Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності , він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку у 2004 року зареєстрований його син [PERSON] [INFO] та з 2011року , його онука - [PERSON] , [INFO] . Однак, з 2015 року відповідач з родиною переїхав на постійне місце проживання до Росії , де з 16.11.2017 року зареєструвався разом з родиною. Добровільно останній не знявся з обліку за вказаною адресою, тому він не може вирішити питання в позасудовому порядку. Посилаючись на дані обставини, просив вважати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право особистої власності. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, в повному обсязі (а.с.36). Відповідач [PERSON] , діючий в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву згідно якої позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив , розглянути справу без його участі (а.с.38). Крім того, надіслав відзив на позов, в якому також позовні вимоги визнав повністю та зазначив, що в 2015 році по сімейним обставинам виїхав з родиною до Росії, де залишився на постійне місце проживання, придбав житло на зареєструвався в ньому разом з родиною. Після чого жодного разу до України не приїжджав. Приїхати до України щоб самостійно знятися з реєстрації він не має можливості . На даний час разом з донькою зареєстровані за адресою: [ADDRESS] .(а.с.24). Представник третьої особи - орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнала, не заперечувала проти їх задоволення, просила справу розглядати у її відсутність. Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі,зважаючи на визнання позову , вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності від 18.01.1993року [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Роздільнянським РВУМВС України в Одеській області 01.08.2003 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 17.06.2004 року за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12). Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області 13.10.2011року , копія якого наявна в матеріалах справи( а.с.7). Відповідно до довідки Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області №814 від 22.07.2019року гр. [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою : [ADDRESS] з 17.06.2004 року (а.с.22) . Згідно до копії свідоцтва № 4288 про реєстрації за місцем проживання, виданого відділом з питаннь міграції ВМВД Росії по Дзержинському міському району від 30.05.2019року , [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .( а.с.27). Крім того , відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації серії [NUMBER] виданого ВУФМС Росії по Алтайському краю та Республіки Алтай в Ленінському районі м.Барнаула 21.11.2016року [PERSON] . [INFO] , зареєстрований за адресою : [ADDRESS] з 30.05.2019року . Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] , діючий в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , співвласником спірного житлового будинку не являється, в зазначеному житловому будинку не проживає і не користується ним. Позивач заперечує проти реєстрації відповідача та його доньки за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають йому в реалізації права володіння та користування належним йому на праві власності майном. В порядку ч.2 ст.48 Закону України „Про власність", позивач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] [INFO] , та малолітня [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації - [ADDRESS] не проживають, фактично зареєстровані за адресою : [ADDRESS] , таким чином втратили право на проживання в житловому будинку [ADDRESS] , так як не використовують будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідач та його малолітня донька втратили, що встановлено судом під час судового розгляду. Доказів створення відповідачу перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, що [PERSON] , та його малолітня донька [PERSON] на теперішній час втратили право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідача та його малолітньої доньки в належному йому житловому будинку, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. На підставі ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст.156 Житлового кодексу України, та

Outcome: approved