Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся із даним позовом до відповідача ПАТ «МСЗ «Океан», в обґрунтування якого вказав, що починаючи з 1996 року він працював на посаді генерального директора відповідача, і у 2011 році він був незаконно звільнений з роботи на цьому підприємстві. Не погодившись із своїм звільненням, позивач оскаржив його у судовому порядку, і рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 року було частково задоволено його позовні вимоги, зокрема: було визнано незаконним рішення наглядової ради ПАТ «МСЗ «Океан», оформлене протоколом № 32/01/2011 від 20.01.2011 року та наказ № 56 к від 26.01.2011 року про звільнення; поновлено його на посаді генерального директора ПАТ «МСЗ «Океан» починаючи з 26.01.2011 року; і стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 7\~638\~274 грн. та моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. Крім цього, вказаним рішенням суду було допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку у сумі 190\~000 грн. Позивач вказує на те, що відповідач лише частково виконав зазначене рішення суду, і своїм наказом № 19/к-1 від 28.01.2014 року поновив його на роботі, а в іншій частині рішення суду залишилось без виконання. 28.02.2014 року позивач був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін), однак належні йому на момент звільнення грошові суми відповідачем не були виплачені. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2014 р. по 25.05.2015 р. (день звернення до суду із даним позовом), на суму 4\~777\~894 грн. У судове засідання по справі позивач не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причини його неявки суду невідомі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні неодноразово збільшувала та зменшувала позовні вимоги, та остаточно просила суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2014 р. по 01.03.2016 р. у сумі 5\~212\~248 грн. Представник відповідача в особі ліквідатора ПАТ «МСЗ «Океан» [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначила, що на підставі постанови Господарського суду Миколаївської області від 25.11.2015 року відповідач був визнаний банкрутом та розпочато процедуру його ліквідації. Однак перевірити достовірність розрахунку позовних вимог позивача представник відповідача вважає неможливим через те, що первинні документи щодо оплати його праці на вказаному підприємстві відсутні. Крім цього, представник відповідача подала суду свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів даної справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду письмові докази, та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Згідно\~ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст.\~10-11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених ним вимог і на підставі наданих сторонами доказів, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] починаючи з 1996 року працював на посаді генерального директора відповідача, а 10.12.2008 р. між сторонами був укладений трудовий контракт строком на два роки, тобто до 10.12.2010 р. В подальшому, рішенням Наглядової ради товариства від 10.12.2009 р. було вирішено продовжити строк дії вказаного контракту до 10.12.2013 р. 10.09.2009 р. між сторонами було укладено два доповнення до трудового контракту, якими був збільшений строк дії контракту та змінені умови оплати праці позивача. 26.01.2011 року позивач був звільнений з роботи наказом відповідача № 56к за одноразове грубе порушення трудової дисципліни, на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 року (а.с. а.с. 13-18) було визнано незаконним рішення наглядової ради ПАТ «МСЗ «Океан», оформлене протоколом № 32/01/2011 від 20.01.2011 року та наказ № 56 к від 26.01.2011 року про звільнення [PERSON]; поновлено його на посаді генерального директора ПАТ «МСЗ «Океан» починаючи з 26.01.2011 року; і стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 7\~638\~274 грн. та моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. В частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку у сумі 190\~000 грн. рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 року було допущено до негайного виконання. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «МСЗ «Океан», третя особа арбітражний керуючий [PERSON], про визнання незаконним та скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та інші вимоги, за касаційною скаргою ПАТ «МСЗ «Океан» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судовим розглядом встановлено, що на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 р. позивач був поновлений на роботі наказом відповідача № 19/к від 28.01.2014 р., що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 10-11), у якій був зроблений відповідний запис за № 21 від 28.01.2014 р. В подальшому, 28.02.2014 р. наказом відповідача № 788/к-1 позивач був звільнений з роботи, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Крім цього, відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з вересня 2010 р. по січень 2011 р. на загальну суму 3\~394\~692,52 грн., які ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2013 року були визнані як кредиторські вимоги до боржника - ПАТ «МСЗ «Океан». Дане підтверджується висновками, викладеними у мотивувальній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 р. (а.с. 17-18). Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2014 р. були визнані кредиторські вимоги [PERSON] до банкрута ПАТ «МСЗ «Океан» у сумі - 7\~638\~274 грн. (1-а черга реєстру вимог кредиторів) та 10\~000 грн. моральної шкоди (6-а черга реєстру вимог кредиторів). Із наведеного суд робить висновок, що на момент звільнення позивача, 28.02.2014 р., належні йому до виплати грошові кошти згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 р. та заробітна плата за період з вересня 2010 р. по січень 2011 року, відповідачем виплачені не були. З огляду на таке, суд вважає, що відповідачем було допущено порушення трудових прав позивача щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював , то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільнення працівником вимоги про розрахунок. Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною третьою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Відповідно до п.20,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Разом із цим, враховуючи, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, то на такі вимоги поширюються положення ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Між тим, до суду із даним позовом позивач звернувся 25 травня 2015 року, пропустивши при цьому строк, що визначений статтею 233 КЗпП України. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із внесеними змінами та доповненнями) судам даються наступні роз"яснення. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Із аналізу викладеного суд робить висновок, що при необгрунтованості вимог працівника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні його вимог саме з цієї підстави. Якщо ж вимоги позивача є обгрунтованими, але строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважної причини, то суд також відмовляє у позові, але вже з інших мотивів - у зв"язку з пропуском встановленого строку. При обгрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин строк для звернення до суду поновлюється, а позовні вимоги задовольняються. В обгрунтування поважності пропуску позивачем строку звернення до суду, представник позивача посилалася на те, що у березні 2014 року позивач був призначений на відповідальну посаду - головою Миколаївської обласної державної адміністрації, а тому за характером роботи та через складну соціально-політичну обстановку в країні, він не мав змоги займатися своїми особистими справами. Також представник позивача зазначала, що між сторонами по даній справі постійно проводилися переговори з приводу позасудового врегулювання трудового спору, через що позивач не звертався до суду із даним позовом. Заслухавши доводи представника позивача, та оцінивши їх у сукупності із наявними у справі доказами, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять поважності пропуску позивачем строків, визначених ст. 233 КЗпП України. До того ж, із матеріалів справи вбачається, що на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.08.2012 р. позивач - [PERSON] уповноважив представляти його інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форми власності, а також судових установах всіх рівнів з усіма правами, передбаченими законодавством, і ця довіреність була дійсною до 17.08.2015 р. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду, матеріали справи не містять. З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним відмовити позивачеві у задоволенні його позову за пропуском строку, визначеного ст. 233 КЗпП і за відсутності поважних причин для його поновлення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed