Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у січні 2014 року з вказаним позовом до відповідачів Прокуратури Київської області та Головного управління Державного казначейства України в Київській області та посилався на те, що 13.09.2001 року прокурором м. Біла Церква [PERSON] відносно позивача та інших осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) була порушена кримінальна справа № 52-1385 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. Із постанови про порушення кримінальної справи вбачалося, що позивач, нібито, разом з вищевказаними особами вчинив крадіжку продукції з території ЗАТ СП «Росава» і в цей же день позивач був затриманий в порядку ст.115 КПК України. В протоколі затримання від 13.09.2001 року було вказано, що підставою для затримання є те, що свідки вказали на позивача, як на особу яка вчинила даний злочин. 23.09.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду Саніна В.М., позивач був звільнений з-під варти в залі суду. Але при виході із зали суду позивача знову відразу було затримано, нібито, по підозрі у вчиненні іншого злочину, а саме 23.09.2001 року відносно позивача була порушена кримінальна справа за ст. 185 ч. 5 КК України. За твердженням прокуратури 15.12.1999 року позивач здійснив крадіжку автомобільних шин в кількості 220 штук з автомобіля «КАМАЗ», який був припаркований на автостраді «Київ-Одеса». В постанові про порушення криміна льної справи від 23.09.2001р. вказувалося, що в діях позивача вбачається склад злочину і свідки вказали на позивача, як на особу, яка вчинила даний злочин. 03.10.2001 року постановою Білоцерківського міського суду затримання позивача визнано незаконним і його було звільнено з-під варти. В постанові суду було вказано, що порушення стосовно позивача кримінальної справи від 23.09.2001 року є надуманним і повністю не підтверджується матеріалами справи. Навпаки, саме позивач, як заступник начальника Білоцерківського МВ-1 розкрив цей злочин і встановив осіб, які були причетні до його скоєння. Порушення відносно позивача кримінальної справи абсолютно не грунтувалося на вимогах ст. 94 КПК України. Дана постанова прокуратурою не оскаржувалась та вступила в законну силу. Незважаючи на такі грубі порушення прокуратурою м. Біла Церква кримінально-процесуального законодавства, 04.10.2001 року Апеляційним судом Київської області позивачу була безпідставно обрана міра запобіжного заходу - утримання під вартою. Під вартою позивач утримувався до 15.12.2001 року і за цей період відносно позивача прокуратурою м. Біла Церква безпідставно було порушено ще декілька справ. Так 10.11.2001 року відносно позивача була порушена кримінальна справа за ст.ст. 364 ч.3, 366 ч. 2 КК України. За твердженням прокуратури, в грудні 1999 року позивач, працюючи на посаді заступника начальника Білоцерківського МВ-1 ГУ МВС України в Київській області, зловживаючи своїм службовим становищем, склав та підробив декілька процесуальних документів, а саме два пояснення [PERSON] та протокол виявлення та вилучення від 18.12.1999 року. Постановою Білоцерківського міського суду від 15.12.2001 року затримання позивача вдруге визнано незаконним і він був звільнений з-під варти в залі суду. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.12.2001 року постанова Білоцерківського міського суду від 15.12.2001 року залишена без змін. Незважаючи на наявність двох постанов суду про порушення прокуратурою діючого законодавства при проведенні досудового слідства та незаконність затримання позивача (від 03.10.2001 року та 15.12.2001 року), прокурор м. Біла Церква [PERSON] та пом. прокурора [PERSON], який проводив досудове слідство, продовжували порушувати норми КПК. Не провівши жодної слідчої дії після 26.12.2001 року, не отримавши жодних додаткових доказів, 12.03.2002 року позивачу було оголошено про закінчення досудового слідства та про виконання вимог ст. 218 КПК України. Але після ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, остання до суду не направлялася, а продовжувала знаходитись в прокуратурі. Після цього тричі, 10.04.2002 року, 30.05.2002 року та 11.06.2002 року досудове слідство невідомо з яких підстав поновлювалося на один день, а потім знову оголошувалося про закінчення досудового слідства. Таким чином позивачу чотири рази оголошували про закінчення досудового слідства і він чотири рази знайомився з матеріалами справи. В ході останнього поновлення досудового слідства, 11.06.2002 року відносно позивача була порушена ще одна кримінальна справа (а фактично це була звичайна перекваліфікація дій по раніше порушеним справам) за ознаками злочинів передбачених ст.ст. 172 ч.2, 166 ч.3 КК України ( в редакції 1960 року) та за ст. 365 КК України. Остаточно, згідно обвинувального висновку, підписаного прокурором м. Біла Церква [PERSON] лише 05.08.2002 року позивача обвинувачували за ст.ст. 185 ч.5, 365 ч. 3 КК України, та за ст.ст. 166 ч.3, 172 ч. 2 КК України ( в редакцій 1960 року). В такому вигляді справа була направлена для розгляду до Білоцерківського міського суду. Після цього, в процесі майже семирічного розгляду справи, Білоцерківським міським судом тричі - 30.12.2003 року, 15.07.2005 року, 18.12.2006 року по даній справі відносно позивача виносились виправдувальні вироки, які з формальних підстав скасовувались Ухвалами Апеляційного суду Київської області і справа направлялась на новий судовий розгляд. Двічі, 21.04.2003 року та 09.06.2008 року, з тих самих підстав, справа направлялась для проведення додаткового розслідування, але Ухвалами Апеляційного суду ці постанови також скасовувались і справа знову направлялась на новий судовий розгляд. В процесі останього судового розгляду справи вже у Фастівському міськрайон ному суді не було добуто жодного доказу в причетності позивача до інкримінуємих злочинів. Після цього 30 грудня 2008 року прокурором була винесена постанова про зміну обвинувачення в результаті чого обвинувачення за ст.ст. 185 ч.5, 365 ч. 3 КК України, ст. 166 КК України ( в редакції 1960 року) було виключено із обвинувачення і позивачу було залишено тільки обвинувачення за ст.172 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). Тобто самою прокуратурою констатовано факт відсутності будь-яких доказів в інкримінуємих позивачу діянням. Але всі клопотання позивача до суду та заява до прокуратури Фастівського району про закриття відносно позивача кримінальних справ, в зв'язку з відмовою від обвинувачення, були залишені без розгляду. Незважаючи на те, що в ході судового слідства було чітко встановлено, що в діях позивача відсутній склад злочину і за ст. 172 КК України (в редакції 1960 року), суд всупереч вимогам Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 11.02.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» задовольнив клопотання прокурора і виділив відносно позивача кримінальну справу в окреме провадження та направив її в третій раз на додаткове розслідування. Для того, щоб уникнути в четвертий раз винесення виправдувального вироку, державним обвинувачем на процесі, після тривалих консультацій з прокуратурою Київської області (в зв'язку з чим судові засідання неодноразово переносились із-за нібито вивчення справи прокуратурою області), заявлялося клопотання про направлення, в котрий вже раз кримінальної справи для проведення додаткового розслідування. Підставу для цього державний обвинувач мотивував тим, що нібито позивачу знову необхідно пред»явити нове обвинувачення (а фактично теж саме обвинувачення) за ст. 166 КК України (в редакції 1960 року). Заперечення позивача, що від даного обвинувачення він вже захищався на протязі восьми років і самим державним обвинувачем воно було виключено із обвинувачення, до уваги не бралось. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 березня 2009 року дана постанова була залишена без змін. На протязі 10 місяців кримінальна справа просто валялась то в прокуратурі м. Біла Церква, то нібито вивчалась прокуратурою Київської області і до провадження не приймалась та не проводилось додаткове розслідування. Весь цей час позивач продовжував фактично знаходитись в статусі обвинуваченого, але ніяким чином не міг захищатись, так як справа до провадження не приймалась, чим грубо були порушені конституційні права позивача. На неодноразові скарги позивача до прокуратури м. Біла Церква та прокуратури Київської області він отримував лише незрозумілі відписки і жодним чином не отримав відповідь, чому не виконується рішення суду і чому не приймається справа до провадження та не проводиться додаткове розслідування. 28.12.2009 року позивачем була подана заява до Генеральної прокуратури України про порушення кримінальної справи відносно працівників прокуратури за умисне невиконання рішення суду. Але і до даного часу ніякого рішення, згідно норм КПК по заяві позивача не прийнято. Тільки 30.01.2010 року вже прокуратурою Білоцерківського району кримінальна справа була прийнята до провадження. Слідчий прокуратури Білоцерківського району Чешківський В. за місяць додаткового розслідування провів одну слідчу дію, а саме: переписав все старе обвинувачення і знову допитав позивача в якості обвинуваченого. Більше ніяких слідчих дій слідчий не проводив незважаючи на клопотання позивача про допит всіх осіб, які б могли підтвердити його невинність. Слідчий відмовив в порушенні кримінальної справи за ст. 166 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) на підставі п.2 ст. 6 КПК України, тобто того самого обвинувачення яке нібито позивачу необхідно було пред'явити при додатковому розслідуванні, коли заявлялось клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування. Таким чином прокурором на процесі було введено в оману суд і ніякого нового обвинувачення не потрібно було прокуратурі, а факт заявлення клопотання був лише приводом для направлення справи для проведення додаткового розслідування і таким чином затягування розгляду справи і прийняття законного рішення. На клопотання позивача слідчому про закриття кримінальної справи відносно позивача на підставі п. 2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), слідчим була винесена постанова про відмову в задоволенні клопотання. Останній раз, в Фастівському міськрайонному суді Київської області справа слухалась починаючи з березня 2010 року по 02.07.2012 року. Спочатку справа слухалась суддею Івасішиним В.П., але через півроку слухання справи, коли вже дійшли до стадії судових дебатів, суддя Івасішин В.П. терміново пішов у відставку. Справу передали на новий розгляд до судді Зуй Т.С., але через рік слухання справи, суддя Зуй Т.С. на невизначений термін пішла на лікарняний і справу передали на новий розгляд до третьої судді Кравченко Л.М., яка 02.07.2012 року остаточно винесла виправдувальний вирок (а всього чотири виправдувальних вироки). 03.10.2012 року Ухвалою Апеляційного суду Київської області цей вирок був залишений в силі. Крім того, була задоволена в повному обсязі апеляція позивача і його повністю виправдали на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), тобто за відсутністю в діях позивача складу злочину. Таким чином, щоб довести повністю свою невинуватість і відсутність в діях позивача складу будь-якого злочину позивачу знадобилось більше 11 років. Позивач вказував на те, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які виразились в незаконному порушенні кримінальних справ, незаконному арешті, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, позивачу була нанесена, як матеріальна, так і моральна шкода. Позивач посилався на те, що при його затриманні та поміщенні в ITT Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області 13.09.2001 року у нього було вилучено гроші в сумі 2 400,00 грн. та 583,00 долари США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2013 року становить 4 658,17 грн., на загальну суму 7 058,17 грн. Крім того, з урахуванням середньорічної інфляції 15% річних за період з 13.09.2001 року по 03.10.2012 року ця сума становить 18 792,37 грн. ( 7058,17 грн. вилучені гроші + 11 734.20 - інфляція). Позивач також посилався на те, що внаслідок порушення кримінальної справи та затримання, його було незаконно звільнено з органів внутрішніх справ (станом на вересень 2001 року позивач займав посаду заступника начальника МВ-1 Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області та мав спеціальне звання підполковник міліції та був звільнений 17.09.2001 року, коли він знаходився в ізоляторі тимчасового тримання Сквирського РВ), то повністю втратив заробіток. Станом на вересень 2001 року заробітна плата позивача становила 1 000 грн. Позивач вказував на те, що до 2005 року він взагалі не міг ніде влаштуватись на роботу і тільки 01.02.2005 року він зміг влаштуватись на роботу юристом. Таким чином, внаслідок незаконних дій прокуратури, позивач повністю втратив заробіток, який міг би отримувати, працюючи на вищевказаній посаді. Позивач вказував на те, що він вважає, що йому повинен бути повністю відшкодований заробіток за період з 13.09.2001 року і до 01.02.2005 року з урахуванням його зарплати в 2001 році в сумі 40 000,00 грн. Позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно нього кримінальних справ та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності йому було завдано значну моральну шкоду, оскільки на протязі трьох місяців - з 13.09.2001 року по 15.12.2001 року позивач утримувався незаконно під вартою, незважаючи на 2 постанови суду про визнання його затримання незаконним. Після цього, на протязі 11 років до позивача була застосована міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд і позивач постійно знаходився в статусі то обвинуваченого, то підсудного. Позивач вказував на те, що це грубо порушувало його конституційні права, та привело до повного руйнування його життя. На протязі трьох років він взагалі не міг ніде влаштуватись на роботу, та був змушений жити лише за рахунок продажу майна, а також боргів і це привело до повного руйнування його сімейного життя, що в подальшому привело до погіршення його здоров'я. А тому позивач вважає, що йому було спричинено моральну шкоду в сумі 3 000 000 гривень. Позивач просив в судовому порядку на підставі ст. 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнути з відповідачів за рахунок дер жавних коштів на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, яка заподіяна позивачу внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно позивача кримінальних справ, незаконному арешті та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності в сумі 3 058 792, 37 грн., з яких: 58 792,37 грн. - матеріальна шкода, та 3 000 000,00 грн. - моральна шкода. Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 25.03.2014 року за клопотанням позивача до участі в розгляді справи було залучено як співвідповідача по справі - Державну казначейську службу України. Ухвалою суду постановленою судом 28.03.2014 року та занесеною до журналу судового засідання було змінено назву відповідача Головного управління Державного казначейства України в Київській області на Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив на підставі ст. 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнути з відповідачів по справі Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, яка заподіяна позивачу внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно позивача кримінальних справ, незаконному арешті та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності в сумі 3 058 792, 37 грн., з яких: 58 792,37 грн. - матеріальна шкода, та 3 000 000,00 грн. - моральна шкода. [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої уточнені позовні вимоги. Представник Прокуратури Київської області Усенко Л.М. в частині позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України послалася на розсуд суду, але з врахуванням положень ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», де вказано, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Іншу частину позовних вимог позивача Усенко Л.М. заперечувала. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області Козоріз І.В. позов заперечувала та просила відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник Державної казначейської служби України до суду не з»явився, про день і час розгляду справи був належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив, заперечень на позов суду не надав. Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши в приміщенні Фастівського міськрайонного суду Київської області матеріали кримінальної справи №1-290/08 в кількості 52-х томів, та матеріали кримінальної справи № 1/1027/5/12 в кількості 12-ти томів, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 13.09.2001 року прокурором м.Білої Церкви [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками ст. 185 ч. 5 КК України стосовно: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13.09.2001 року в 16 год. 40 хв. [PERSON] був затриманий. Постановою судді Саніна В.М. від 14.09.2001 року продовжено затримання [PERSON] до 10 діб. Згідно до постанови судді Білоцерківського міського суду Саніна В.М. від 23.09.2001 року було відмовлено ст. слідчому прокуратури м.Біла Церква в задоволенні подання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту [PERSON] і останньому була обрана міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. [PERSON] звільнено з-під варти негайно в залі суду. 23.09.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] порушено кримінальну справу стосовно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ст. 185 ч.5 КК України. 23.09.2001 року о 17 год. 05 хв. [PERSON] було затримано у зв»язку із скоєнням тяжкого злочину за ст. 185 ч.5 КК України. 25.09.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ст.ст. 17,168 ч.2 КК України стосовно [PERSON] та об»єднано її з кримінальною справою №52-1385, кримінальній справі привласнено №52-1385. 25.09.2001 року три кримінальні справи порушені стосовно [PERSON] були об»єднані в одне провадження за №52-1385. 26.09.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] винесено постанову про внесення змін до постанови про порушення кримінальної справи від 23.09.2001 року. 26.09.2001 року суддею Білоцерківського міського суду Саніним В.М. продовжено тримання під вартою [PERSON] до 03.10.2001 року до 19 год. 03.10.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду Саніна В.М. задоволено скаргу адвоката [PERSON], визнано затримання [PERSON] від 23.09.2001 року о 17 год. 5 хв. незаконним, відмовлено ст. помічникові прокурора м.Біла Церква в зміні міри запобіжного заходу з підписки про невиїзд на взяття від варту відносно [PERSON], залишивши йому міру запобіжного заходу по справі обрану постановою судді 23.09.2001 року у вигляді підписки про невиїзд, [PERSON] звільнено з-під варти негайно в залі суду. 04.10.2001 року ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляцію прокурора м.Біла Церква задоволено, постанову місцевого суду м.Біла Церква Київської області від 23.09.2001 року стосовно [PERSON] скасовано, обрано відносно обвинуваченого [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО №13 ДДУ з питань виконання покарань м.Києва. Згідно до постанови від 09.11.2001 року старшого помічника прокурора м.Біла Церква [PERSON], дії [PERSON], які виразились в розкраданні 15.12.1999 року 220 автомобільних шин ЗАТ СП «Росава» на загальну вартість 22 458 грн., які попередньо кваліфікувалися за ст. 86-1 КК України перекваліфіковані, як розкрадання колективного майна в особливо великих розмірах за ст. 185 ч. 5 КК України. 10.11.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] порушено проти [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.ст. 364 ч.3, 366 ч.2 КК України і дану кримінальну справу об»єднано з кримінальною справою №52-1385. 12.11.2001 року старшим помічником м.Біла Церква [PERSON] порушено стосовно [PERSON] кримінальну справу за ст. 185 ч.5 КК України і цю кримінальну справу об»єднано з кримінальною справою №52-1385. 12.11.2001 року [PERSON] пред»явлено обвинувачення за ст.ст. 185 ч. 5, 364 ч. 3, 366 ч.2 КК України. 14.11.2001 року постановою судді Білоцерківського міського суду Сливка В.В. строк тримання під вартою [PERSON] продовжено до 4-х місяців. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.11.2001 року строк тримання під вартою обвинуваченого [PERSON] скорочено до трьох місяців. Постановою судді Білоцерківського міського суду від 12.12.2001 року відносно [PERSON] обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання і відмовлено в задоволенні подання ст. помічника прокурора [PERSON] про продовження терміну тримання під вартою [PERSON] до 4-х місяців, який притягався як обвинувачений за ст.ст. 185 ч.5, 185 ч.5, 364 ч.3, 366 ч.2 КК України. 12.12.2001 року [PERSON] був затриманий у зв»язку з вчиненням тяжкого злочину. 14.12.2001 року старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] порушено стосовно [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 17 ч.2, 168 ч.3 КК України і дану кримінальну справу об»єднано з кримінальною справою №52-1385. 14.12.2001 року винесена постанова про притягнення [PERSON] як обвинуваченого за ст.ст. 17 ч. 2, 168 ч. 3, 185 ч.5, 185 ч.5, 185 ч. 5, 364 ч. 3 та 366 ч. 2 КК України. 14.12.2001 року порушено кримінальну справу за ст. 86-1 КК України по факту розкрадання колективного майна в особливо великих розмірах, яке мало місце в березні 1999 року з участю водія [PERSON] Постановою судді Білоцерківського міського суду Бобкової Н.В. від 15.12.2001 року скаргу адвоката [PERSON] задоволено, визнано затримання [PERSON] 12.12.2001 року о 18.00 год. незаконним, відмовлено ст. помічникові прокурора м.Біла Церква в задоволенні подання про зміну міри запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою відносно [PERSON], залишивши йому міру запобіжного заходу по справі обрану постановою судді 12.12.2001 року у вигляді підписки про невиїзд, [PERSON] звільнено з-під варти з залу суду - негайно. 26.12.2001 року Апеляційним судом Київської області постанову судді Бобкової Н.В. від 15.12.2001 року залишено без змін. Наведене підтверджується копією постанови про порушення кримінальної справи від 13.09.2001 року, копією протоколу затримання і обшуку особи від 13.09.2001 року, копіями постанов судді Саніна В.М. від 14.09.2001 року та від 23.09.2001 року, копією постанови про порушення кримінальної справи від 23.09.2001 року, копією протоколу затримання і обшуку особи від 23.09.2001 року, копією постанови від 25.09.2001 року про порушення кримінальної справи і об»єднання її з кримінальною справою №52-1385, копією постанови судді Саніна В.М. від 03.10.2001 року, копією ухвали Апеляційного суду Київської області від 04.10.2001 року, копією постанови про перекваліфікацію дій від 09.11.2001 року, копією постанови про порушення кримінальної справи від 10.11.2001 року, копією постанови про порушення кримінальної справи від 12.11.2001 року, копією протоколу затримання і обшуку особи від 12.12.2001 року, копією постанови судді Бобкової Н.В. від 15.12.2001 року, копією постанови про порушення кримінальної справи від 14.12.2001 року. Також наведене підтверджується поясненнями позивача та представника Прокуратури Київської області, а також наведене підтверджується матеріалами кримінальної справи за № 1-290/08, та матеріалами даної справи. 30.05.2002 року кримінальну справу порушену стосовно [PERSON] про розкрадання ним 220 автомобільних шин 15.12.1999 року та 220 автомобільних шин 18.12.1999 року у гр. [PERSON] та в березні 1999 року 32 автомобільних шин та 390 камер до автомобільних шин, а також вимагання хабара у [PERSON] та інших осіб закрито за недоведеністю у вчиненні [PERSON] цих злочинів ( ст. 213 п. 2 КПК України). Постановою старшого помічника прокурора м.Біла Церква [PERSON] від 11.06.2002 року дії [PERSON] перекваліфіковані зі ст. 364 ч. 3 КК України ( в редакції 2001 року) на ст. 166 ч. 3 КК України ( в редакції 1960 року); зі ст. 366 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року) на ст. 172 ч. 2 КК України ( в редакції 1960 року) та порушено стосовно [PERSON] кримінальну справу за ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України, порушену кримінальну справу об»єднано з кримінальною справою №52-1385. Старшим помічником прокурора м.Біла Церква [PERSON] було складено обвинувальний висновок по кримінальній справі №52-1385 по обвинуваченню [PERSON] за ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України ( в редакції 1960 року), 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, [PERSON] за ст.ст. 144 ч. 3, 144 ч. 3 КК України ( в редакції 1960 року), 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ст. 185 ч. 5 КК України. Вказаний обвинувальний висновок 05.08.2002 року був затверджений прокурором м.Біла Церква [PERSON] 05.08.2002 року вказана кримінальна справа з обвинувальним висновком була направлена до Білоцерківського міського суду Київської області. Відповідно до вироку Білоцерківського міського суду Київської області від 30.12.2003 року під головуванням судді Федорової Т.П. по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України ( в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 144 ч. 3 КК України ( в редакції 1960 року), 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] визнано невинним в скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України і виправдано. Згідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 19.05.2004 року вирок Білоцерківського міського суду Київської області від 30.12.2003 року щодо [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області іншим складом суду. 15.07.2005 року Білоцерківським міськрайонним судом під головуванням судді Шпак Т.С. постановлено вирок по кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України ( в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 144 ч. 3 КК України ( в редакції 1960 року), 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України. Згідно до вказаного вироку [PERSON] визнано невинним в скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України і виправдано. Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 21.09.2005 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2005 року щодо засуджених [PERSON] та [PERSON] і виправданих [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд іншим суддею. 18.12.2006 року Білоцерківським міськрайонним судом під головуванням судді Закаблук О.В. по кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 144 ч. 3 КК України ( в редакції 1960 року), 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України, постановлено вирок згідно до якого [PERSON] визнано невинним в скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України ( в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України і виправдано. Згідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 14.03.2007 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2006 року щодо [PERSON] по ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, [PERSON], [PERSON], [PERSON] по ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] по ст.ст. 186 ч. 2, 185 ч. 5 КК України скасовано, а щодо [PERSON] залишено без змін. Справу направлено на новий судовий розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області. 28.12.2007 року старшим помічником Фастівського міжрайонного прокурора Київської області Маліцьким О.Б. при підтриманні державного обвинувачення у Фастівському міськрайонному суді по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 166 ч. 3, 172 ч. 2 КК України в редакції 1960 року, ст.ст. 185 ч.5, 365 ч.3 КК України; [PERSON] в скоєнні злочині, передбачених ст. 144 ч.3 КК України в редакції 1960 року, 185 ч. 5 КК України; [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч.5 КК України; [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України було винесено постанову про зміну обвинувачення в суді в якій було вказано, що аналізуючи зібрані досудовим слідством та в ході судового розгляду справи докази для винесення за таких обставин обвинувального висновку в інкримінуємих [PERSON] злочинах, передбачених ст.ст. 166 ч. 3 (в редакції 1960 року), 185 ч.5, та 365 ч.3 КК України підстав недостатньо, так як вина його відповідно до положень п. 2 ст. 213 КПК України не доведена, а тому кримінальна справа в цій частині обвинувачення і за цими злочинами має бути закрита відносно [PERSON] з наведених вище підстав. Було постановлено, змінити [PERSON], пред»явлене органами досудового слідства обвинувачення за ст.ст. 172 ч. 2, 166 ч. 3 (в редакції кодексу 1960 року), 185 ч.5, 365 ч.3 КК України, виключивши на підставі п. 2 ст. 213 КК України за недоведеністю обвинувачення за ст.ст. 166 ч. 3 (в редакції кодексу 1960 року), 185 ч. 5 та 365 ч. 3 КК України і в постанові було викладено нове обвинувачення [PERSON] за ст. 172 ч. 2 КК України. 09.06.2008 року Фастівським міськрайонним судом Київської області винесено постанову відповідно до якої кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 172 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 144 КК України в редакції 1960 року, ст. 185 ч. 5 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 185 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 185 КК України, [PERSON] за ч. 5 ст. 185 КК України повернуто прокурору м.Біла Церква для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишено підписку про невиїзд. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області від 20.08.2008 року постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.06.2008 року скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до того ж суду. Згідно до постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2008 року, матеріали кримінальної справи відносно [PERSON] по обвинуваченню за ч. 2 ст. 172 КК України, в редакції 1960 року, виділено в окреме провадження та кримінальну справу відносно [PERSON] по обвинуваченню за ч. 2 ст. 172 КК України, в редакції 1960 року, в цій частині повернуто прокурору м.Біла Церква Київської області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу [PERSON] залишено підписку про невиїзд. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 11.03.2009 року постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2008 року залишено без змін. 26.02.2010 року відповідно до постанови старшого слідчого прокуратури Білоцерків ського району Чешківського В.А. [PERSON] був притягнутий як обвинувачений у кримінальній справі №52-1385 і йому було пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року). 27.02.2010 року старшим слідчим прокуратури Білоцерківського району Чешківсь ким В.А. винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи щодо [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 166 КК України ( в редакції 1960 року) на підставі п. 2 ст. 6 КК України, за відсутністю в його діях складу вказаного злочину. Старшим слідчим прокуратури Білоцерківського району Чешківським В.А. складено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 52-1385 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України (в редакції 1960 року). Вказаний обвинувальний висновок 27.02.2010 року був затверджений прокурором Білоцерківського району Римар М.О. 02.03.2010 року вказана справа з обвинувальним висновком була направлена до Фастівського міськрайонного суду Київської області. 23.03.2012 року прокурором Білоцерківського району Римар М.О. винесено постанову про зміну обвинувачення згідно до вказаної постанови змінено обвинувачення [PERSON] і сформульовано нове обвинувачення про вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року). Вироком Фастівського міськрайонного суду від 02.07.2012 року по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року), [PERSON] визнано невинним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 172 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року) і виправдано. Міру запобіжного заходу [PERSON] - підписку про невиїзд - скасовано. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 03.10.2012 року задоволено апеляцію виправданого [PERSON], вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2012 року щодо [PERSON] змінено. В ухвалі вказано: вважати [PERSON] виправданим за ч. 1 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року) за відсутністю в його діях складу злочину, в решті вирок залишено без зміни. Вказаний вирок суду першої інстанції та ухвала Апеляційного суду Київської області в касаційному порядку не переглядалися. Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, представника Прокуратури Київської області Усенко Л.М., а також наведене підтверджується матеріалами кримінальної справи №1-290/08, матеріалами кримінальної справи № 1/1027/5/12, а також матеріалами даної справи. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із ч.2 ст. 1176 ЦК Украни, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» . Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передба чених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Зако ну оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій прокуратури по порушенню відносно нього кримінальних справ та незаконному притягненні до кримінальної відповідальності йому було завдано значну моральну шкоду, оскільки на протязі трьох місяців - з 13.09.2001 року по 15.12.2001 року позивач утримувався незаконно під вартою, незважаючи на 2 постанови суду про визнання його затримання незаконним. Після цього, на протязі 11 років до позивача була застосована міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд і позивач постійно знаходився в статусі то обвинуваченого, то підсудного. Позивач просив стягнути з відповідачів за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 3 000 000, 00 грн. За правилами ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяль ність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшу кову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначено ст. 13 цього Закону. Так у ст. 13 вищевказаного Закону України передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодав ством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розсліду вання, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації. Згідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень. Отже розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи складає 1218 грн. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 ( у редакції постанови КМ України від 30.01.2013 року №45). Відповідно до п. п. 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадя нинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за раху нок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. За правилами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно зі ст. 48 БК України в Україні застосовується казначейська форма обслуго вування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначей ством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом Украї ни «Про Державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Таким чином вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України є необгрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають. За клопотанням позивача по справі було проведено судово-психологічну експертизу. Згідно до висновку за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 29.10.2014 року за №6450/14-32 складеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Коваль Н.Л.: 1. ситуація, що пов»язана із притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності у період з 13.09.2001 року до 03.10.2012 року, була для нього інтенсивно психотравмуючою. Зазначена ситуація порушила нормальний, звичний душевний стан, призвела до душевних страждань під експертного, порушила адаптивне життєве функціонування, внесла повну невизначеність щодо майбутнього, внесла кардинальні зміни у звичний спосіб життя. Переживання даної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними емоціями: небезпеки, тривоги, за власне майбутнє, невизначеності, обурення, власної безправності, необхідності виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, а також приниження, сорому, втрати можливості самореалізації. Безпідставні звинувачення у здійсненні кримінального злочину на протязі 11 років принижували честь та людську гідність [PERSON], ставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність. Дана ситуація суттєвим чином вплинула на авторитет та репутацію серед оточуючих, створювала негативну психологічну установку відносно нього як про людину аморальну, непорядну, сприяла упередженому ставленню з боку мешканців міста. Через сором і тривалі душевні страждання у підекспертного з»явились особистісні зміни, змінився характер взаємовідносин з оточуючими людьми. Для нього стали характерні: фіксація на суб»єктивно важливих переживаннях, нестійка самооцінка, суттєво знизилась довіра до людей та держави, посилились емоційна та вегетативна лабільність, образливість, замкненість, самотність. Психотравмуючий характер зазначеної ситуації є психологічною передумовою для кваліфікації моральної шкоди. 2. Розмір моральної шкоди, що була заподіяна [PERSON] з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 1 620 мінімальних заробітних плат. Суд приймає до уваги висновок за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 29.10.2014 року за №6450/14-32 складений судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Коваль Н.Л. в тій частині, що розмір моральної шкоди, що була заподіяна [PERSON] з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 133 мінімальних заробітних плат. Суд не приймає до уваги та ставиться критично до висновку за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 29.10.2014 року за №6450/14-32 складеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Коваль Н.Л. в тій частині, що розмір моральної шкоди, що була заподіяна [PERSON] з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити ще 1 487 мінімальних заробітних плат. Враховуючи викладене вище, аналізуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у зв'язку з тривалим кримінальним провадженням проти позивача, застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та під писки про невиїзд, позивачу було завдано моральної (немайнової) шкоди, яка знайшла свій прояв у тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає правильним визначити розмір завданої [PERSON] моральної шкоди у сумі 161 994,00 грн., виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто, за період з 13.09.2001 року по 03.10.2012 року, який складає 133 місяці і не повинен бути меншим за 161 994 гривні ( 1 218 грн. х 133 місяці). Суд вважає, що позов позивача підлягає до часткового задоволення в частині стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України і суд вважає, що з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 161 994 гривні. Суд вважає, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні його позову в частині його позовних вимог про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в сумі 2 838 006,00 грн., оскільки позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та безспірних доказів про спричинення йому моральної шкоди в сумі 2 838 006,00 грн. Позивач посилався на те, що у нього при затриманні 13.09.2001 року були вилучені кошти в сумі 2 400,00 грн. та 583,00 долари США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2013 року становить 4 658,17 грн., на загальну суму 7 058,17 грн., а з урахуванням середньо річної інфляції 15% річних за період з 13.09.2001 року по 03.10.2012 року ця сума становить 18 792,37 грн. ( 7058,17 грн. вилучені гроші + 11 734.20 - інфляція). Позивач просив стягнути з відповідачів за рахунок коштів Державного бюджету України матеріа льну шкоду в сумі 18 792,37 грн. Відповідно до копії протоколу огляду та вилучення від 13.09.2001 року у [PERSON] було виявлено та вилучено 583 долари США та гривні /а.с. 15-17 том 1 даної справи/. З копії постанови про здачу грошових коштів на депозитний рахунок складеної слідчим прокуратури м.Біла Церква Кошель Б.І. 14.09.2001 року вбачається, що під час затримання у [PERSON] вилучені кошти в загальній сумі 2 480 гривень та 583 долари США. Кошель Б.І. постановив: кошти та матеріальні цінності вилучені у підозрюваних [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] здати на депозитний рахунок в бухгалтерію Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області /а.с. 21 том 1 даної справи/. Відповідно до копій квитанцій за №№ 45,46 від 01.10.2001 року слідчим прокуратури Кошель Б.І. було передано на депозитний рахунок в бухгалтерію Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області кошти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в сумі 2 148 доларів США та 2 993 грн. /а.с. 114,115 том 2 даної справи/. Таким чином з вищенаведеного вбачається, що кошти вилучені у [PERSON] 13.09.2001 року в загальній сумі 2 480 гривень та 583 долари США знаходяться з 01.10.2001 року на депозитному рахунку в бухгалтерії Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області. Згідно до ст. 3 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої гро мадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Зако ну випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяль ність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно до ч. 2 ст. 4 вищевказаного Закону, майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього За кону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість від шкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано без оплатно. А в ч. 3 ст. 4 вищевказаного Закону зазначено, що у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Позивач в судовому засіданні ствердив, що він не звертався до уповноважених органів про вирішенням питання щодо повернення йому в натурі вищевказаних коштів. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в сумі 18 792,37 грн. з Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України є необгрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають, з підстав, які зазначені вище у рішенні суду. Враховуючи вищенаведені норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення з відповідача Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної шкоди в сумі 18 792, 37 грн., оскільки це суперечить вищевказаним нормам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач посилався на те, що внаслідок порушення кримінальної справи та затримання, його було незаконно звільнено з органів внутрішніх справ (станом на вересень 2001 року позивач займав посаду заступника начальника МВ-1 Білоцерківського міського управління ГУ МВС України в Київській області та мав спеціальне звання підполковник міліції та був звільнений 17.09.2001 року, коли він знаходився в ізоляторі тимчасового тримання Сквирського РВ), а тому він повністю втратив заробіток і до 2005 року він взагалі не міг ніде влаштуватись на роботу і тільки 01.02.2005 року зміг влаштуватись на роботу юристом. Позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій прокуратури він повністю втратив заробіток, який міг би отримувати, працюючи на вищевказаній посаді. А тому позивач вважає, що йому повинен бути повністю відшкодований заробіток за період з 13.09.2001 року і до 01.02.2005 року з урахуванням його зарплати в 2001 році в сумі 40 000,00 грн. Позивач просив стягнути з відповідачів за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду в сумі 40 000, 00 грн. Відповідно до копії витягу з наказу начальника Головного управління МВС України в Київській області від 10.09.2001 року №129 о/с: згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнити з кадрів МВС України в запас по ст. 64 п. «Ж» /за власним бажанням/ підполковника міліції [PERSON] - заступника начальника першого відділу Білоцерківського міського відділу з 17.09.2001 року /а.с. 95 том 2 даної справи/. Крім вказаного, з вироку Білоцерківського міського суду від 30.12.2003 року, та з вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 15.07.2005 року вбачається, що [PERSON] працював юристом Київського МП «Ріор». Згідно до ст. 3 п.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої гро мадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Зако ну випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяль ність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у ви падках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного грома дянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в сумі 40 000 грн. з Прокуратури Київської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України є необгрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають, з підстав, які зазначені вище у рішенні суду. Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволенні його позову про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 40 000 грн., оскільки позивач на підтвердження своїх вищевказаних позовних вимог відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав жодних, належних та безспірних доказів. На підставі вищевикладеного та ст.19 Конституції України, ст.ст.176, 1176 ЦК України, ст.ст. 7,23,48 БК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяль ність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (у редакції постанови КМ України від 30.01.2013 року №45), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами,

Outcome: approved