Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У серпні 2018 року позивач - КС "Істок" звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача - [PERSON] , в якому просив: в рахунок часткового погашення боргу в сумі 672 550.00 грн. за Кредитним договором №КД-3468 від 19 серпня 2010 року, укладеного між КС «Істок» і [PERSON] , звернути стягнення на предмет іпотеки - 1/2 частину магазину продовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м., шляхом визнання за Кредитною Спілкою «Істок» право власності на предмет іпотеки. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 19.08.2010 року між Кредитною спілкою «Істок» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КД-3468. 17.08.2012 року сторони уклали Додатковий Договір №1 до Кредитного договору № КД-3466 від 17.08.2010 року. Відповідно до Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику грошові кошти в сумі 675 550 грн, а Позичальник зобов`язується повернути наданий Кредит і виконати свої обов`язки за даним договором в повному обсязі у строк до 01.09.2015 року. Окрім того, відповідно до договору, Позичальник щомісячно сплачує Кредитору платіж, що складається з нарахованих відсотків та частини основної суми кредиту. Відсоткова ставка є змінною та залежить від виконання Позичальником графіку повернення Кредиту та становить 18% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № КД -3468 від 19.08.2010 року КС «Істок» уклав Іпотечний договір від 31.08.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 2980. Предмет іпотеки є магазин продовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м. Іпотекодавці є [PERSON] та [PERSON] , які володіли майном на праві приватної спільної часткової власності. Відповідно до Договору іпотеки за цим Договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Боржника за кредитним Договором № КД- 3468 від 19.08.2010 року щодо вчасного та у повному обсязі повернення кредиту у сумі 672 550 грн. строком користування до 17.08.2012 року, сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі надавши грошові кошти Позичальнику, відповідно до видаткового касового ордеру № 872 від 19.08.2010 року на суму 672 550 грн. Відповідач свої зобов`язання перед Кредитором по поверненню кредиту, сплаті відсотків за договором, належним чином не виконував, зокрема, Позичальник порушив умови Кредитного договору та у визначений строк не сплатив тіло кредиту у розмірі 672 550.00 грн. Станом на 01.06.2018 року розмір заборгованості за тілом кредиту за Кредитним договором № КД-3468 від 19.08.2010 року становить 672 550,00 грн. 11.09.2015 року та 12.06.2018 позивач листом за вих. № 174/6 і листом за вих. № 184 повідомляв [PERSON] про існування заборгованості по зобов`язаннях за Кредитним договором № КД-3468 від 19.08.2010 року та запропонував укласти договір про задоволення вимог КС «Істок» за рахунок предмету іпотеки. Проте вказані листи залишені без відповіді та без згоди на вказану пропозицію, через що позивач звернувся до суду із даним позовом. Представник позивача надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення про вручення судової повістки, доказів про поважність причин неявки суду не надав. Враховуючи те, що від відповідача заперечення та заява про розгляд справи у його відсутність не надходила, то суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані суду письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Пунктом 18.05.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених Іпотекодавцем цим Договором, вони не будуть виконані. У пункті 28 цього Договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд Іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку" або продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь-яким способом, втому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України „Про іпотеку". Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення вищевказаних вимог закону, слід дійти висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З огляду на приписи статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем (пункти 6.1-6.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15). На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16). Виходячи із вищевикладеного, суд не знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed