Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] до [PERSON] з позовною заявою, в якій просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні допомоги у зв'язку із вагітністю та пологами, стягнути з відповідача заборгованість по заробітної плати у сумі 6 440 грн., стягнути компенсацію за весь час невикористаної відпустки в сумі 1 092 грн., зобов'язати відповідача оплатити листок непрацездатності в сумі 7 245 грн., зобов'язати відповідача видати наказ та надати [PERSON] відпустку у зв'язку з вагітністю, пологами і догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства України та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В обґрунтування поданої заяви позивач [PERSON] зазначила, що вона уклала 19.09.2012 року з фізичною особою - підприємцем [PERSON] трудовий договір, відповідно до якого вона була прийнята на посаду продавця магазину «[INFO]» на невизначений термін, заробітна плата була визначена за згодою сторін в розмірі 1 135 грн. З січня 2013 року відповідач заробітну плату їй не виплачувала, пояснюючи відсутністю грошових коштів, але запевняючи про виплату всіх коштів після народження дитини. Відповідач заробітну плату так і не виплатила, листок непрацездатності не оплатила. Складений акт від 01.08.2013 року про систематичну неявку на роботу вважає незаконним, зазначаючи, що особи, які зазначені в акті працювали в різний період часу на протязі невеликого проміжку часу та відповідно не могли бути свідками невиконання нею Правил трудового розпорядку, інші особи, зазначені в акті, взагалі працівники інших установ. Також вважає, що діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, оскільки вона мати трьох неповнолітніх дітей, знаходиться в тяжкому матеріальному стані та відчуває моральні страждання у зв'язку з неможливістю забезпечити нормальний догляд за дітьми, була позбавлена можливості вирішувати багаточисленні сімейні та побутові проблеми, які потребували матеріальних затрат. В судове засідання з'являвся представник позивача та позивач, підтримав викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просив суд їх задовольнити. Позивач стверджувала, що до 07 липня 2013 року вона працювала у магазині «[INFO]» продавцем та перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Зазначала, що коли вона повідомила відповідача у лютому 2013 року, що вагітна, [PERSON] почала перешкоджати їй здійснювати трудові обов'язки, оскільки її не влаштовував продавець, якому необхідно було надавати відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами та здійснювати відповідні виплати. Пояснювала, що оскільки вона є матеріально-відповідальною особою, трудовий договір не був розірваний вона продовжувала приходити на роботу. 09.07.2013 року нею був наданий листок непрацездатності, який вона залишала безпосередньо в магазині «[INFO]». Також в судове засідання з'являвся представник відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, наполягаючи на те, що з 01 січня 2013 року [PERSON] у магазині «[INFO]» не працювала, про що був складений акт. Трудовий договір не був розірваний, оскільки [PERSON] не приходила в центр зайнятості. У зв'язку з тим, що відповідач не мала достатні необхідні знання нею сплачувались відповідні внески на застраховану особу [PERSON], однак коли вона проконсультувалась у юристів нею були внесені зміни у звіт за 2013 рік та було змінено суму єдиного внеску у зв'язку з виправленням помилки. Вважає зазначені в позові обставини є такими, що не відповідають дійсності, суперечливими, наголошуючи при цьому на обставини, які зазначені у скарзі позивача до органів внутрішніх справ. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] 19 вересня 2012 року був укладений трудовий договір, який був зареєстрований у Жовтневому районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська за № 04551200577, відповідно до умов якого позивач зобов'язувалась приймати товар по кількості та якості, продавати товар, здійснювати фінансовий звіт в магазині «[INFO]», з окладом 1 135 грн. на місяць, з тривалістю щорічної відпустки 24 дні. Відповідно до п. 1 зазначеного трудового договору, договір є безстроковим, що укладається на невизначений строк. Судом встановлено, що станом на 24 липня 2014 року зазначений трудовий договір від 19 вересня 2012 року є нерозірваний. Згідно довідки від 03.06.2014 року № 1, виданої [PERSON], [PERSON] працювала з 19.09.2012 року по 31.12.2012 року. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 1 135, 00 грн. Середньоденна - 56, 75 грн. З 01.01.2013 року [PERSON] не з'являлась на роботу. Також відповідачем були надані табеля обліку робочого часу з вересня 2012 року по травень 2014 року, згідно з якими [PERSON] працювала в магазині «[INFO]» у фізичної особи - підприємця з 19 вересня 2012 року до 01 січня 2013 року. 01.08.2013 року [PERSON] був складений акт про систематичний невихід на роботу, відповідно до якого продавець магазину «[INFO]» [PERSON] в період з 02.01.2013 року по 01.08.2013 року систематично без поважних причин не з'являлась на роботу. Акт підписаний особами, які проходили стажування, а саме [PERSON] (проходила стажування з 01.07.2013 року по 08.07.2013 року), [PERSON] (з 18.02.2013 року по 24.02.2013 року, з 19.03.2013 року по 25.03.2013 року), [PERSON] (з 07.01.2013 року по 13.01.2013 року, та з 15.04.2013 року по 21.04.2013 року), також акт підписаний [PERSON] - продавцем магазину « 55/75» по пр. імені газети «Правда», буд. 75, [PERSON] (директор магазину «Железяка» по пр. імені газети «Правда», буд. 93), [PERSON] (продавець магазину «Железяка» по пр. імені газети «Правда», буд. 93), [PERSON] (адміністратор студії загару, розташованому по пр. імені газети «Правда», буд. 93), [PERSON] (майстер по виготовленню ключів ПП «Мрія», розташованому по пр. імені газети «Правда», буд. 93). Наданий акт про систематичну неявку [PERSON] на роботу, суд не може прийняти до уваги, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати з відповідача на користь позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Пунктом 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається з пояснень позивача в порушення вимог ст. 149 КЗпП України фізична особа - підприємець не повідомила позивача про те, в чому полягають порушення з її боку і не вимагала від позивача письмових пояснень. Відповідачем не надано доказів про застосування будь-яких стягнень до позивача по справі. Відповідно до п. 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману праці, який затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 р. відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтверджуючих документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Згідно з пунктом 14 зазначеного Порядку записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Як вбачається із матеріалів цивільної справи будь-яких дій, щодо розірвання трудового договору з [PERSON] відповідач не здійснювала, та на сьогодні зазначений договір не розірвано. Щодо незаконних дій відповідача, [PERSON] зверталась до Кіровського районного відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, до Жовтневої районної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, за результатами звернення до якого був 05 вересня 2013 року був складений акт № 848, зверталась також до Управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської міської ради, Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного Управління Міндоходів у Дніпропетровській області, до Територіальної Державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області. Матеріалами справи підтверджено, що фізичною особою - підприємцем до Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська був поданий звіт за липень 2013 року від 16.08.2013 року, в якому в таблиці 6 «відомості нарахування заробітної плати застрахованим особам» по [PERSON] було зменшено суму єдиного внеску у зв'язку з виправленням помилки, допущеної у попередніх звітних періодах (січень-червень 2013 року) на суму виплат 6 900 грн., на яку зайве нараховано єдиний внесок. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона фізичній особі - підприємцю [PERSON] 01.07.2012 року надавала послуги з бухгалтерського обліку, розрахунку податків, обов'язкових платежів, складання обліку та інше, які зазначені в договорі. Пояснила, що дійсно [PERSON] сплачувала єдиний внесок на застраховану особу, оскільки трудовий договір з [PERSON] не був розірваний, однак зі слів відповідача їй відомо, що остання не працювала з січня 2013 року в магазині. Зазначені пояснення свідка будь-яким чином не впливають на висновок суду щодо незаконності дій відповідача щодо невиплати заробітної плати та відповідно задоволення в цій частині позовних вимог. Згідно п. 12 Трудового договору від 19 вересня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, працівник, який працює за трудовим договором у фізичної особи підлягає загальнообов'язковому соціальному страхуванню, оплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством. Як встановлено судом, позивач [PERSON] дійсно в період з 09 липня 2013 року по 12 листопада 2013 року знаходилась на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами, що підтверджується наданим листком непрацездатності серії АГЕ від 640736. Правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності, у зв'язку з вагітністю та пологами застрахованим особам та членам їх сімей визначає Закон України від 18.01.2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Відповідно до частин 1 та 3 ст. 50 Закону № 2240-III матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 6 цього Закону (особи, які працюють на умовах трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб) призначаються та надаються за основним місцем роботи. Отже, суд вважає, що відповідач, як страхувальник, не виконав свої обов'язки, встановлені частиною 2 ст. 27, частинами 1 та 3 ст. 50 Закону № 2240-III, не прийняв листки непрацездатності від позивача, не прийняв рішення про призначення або про відмову призначенні допомоги, не довів його до відома позивача, чим фактично позбавив її передбаченого ст. 46 Конституції України конституційного права на соціальний захист. Як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] 07.08.2013 року зверталась до директора Жовтневої районної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з повідомленням, що вона знаходиться з 16.07.2013 року на лікуванні та не відмовляється від розгляду листка непрацездатності, наданого [PERSON] та відповідно після проведення лікування зможе його розглянути. Тобто, про існування листка непрацездатності відповідачу було відомо. Відповідно до ст. 51 Закону № 2240-III підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Надання будь-яких інших документів для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах Законом № 2240-III не передбачено. Відповідно до ст. 53 Закону № 2240-III при обчисленні середньої заробітної плати (доходу) для забезпечення допомогою по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах враховуються всі види заробітної плати (доходу) за відпрацьований час, на яку нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, відповідно до статті 21 цього Закону. Порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 3 та 14 постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески. Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб, є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок. Середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (у частині призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати (оподатковуваного доходу, грошового забезпечення), з якої сплачувалися страхові внески, на кількість відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно п. 20 постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266 сума страхових виплат для допомоги по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі розраховується шляхом множення суми денної (годинної) виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної (середньогодинної) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачено законодавством, на кількість днів (годин), які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи). Відповідно до ст. 179 КЗпП України, ст. 17 Закону України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Відповідно до загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» застраховані особи мають отримувати у разі настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги, передбачені цим Законом. Відповідно до п. 1 пп.1 ст. 35 вказаного Закону допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Відповідно до ст. 38 Закону № 2240-III допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами. Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів. Відповідно до ст. 39 Закону № 2240-III допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої відповідно до статті 53 цього Закону, і не залежить від страхового стажу. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача допомоги по вагітності та пологам підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача видати наказ про надання відпустки та надати [PERSON] відпустку у зв'язку з вагітністю, пологами і догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, суд виходить з того, що дії відповідача щодо не видання наказу про надання відпустки [PERSON] є неправомірними та право позивача в цій частині підлягає захисту, саме шляхом стягнення з відповідача на користь позивача допомоги у зв'язку із вагітністю та пологами. Отже, відповідач у випадку набрання рішення законної сили зобов'язаний буде його виконувати у відповідності до вимог законодавства, в тому силі і шляхом видання наказів. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 1 092 грн, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Пунктом 6 Трудового договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарні дні. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи кади) і заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. З Закону України "Про відпустки'' за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) має бути надано йому використану відпустку з наступним звільненням. Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України «Про відпустки», до відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за заявою жінки приєднати щорічну відпустку незалежно від тривалості її роботи в поточному робочому році. Згідно ст.180 КЗпП України, у разі надання жінкам відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за заявою жінки приєднати до неї щорічні основну і додаткову відпустки незалежно від тривалості її роботи на даному підприємстві, в установі, організації в поточному робочому році. Отже, враховуючи зазначені вище положення закону підстави для задоволення позовної заяви в частині саме стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку відсутні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Проаналізувавши зазначені вище положення закону, та врахувавши вимоги принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 грн. моральної шкоди. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного та

Outcome: partial