Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - третя особа) про визнання місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом з березня 2015 року по січень 2016 року. [INFO] у них народився син - [PERSON] . З моменту народження сина і по теперішній час відносини між сторонами не складались, вони не змогли дійти згоди щодо спільного піклування та виховання дитини. [PERSON] зареєстрований та проживає разом із позивачем та її мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у двохкімнатній квартирі, має всі необхідні умови для комфортного проживання та розвитку. Відповідач звернувся із заявою до Служби у справах дітей га сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення йому обов`язкових днів та годин для побачень і участі у вихованні з малолітнім сином [PERSON] . Відповідний графік розпорядженням № 299 від 18 квітня 2019 року терміном на 3 місяці було встановлено. Позивач неухильно дотримувалась графіку та всіляко сприяла встановленню та налагодженню батьківського контакту між батьком та сином. Але спілкування відповідача з дитиною практично постійно призводило до психоемоційного напруження дитини, оскільки відповідач навіть в присутності дитини, наголошував, що забере сина, він буде жити з батьком. Неодноразово погрожував позивачу, що відбере сина. З моменту народження сина і по теперішній час позивач утримує дитину. Відповідач з моменту народження сина і по теперішній час надав позивачу кошти на утримання дитини в сумі 11 000,00 грн., що не відповідає фактичним необхідним витратам на утримання сина, так як останній страждає на "атонічний дерматит", "енурезом" та перебуває на обліку у дерматолога, потребує регулярного обстеження та лікування. Також йому рекомендовано санаторно-курортне лікування. Все це потребує значних фінансових витрат. Неодноразово при спілкуванні з відповідачем позивач наголошувала, що дуже потрібні кошти на утримання, насамперед на лікування дитини, але відповідач цим питанням цікавиться найменш, хоча дитина хворіє з народження. Різниця між коштами, наданими [PERSON] позивачу за весь період на утримання сина і 50% встановленого державою прожиткового мінімуму на дитину до 6 років складає 18 008,00 грн. Тому, позивач просила суд: 1. визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] ; 2. стягнути щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття в сумі 16 260,00 гр., з розрахунку десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку; 3. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] за період з 15.12.2015 р. по 06.06.2019 р. в сумі 18 008,00 грн. з розрахунку 50% прожиткового мінімуму на дитину щомісячно. У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що у сторін відсутній спір щодо визначення місця проживання сина, він не заперечує, щоб дитина проживала з матір`ю. При цьому, відповідач надав кошти позивача на утримання [PERSON] . Вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина щомісячно з розрахунку десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку [PERSON] вважає необґрунтованими. Крім того, у останнього не має можливості сплачувати такі значні суми. Тому, щомісячний розмір аліментів відповідач просив визначити у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дати винесення судового рішення до досягнення сином повноліття. У решті позовних вимог просив суд відмовити. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила задовольнити позов в частині стягнення щомісячних аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 прожиткового мінімуму, починаючи з дня подачі позову, а в решті вимог - відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, але подала клопотання про перенесення розгляду справу до завершення проведення карантинних заходів. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання за участю сторін. Протокольною ухвалою суду від 11.09.2019 року долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.09.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 11 вересня 2019 року про закриття провадження у цивільній справі №761/23308/19. Протокольною ухвалою суду від 09.01.2020 року до матеріалів справи долучено висновок психологічного дослідження та копії квитанцій. Протокольною ухвалою суду від 26.02.2020 року до матеріалів справи долучено висновок органу опіки та піклування. Ухвалою суду від 26.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 18.06.2020 року до матеріалів справи долучено копії документів, що стосуються працевлаштування відповідача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували. Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 27.03.2019 року, [PERSON] зареєстрований та проживає разом із [PERSON] та її мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створено належні умови для проживання та розвитку, в родині панують доброзичливі відносини та гармонійний мікроклімат (а.с. 15). Факт реєстрації [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується також листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 11.05.2019 року №109.109/ОПП/О-1186 (а.с. 17). Згідно висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 21.01.2020 року, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації вважає, що малолітній дитині [PERSON] краще проживати з матір`ю, однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини (а.с. 123). За умовами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Як було встановлено у даному судовому засіданні, дитина на даний час проживає разом із матір`ю. При цьому, відповідач не заперечує проти проживання сина з позивачем. За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача у даному випадку з боку відповідача порушені, враховуючи відсутність спору між сторонами про визначення місця проживання дитини чи іншого порушення права з боку відповідача, що підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України. Крім того, матеріали справи не містять будь - яких доказів, які б підтверджували, що відповідач в присутності дитини, наголошував, що забере сина, неодноразово погрожував позивачу, що відбере сина, а тому, позову у цій частині задоволенню не підлягає. Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.04.2019 року №299 про встановлення громадянину [PERSON] графіка побачень з малолітнім сином [PERSON] (а.с. 16) не є доказом заперечень відповідача проти проживання дитини з матір`ю, а лише підтверджує бажання батька бачитися із сином. При цьому, суд додаткового роз`яснює позивачу, що у випадку порушення її прав чи виникнення спору з приводу визначення місця проживання дітей, вона має право звернутися до суду з відповідним окремим позовом, у порядку, визначеному процесуальним законом. Розглядаючи питання стягнення аліментів на утримання дитини варто зазначити наступне. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє. В той же час у відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом. Саме позивач повинен надати суду докази, того, що він вжив заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. За загальним правилом, визначеним СК України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів. [PERSON] мала право звернутися до суду із заявою стягнення аліментів раніше, ніж у червні 2019 року, однак таким правом не скористалась, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів за період з 15.12.2015 р. по 06.06.2019 р. в сумі 18 008,00 грн. з розрахунку 50% прожиткового мінімуму на дитину щомісячно Доказів ухилення відповідача від сплати аліментів не надано, адже у матеріалах справи наявні квитанції про перерахування на рахунок [PERSON] відповідачем [PERSON] коштів із цільовим призначенням - на утримання дитини [PERSON] до звернення до суду з даним позовом (а.с. 25-34). Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача аліментів за період з 15.12.2015 р. по 06.06.2019 р. задоволенню не підлягають. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. При визначенні розміру аліментів, судом враховано те, що відповідач є працездатною та працевлаштованою особою, зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. [PERSON] страждає на "атонічний дерматит", "енурезом" та перебуває на обліку у дерматолога, потребує регулярного обстеження та лікування, також йому рекомендовано санаторно-курортне лікування, що потребує додаткових витрат (а.с. 24). Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше (ч. 2 ст. 184 СК України). Оскільки позивач надала суду докази, що стан здоров`я та матеріальні потреби дитини зумовлюють стягнення аліментів з відповідача на їх утримання у більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі 3000,00 грн. щомісячно із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 10 червня 2019 року і до 15 грудня 2033 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Суд також вважає, що такий розмір аліментів є виправданий дійсними потребами дитини і не призведе до порушення прав відповідача. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, на користь відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного,

Outcome: partial