Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку. Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що за наведених обставин неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин (12.07.2011 року) і до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.10.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів та Умови і правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. А відповідно до приписів частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Як вбачається з відзиву на позовну заяву відповідач не визнає Умови та правила надання банківських послуг, які наявні в матеріалах справи. На зазначених документах відсутній підпис відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 12.07.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідач [PERSON] , як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог чинного законодавства про повідомлення споживача банківських послуг про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.07.2011 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитом станом на 30.09.2019 року складає 3055 гривень 85 копійок (а.с. 16). Але, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що сплинули строки позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Приписами частин першої і другої статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, проте, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У своїх заперечених щодо строку позовної давності позивач посилається на пункт 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, яким строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Між тим, суд зазначає, що на Умовах і правилах надання банківських послуг, на які посилається позивач, відсутній підпис відповідача; при укладенні договору з відповідачем банк не дотримався вимог чинного законодавства про повідомлення споживача банківських послуг про умови кредитування та узгодження зі споживачем зазначених умов; договір про збільшення позовної давності може бути укладеним тільки в письмовій формі. Тому, до вимог, які зазначені в позовній заяві, законом встановлено позовну давність тривалістю у три роки. Як вбачається з виписки по картковому рахунку [NUMBER] за період з 1.01.1999 по 3.02.2020, відкритого на ім`я [PERSON] , останнє поповнення рахунку готівкою в сумі 537 грн здійснено позичальником 10 травня 2016 року (а.с. 115-122, 142-145, 158-160). Тобто, строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за кредитом минув 10 травня 2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 15 жовтня 2019 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed