Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], ТОВ «Апатит», [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON], про поділ майна подружжя та визнання правочинів недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 21 грудня 2012 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час перебування у шлюбі придбав у власність 1/2 житлового будинку №\~79 по вул. Садовій в смт.\~Кіровське Дніпропетровської області та три земельні ділянки, площею 0,15 га, 0,1238 га та 0,1275 га, на яких розташований зазначений будинок. Крім того, позивач стверджує, що вони з чоловіком до та під час шлюбу проживали в [INFO], робили в ньому капітальний ремонт, спільно купували меблі. Також позивач зазначив, що відповідачу [PERSON] під час шлюбу належали на праві власності частка у статутному капіталі ТОВ «Бонкор, ЛТД» та ПП «Торговий дім «Мушкетер». Згідно договорів купівлі-продажу від 03\~березня 2015 року частки у статутних капіталах зазначених юридичних осіб були відчужені без згоди позивача. Посилаючись на статті\~65, 69,\~70 Сімейного кодексу України, статтю 372 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати спірне майно об'єктами спільної сумісної власності, здійснити поділ майна подружжя та визнати недійсними договори купівлі-продажу частки у статутних капіталах юридичних осіб. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі та треті особи у судове засідання не зявилися, були повідомлені про дату та час судового засідання, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно\~ст.60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2\~ст. 69 Сімейного кодексу України\~передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2012 року. Пунктом 1 частини першої\~статті 4\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Враховуючи зазначену норму цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 житлового будинку №\~79 по вул. Садовій в смт.\~Кіровське Дніпропетровської області та три земельні ділянки, площею 0,15 га; 0,1238 га та 0,1275 га, на яких розташований зазначений будинок, могло виникнути у відповідача [PERSON] лише після здійснення їх державної реєстрації у встановленому законом порядку. Оскільки позивачем не надано доказів державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначене майно, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо набуття її чоловіком у період шлюбу права власності на вищезазначене майно, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. У позовній заяві [PERSON] просить визнати житловий будинок №\~85 по вул.\~Некрасова в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя як такого, що був набутий подружжям за набувальною давністю. Згідно ст. 344 Цивільного кодексу України, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Зокрема, для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як вбачається з позовної заяви, факт належності житлового будинку №\~85 по вул.\~Некрасова в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] був відомий позивачу та [PERSON] Крім того, сама позивач надає суду докази на підтвердження того, що вказаний будинок належить [PERSON] копія договору дарування від 30 березня 2005 року та копія технічного паспорту на житловий будинок. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Згідно ст. 368\~ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналогічні положення містить\~Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", в абз. 4 ч. 26 якої вказано, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2\~ст. 369 ЦК України\~до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до ч. 4\~ст. 369 ЦК України\~можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Судом встановлено, що 03 березня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі приватного підприємства «Торговий дім «Мушкетер», за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] права засновника (власника) приватного підприємства «Торговий дім «Мушкетер», які відповідають 35% Статутного капіталу підприємства, а [PERSON] зобов'язався прийняти та оплатити вказану частку. Також судом встановлено, що 03 березня 2015 року [PERSON] уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Апатит» договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі TOB «Бонкор, Лтд», за умовами якого [PERSON] передав у власність TOB «Апатит» частку у статутному капіталі ГОВ «Бонкор. Лтд» розміром 59%. а TOB «Апатит» зобов'язався прийняти та оплатити вказану частку. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 61 Сімейного кодексу України, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1,2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.1 ст. 8 ЦК України: якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Тому до здійснення корпоративних прав подружжя за аналогією закону (ч.1 ст. 8 ЦК України) можуть застосовуються загальні положення щодо здійснення подружжям права спільної сумісної власності, встановлені у ст. 63 та 65 СК. Зокрема, при здійсненні корпоративних прав одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними правочинів, вчинених у процесі здійснення корпоративних прав, якщо доведе, що їх здійснення відбувалося без неї (його) згоди. Згідно ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно зі\~ст. 216 ЦК україни\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, оскільки при розгляді даної справи по суті встановлено обставини недійсності правочину на підставі ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України та ст. 369 Цивільного кодексу України, заявлених позивачем, а відповідачі не спростували твердження позивача, не довели надання згоди позивача на укладення спірного договору щодо відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині, тому позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial