Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами в яких вказав, що 16.01.2008 року між позивачем та через представника за довіреністю [PERSON], та [PERSON] було укладено у нотаріальній формі договір позики грошових коштів, за яким позичальниця одержала у власність грошові кошти у розмірі 174225 гривень, що на момент укладення договору було еквівалентно 34500 доларами США, та зобов'язалася повернути предмет позики у строк до 16.01.2013 року (п.4 договору). Договір позики є безпроцентним (п.14 договору). Зобов'язання відповідачем виконано лише частково, оскільки 13.05.2009 року вона повернула 12095 доларів США. Станом на 07.03.2014 року зобов'язання щодо повернення решти грошових коштів відповідачем не виконано. Відповідач не пояснила причин затримки повернення грошових коштів, не вжила заходів задля позасудового врегулювання зазначеного спору. 29.01.2014 року на адресу відповідача скеровано вимогу про виконання зобов'язання за договором позики від 16.01.2008 року, проте станом на 07.03.2014 року відповіді позивач не одержав. Ціна позову включає в себе наступні суми 210335,90 гривень, що є еквівалентом неповернутої частини предмета позики станом на 07.03.2014 року згідно офіційного курсу Національного банку України. У п.3 договору позики передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквіваленту 34500 доларами за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Станом на 16.01.2008 року, тобто на момент укладення договору, 1 долар США коштував 5.05 гривні, аналогічний курс застосовано при визначенні доларового еквівалента предмета позики. 7151,42 гривень, що є трьома процентами річних від неповернутої частини предмета позики згідно договору. Вказаними договором позики питання сплати трьох процентів річних від простроченої суми не врегульоване. У зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача по справі [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 210 335 грн., 90 копійок, стягнути три процента річних від неповернутої частини предмета договору позики у розмірі 7151,42 грн., та судові витрати у розмірі 2 174,87 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення суду, аналогічні в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, оголошенням у пресі. Не маючи відомостей про причину неявки відповідача, суд визнав можливим розгляд справи без її участі на підставі наявних матеріалів та доказів згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, тобто заочно. Вислухавши позивача по справі всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини. 16.01.2008 року між позивачем та через представника за довіреністю [PERSON], та [PERSON] було укладено у нотаріальній формі договір позики грошових коштів, за яким позичальниця одержала у власність грошові кошти у розмірі 174225 гривень, що на момент укладення договору було еквівалентно 34500 доларами США, та зобов'язалася повернути предмет позики у строк до 16.01.2013 року (п.4 договору). Договір позики є безпроцентним (п.14 договору). Зобов'язання відповідачем виконано лише частково, оскільки 13.05.2009 року вона повернула 12 095 доларів США. Станом на 07.03.2014 року зобов'язання щодо повернення решти грошових коштів відповідачем не виконано. Відповідач не пояснила причин затримки повернення грошових коштів, не вжила заходів задля позасудового врегулювання зазначеного спору. 29.01.2014 року на адресу відповідача скеровано вимогу про виконання зобов'язання за договором позики від 16.01.2008 року, проте станом на 07.03.2014 року відповіді позивач не одержав. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.ст.525, 530 ЦК України, зобов"язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 692 ч.2 покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи з норми ст.1046 ЦК України, правова природа договору позики полягає у передачі позикодавцем у власність позичальникові грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками та зобов'язанні позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики ті його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України "Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором". Як вбачається з пояснень позивача він неодноразово звертався з проханням повернути позику, однак позичальником зобов'язання не виконано, грошові кошти не повернуто. Згідно ст. 99 Конституцій України і ст. 533 ГК України, грошовою одиницею України є гривна і грошове зобов'язання повинно виконуватися в гривнах. Відповідно ст. 533 ГК України Валюта виконання грошового зобов'язання грошове зобов'язання повинне бути виконане в гривнах. Якщо в зобов'язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті в гривнах, визначається по офіційному курсу відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом або іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України по зобов'язаннях допускається у випадках, порядку і за умов, встановлених законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 210 335 гривень 90 копійок. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення. Суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved