Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Україні в м.Красноармійську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди у звязку із втратою працездатності. На обґрунтування вимог зазначив, що з 21.05.2012 року по 20.10.2015 року він перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське»», працюючи гірником з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті. 16 грудня 2014 року під час виконання трудових обовязків з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав закритий перелом стопи правої ноги з незначним зміщенням, що було зафіксовано актами Н-5 та Н-1 від 29.05.2015 року. 22.10.2015 року висновком міжрайонної травматологічної медико-соціальної експертної комісії м.Красноармійська йому вперше було встановлено 5 % втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва. Вказуючи на те, що в результаті отримання ушкодження він зазнав значних фізичних та душевних страждань, які виразились як у фізичному болю, так і неможливості тривалий час вести повноцінний спосіб життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 6000 гривень. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і, обгрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, просив суд їх задовольнити. Представники відповідача і третьої особи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Судом встановлено, що позивач 21.05.2012 року був прийнятий на роботу в Публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» горноробочим з ремонту гірничих виробок підземним з розряду з повним робочим днем у шахті. 20.10.2015 року позивач звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (арк. спр.4). 16 грудня 2014 року, працюючи в третю зміну, під час виконання наряду на прибирання породи і монтажу стійок КШПУ-17,7 на ПК121 по виробці ППХ блоку №8 [PERSON] отримав ушкодження правої ноги, яке настало в результаті придавлення її фрагментом породи, який випав з конвейєру, куди вантажилася порода, що підтверджується актами форми Н-5 та Н-1 (арк.спр.6-7, 8-9). Причинами нещасного випадку визнано невиконання вимог інструкції з охорони праці: знаходження потерпілого під час виконання змінного завдання у потенційно-небезпечному місці; порушення п.1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці в шахті гірника з ремонту гірничих виробок», порушення вимог ст.14 ЗУ «Про охорону праці», п.2.11 «Колективного договору підприємства на 2013-2015 роки»; невиконання посадових обовязків: відсутність належного контролю за безпечним виконанням робіт у 4 зміні з боку інженерно-технічного персоналу дільниці ППГВ; порушення п.4.1 «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці з ППГВ», ст.14 ЗУ «Про охорону праці», п.2.11 «Колективного договору підприємства на 2013-2015 роки». Висновки актів сторонами не оспорені. Згідно довідки МСЕК, за наслідками отриманого в результаті нещасного випадку ушкодження позивачу 22.10.2015 року вперше було встановлено втрату працездатності у розмірі 5% з 22.10.2015 року по 01.11.2016 року (арк.спр.5). Відповідно до частин 1 та 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях мають бути створені безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Про наявність права на відшкодування моральної шкоди потерпілій особі внаслідок нещасного випадку на виробництві зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту „б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), де в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що: «положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця)». Позивачем доведені моральні страждання, які знаходяться в прямому причинному звязку з ушкодженням здоровя та втратою працездатності, що надає йому право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом встановлено, що травму позивач отримав під час виконання трудових обовязків, обовязок відшкодування моральної шкоди має бути покладено на відповідача. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд відповідно до розяснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З врахуванням встановлених судом обставин, характеру завданої моральної шкоди, ступеню втрати працездатності, глибини і тривалості моральних та фізичних страждань потерпілого, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також загальних засад цивільного судочинства щодо розумності і справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2500 грн., що відповідатиме принципам розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору при подачі позовної заяви звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі статей 23, 1167, 1193 Цивільного кодексу України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial