Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 02 лютого 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 лютого 2018 року. [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури, прокуратури Закарпатської області про стягнення моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що в період з жовтня 2014 року сусід з квартири [ADDRESS] шляхом вільного доступу викрав із підсобного приміщення його речі на суму 12000 гривень. З даного приводу 16.04.2015 року позивачем подано заяву про вчинення кримінального порушення, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (ЄРДР) за №1215070030001248 Крім того, вказує, що 29.11.2014 року приблизно о 20.00 хв. в кафе Веста, що по вул.Заньковецької в м.Ужгороді, громадянин [PERSON] наніс позивачу тілесні ушкодження. За його заявою дане кримінальне правопорушення зареєстровано в ЄРДР за № 12014070030002868. З весни 2014 року, після поселення, сусід Петейчук мав намір привласнити кладовку позивача, яку він з колишнім сусідом облаштували для взаємної господарської діяльності. Шляхом підступних вчинків, потім рейдерським захватом із компанією сусід позивача виніс його речі, погрожуючи нецензурною лайкою, повідрізав усі комунікації, попередньо із своїм другом Мішою, зробили ревізію всіх його речей і закрив. Сусід позивача користується кладовкою, ключ йому не дає. З того часу проти позивача почалася справжня "компанія психологічного тиску. Після чого позивача побили. Вимагали від позивача 4\~500 грн. за допомогою дільничного інспектора поліції Данила, свідками такого є прокурор Швед, слідчий Талапа та черговий міськвідділу при вході. Потім [PERSON], член Петейчука банди, пропонував позивачу продати квартиру і казав що в нього є знайомий ріелтор. Знаючи що позивач хворий, стоїть на обліку із сахарним діабетом і гастрітом шлунка, та йому не можна нервуватися, вони йому всіляко дошкуляли, погрожували що посадять. Все це позивач описував детально в міліції, потім в поліції і в прокуратурі. Реакції зі сторони так званих співробітників правоохоронних органів не було, а якщо і були то поверхневі, щоб заплутати. Справи відносно позивача або не відкривались або безпричинно закривались. Позивач вказує, що вимагав щоб обєднали справи, вказував що зло іде від однієї бандитської банди, однак такі були навпаки розєднанні. Крім того, вказує, що начальник ДВБ Білоус погрожував що викличе на позивача опергрупу, після чого [PERSON] одразу написав заяву в прокуратуру. В прокуратурах, куди позивач скаржився на бездіяльність поліції та ДВБ, ніяким чином не реагували. Близько 8 місяців слідчий суддя так і не розглянула його скаргу подану в порядку КПК України. Позивач зазначає, що йому як потерпілому перешкоджали в ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, на досудовому розслідуванні слідчі та прокурори нічого і не зясували та не зробили, не опитали свідків. Такими діями правоохоронні органи м.Ужгорода - відповідачі у даній справі, забрали дуже багато здоровя у позивача. Досудове розслідування по даних кримінальних провадженнях віднесено до компетенції Ужгородського відділу поліції, а прокурорський нагляд - до Ужгородської місцевої прокуратури. З часу реєстрації заяв в єдиному реєстрі досудових розслідувань - 30.11.2014 року пройшло вже більше двох років, а останні слідчі дії по даному провадженні здійснювались ще влітку 2015 року. Позивач вказує, що жодних дій спрямованих на притягнення винних до відповідальності не вчиняється з того часу, таким чином бездіяльністю правоохоронних органів порушуються його права та законі інтереси як потерпілого, якою внаслідок вчиненого злочину завдано матеріальної та моральної шкоди. Позивач вказує в позовній заяві, що його обікрали, винесли речі з кладовки, потім побили, створювали психологічний тиск, планово забирали у нього здоровя. Все це, детально описував в своїх поясненнях в поліції та прокуратурі. Але на його неодноразові звернення до відповідачів не реагували. Позивач, вказує, що з вини відповідачів та їх посадових осіб не може працювати, займатися науковою діяльністю. Бездіяльністю відповідачів, яка полягає у не розслідування справ у яких позивач є потерпілим, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 3 млн. гривень. Посилаючись на ст.ст. 23, 1167, 1172 Цивільного кодексу, просив стягнути: з Ужгородського відділу поліції Головного управління поліції в Закарпатській області 1 500 000 грн. 00 коп.; з Головного управління національної поліції в Закарпатській області 500 000 грн. 00коп.; з Ужгородської місцевої прокуратури 500 000 грн.00 коп.; з Прокуратури Закарпатської області 500 000 грн.00 коп.. Представник відповідача прокуратури Закарпатської області подав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], в якій вказує, що позовні вимоги вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. В запереченні вказують, що [PERSON] свої позовні вимоги мотивує, зокрема, допущеними порушеннями кримінального законодавства при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014070030002868, в тому числі його тривалості, посилаючись при цьому на вимоги ст. ст. 23, 1167 та 1172 Цивільного кодексу України. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди саме за рахунок держави закріплено у статтях 56, 62 Конституції України та в Законі № 266/94- ВР, статтях 1167, 1176 ЦК України. Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Особа має право на відшкодування такої шкоди внаслідок подій наведених у ч. 1 ст. 1 та випадках, визначених ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У даних же спірних правовідносинах не мала місце жодна з наведених подій, тим більше доведеність її незаконності судовим рішенням. Таким чином, із наведених позивачем у заяві обставин, доводів та підстав не вбачається наявність у [PERSON] права на відшкодування шкоди, оскільки таке право згідно із положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у позивача не виникло. Окрім того, в запереченні зазначають, що вимогами ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Проте, позовна заява не містить документальних посилань та підтверджень того, що відповідачами було порушено норми законодавства, а також з провини кого сталися вказані в позовній заяві дії. В поданій позовній заяві та долучених до неї документів, не містяться відомості щодо існування на теперішній час обвинувального вироку суду чи іншого рішення суду, яким би було встановлено факт незаконності дій чи бездіяльності відповідачів при зазначених вище обставинах, принаймні посилань на такі судові рішення в позовній заяві немає. Між тим, позивач посилаючись на ст.23 ЦК України, яка містить загальні положення про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення прав, не зазначив, у чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вищенаведене, просили відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі №308/2764/17, у звязку з їх недоведеністю та безпідставністю. Представник відповідача ГУНП в Закарпатській області подав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], в якій вказує, що позовні вимоги вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. В запереченні вказує, що ч. 2 ст. 1176 ЦК України, передбачено право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, виникає у випадках, передбачених законом. Однак з матеріалів справи вбачається, що жодних дій на стадії кримінального провадження стосовно органів досудового розслідування незаконними визнано не було. Отже, обовязковою умовою для відшкодування шкоди є визнання судом незаконним притягнення особи до кримінальної відповідальності, затримання, тримання під вартою, обрання запобіжного заходу у вигляді застави. Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що наразі немає жодного рішення про визнання незаконності органів досудового слідства позовні вимоги з цих підстав є передчасними, та не підлягають до задоволенню. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позові. Представник відповідача - прокуратури Закарпатської області та Ужгородської місцевої прокуратури що діє на підставі довіреності [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позову, пояснивши що обставини викладені в позовній заяві є необґрунтованими і не дають підстав для її задоволення, просила суд відмовити у позові повністю. Представник Ужгородської місцевої прокуратури, прокуратури Закарпатської області на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, заперечила проти задоволення позову, пояснивши що обставини викладені в позовній заяві є необґрунтованими і не дають підстав для її задоволення, просила суд відмовити у позові повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши надані матеріали кримінального провадження №1215070030001248 та № 12014070030002868,\~суд приходить до наступного висновку. Відповідно до норм\~Цивільного процесуального кодексу України\~суд вирішує спір на засадах змагальності та диспозитивності в межах заявлених позовних вимог, які включають правові і фактичні обставини справи. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також\~визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом ст. 1176 Цивільного кодексу України, - шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. З урахуванням вказаних вимог ст. 1176 ЦК України та предмету позову, для вирішення позовних вимог [PERSON] суду необхідно перевірити наявність загальних підстав для відшкодування шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду встановлені ст. ст. 1166-1167 ЦК України, а також п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 року № 6, п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 за змістом яких заподіяна шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (Абзац пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені наступні підстави для відшкодування шкоди: 1)незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2)незаконне застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконне накладення штрафу; 3)незаконне проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що в період з жовтня 2014 року сусід з квартири [ADDRESS] шляхом вільного доступу викрав із підсобного приміщення його речі на суму 12000 гривень. З даного приводу 16.04.2015 року позивачем подано заяву про вчинення кримінального порушення, яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (ЄРДР) за №1215070030001248 Крім того, вказує, що 29.11.2014 року приблизно о 20.00 хв. в кафе Веста, що по вул.Заньковецької в м.Ужгороді, громадянин [PERSON] наніс позивачу тілесні ушкодження. За його заявою дане кримінальне правопорушення зареєстровано в ЄРДР за № 12014070030002868. З часу реєстрації заяв в єдиному реєстрі досудових розслідувань - 30.11.2014 року пройшло вже більше двох років, а останні слідчі дії по даному провадженні здійснювались ще влітку 2015 року. Позивач вказує, що жодних дій спрямованих на притягнення винних до відповідальності не вчиняється з того часу, таким чином бездіяльністю правоохоронних органів порушуються його права та законі інтереси як потерпілого, якою внаслідок вчиненого злочину завдано матеріальної та моральної шкоди. Позивач вказує в позовні заяві, що його обікрали, винесли речі з кладовки, потім побили, створювали психологічний тиск, планово забирали у нього здоровя. Все це, детально описував в своїх поясненнях в поліції та прокуратурі. Але на його неодноразові звернення до відповідачів не реагували. Позивач вказує, що з вини відповідачів та їх посадових осіб не може працювати, займатися науковою діяльністю. Бездіяльністю відповідачів, яка полягає у не розслідування справ у яких позивач є потерпілим, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 3 млн. гривень. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] підтвердив обставини викладені в його позовній заяві. Крім того, показав, що впродовж більш ніж 2 років позивач неодноразово звертався на імя прокурора області зі скаргами на навмисну злочинну бездіяльність вищезазначених співробітників прокуратури та поліції, однак отримував тільки формальні відповіді-відписки, зі змісту яких вбачається, що навмисно укриваються злочини, а також навмисно укривається тривалу протиправну бездіяльність слідчих і прокурорів місцевої прокуратури, які впродовж тривалого часу тільки імітують розслідування і нагляд по зазначеному кримінальному провадженню. Позивач вказує, що факти грубого і навмисного порушення посадовими особами відповідача вимог ст. 19 Конституції України і чинного кримінального процесуального законодавства України, допущеної тривалої неправомірної бездіяльності і навмисного не здійснення належного контролю за діяльністю навмисною бездіяльністю слідчих і процесуальних прокурорів підтверджуються ухвалами Ужгородського міськрайонного суду, які набрали чинності, а також формальними, відповідями-відписками за підписом посадових осіб відповідачів. [PERSON] вважає, що своїми незаконними діями і неправомірною бездіяльністю відповідачі завдали йому моральну шкоду, оскільки: Ужгородський відділ поліції Головного управління поліції в Закарпатській області допустив бездіяльність як орган досудового розслідування у всіх кримінальних провадженнях які його стосувалися, не проводилося опитування свідків, слідчі уникали з ним зустрічей, співробітники поліції 5 разів не пускали його в приміщення поліції в 2015 році; Головне управління національної поліції в Закарпатській області, а саме співробітники Дьордяй і Туряниця обіцяли проведення серйозного розслідування по фактах вимагання від нього коштів дільничним інспектором Данило І.І., проведення якісного розслідування кримінального провадження по факту його побиття; Ужгородська місцева прокуратура, а саме прокурори Нірода, Валько, Красноголовець, Овсяк, Галушка несерйозно віднеслися до кримінальних проваджень щодо нього та не відреагували на бездіяльність поліції як органу досудового розслідування; Прокуратура Закарпатської області не реагувала на його скарги і звернення на бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки ВВБ в Закарпатській області, свідомо губили його звернення, з 2014 року по теперішній час велику кількість разів вимушений був ходити на прийоми до прокурорів і витрачати там дуже багато часу в очікуванні прийомів, та внаслідок бездіяльності та несерйозного відношення до своїх посадових обовязків Ужгородського відділу поліції, Головного управління національної поліції в Закарпатській області та Ужгородської місцевої прокуратури. Судом встановлено, що 30.11.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за заявою [PERSON] про спричинення йому тілесних ушкоджень та розпочато досудове розслідування, кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 2 ст. 125 КК України. За результатами досудового розслідування слідчим СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області [PERSON] 18.12.2014 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, яку в послідуючому було скасовано постановою заступника прокурора міста Ужгорода від 05.05.2015 року. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження у постанові про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 05 травня 2015 року, якою скасовано постанову слідчого про закриття кримінально провадження № 12014070030002868 від 18.12.2014 року, при цьому підставами скасування зазначено не здійснення допиту в якості свідка [PERSON], яка 29.11.2014 року працювала в кафе «Веста» з приводу обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, не встановлення відвідувачів вказаного кафе, які могли бути очевидцями події . В подальшому, слідчим доручено начальнику Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області допитати в якості свідка [PERSON]\~ Постановою начальника СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області [PERSON] від 31.01.2016 року кримінальне провадження № 12014070030002868 від 30.11.2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.\~ Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 22.06.2017\~ року скаргу адвоката [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на постанову начальника СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12014070030002868 від 31.01.2016 року у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення задовольнено, а постанову начальника СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12014070030002868 від 31.01.2016 року у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення скасовано. Судом встановлено, що 16.04.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за заявою [PERSON] про вчинення таємної крадіжки в період з жовтня 2014 року по квітень 2015 рік сусідом з квартири [ADDRESS], шляхом вільного доступу таємно викрадено з підсобного приміщення особисті речі [PERSON] та розпочато досудове розслідування, кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 185 КК України. За результатами досудового розслідування заступником начальника СВ Ужгородського ВП\~ГУНП в Закарпатській\~області капітаном поліції [PERSON]П. 18.11.2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України , відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12015070030001248 за ч.1 ст. 185 КК України. Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2017 року скаргу адвоката [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на постанову заступника начальника СВ Ужгородського ВП\~ГУНП в Закарпатській\~області капітана поліції [PERSON]П. від 18.11.2016 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12015070030001248 задовольнено, а постанову заступника начальника СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції [PERSON] від 18.11.2016 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12015070030001248 скасовано. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: \~\~\~\~ 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; \~\~\~\~ 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; \~\~\~\~ 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їх учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Нормами КПК України встановлено наступне. Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.\~Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. У випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником.\~Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.\~Суд, зберігаючи обєктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обовязків. Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.\~Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді. Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення тягне за собою закриття кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Відповідно до ч. 6 ст. 28 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Таким чином, [PERSON], виступаючи потерпілим у кримінальному провадженні, вправі користуватися всіма правами, встановленими для нього діючим законодавством, в тому числі оскарження дій та бездіяльності слідчого і прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням по конкретній справі. Процесуальний керівник і слідчий під час досудового слідства здійснюють свої процесуальні права і виконують покладені на них обовязки у відповідності до вимог закону. Прийняття слідчим або прокурором процесуального рішення по кримінальному провадженню, яке в подальшому скасовується компетентною особою у встановленому законом порядку, саме по собі не тягне за собою настання відповідальності з боку вказаних субєктів. Як зазначено в ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (окрім незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України і само по собі не тягне за собою будь-якої відповідальності. Така відповідальність має настати лише за умови вчинення відповідною особою дисциплінарного проступку, адміністративного правопорушення чи кримінального злочину. Посилання позивача на злочинні навмисні дії працівників відповідача, спрямовані на порушення його прав, ґрунтуються лише на його особистих висновках і не підтверджуються належними доказами. Також не доведено, що витрати на проїзд позивачем понесені у звязку з розслідуванням зазначеного вище кримінального провадження. В ході судового слідства по даній справі позивачем не надано жодних доказів того, що в діях слідчих, прокурорів, на яких вказував позивач як на порушників його прав, встановлено порушення закону, які тягнуть дисциплінарну, адміністративну чи кримінальну відповідальність. Що стосується тривалих строків розслідування відповідачем досліджуваних кримінальних проваджень, слід зазначити що [PERSON] не позбавлений можливості оскаржити строки досудового розслідування в порядку, визначеному ст. 308 КПК України. В судовому засіданні позивач зазначив, що не оскаржував в порядку КПК дії, бездіяльність, або рішення органів досудового розслідування до суду. Крім того, Законом України № 266/94-ВР від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачається у ст.1, що громадянинові відшкодовується моральна шкода, завдана органами досудового розслідування та прокуратури внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи, обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про опретивно-розшукову діяльність» та «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Таким чином, законодавець визначив спеціальні випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями чи бездіяльністю, зокрема, органів попереднього (досудового) слідства. За таких обставин, оскільки позивач посилається на інші обставини, ніж передбачені Законом, то саме по собі твердження позивача про вину слідчих у тривалому не притягненні до відповідальності винної особи не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, бо позивач не є обвинуваченим чи підозрюваним та до нього не застосовувались примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов'язує можливість виникнення деліктної відповідальності. В судовому засіданні не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачів на його користь грошової суми на відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивача, незаконною бездіяльністю відповідачами. Крім того саме по собі скасування слідчими суддями попередніх постанов слідчого про закриття кримінальних проваджень не свідчить про завдання [PERSON] моральної шкоди та бездіяльність слідчого і прокурора. Здійснюючи досудове розслідування, слідчий/прокурор, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, мають право викладати і обстоювати власну точку зору та правову позицію у кримінальному провадженні. Незгода слідчого судді із постановами слідчого про закриття кримінального провадження сама по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди потерпілому. Суд вважає, що [PERSON] в межах позовних вимог не довів факт заподіяння йому моральної шкоди завданої, як він вважав, незаконною бездіяльністю службових осіб відповідачів. На підтвердження своїх доводів позивачем не надано жодних доказів заподіяння шкоди або факту ігнорування його заяв та звернень стосовно обставин, про які йдеться вище. Жодних доказів встановлення дій працівників Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури, прокуратури Закарпатської області з приводу обставин вказаних в позові, протиправними, неправомірними або незаконними не встановлено. Позивачем не доведено поза розумним сумнівом, що відповідачами завдано шкоду позивачу. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем уст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та таким, що не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні цивільного процесуального законодавства України \~на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідачів [PERSON] відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури, прокуратури Закарпатської області та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Отже, позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки ні позивачем, ні його представником, не доведено передбачених ст.ст. 23,\~1176 ЦК України,\~обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Враховуючи принцип диспозитивності, суд обмежений у можливості виявляти свою ініціативу. Суд зобовязаний вирішувати спори лише в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог і на підставі поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Слід зазначити, що згідно ч.1 та ч.2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Кошти на фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України окремим рядком. Згідно з п. 16 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011, 460/2011 казначейство України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі України. Разом з тим, позивач просив про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди саме з Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородської місцевої прокуратури, прокуратури Закарпатської області, а не з Державного бюджету України в установленому законодавством порядку, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Беручи до уваги вищезазначене, а також те, що позивачем під час судового розгляду не наведено фактичних даних, не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для стягнення з відповідачів на його користь грошових коштів і такі обставини судом не встановлені, суд вважає, що за вищенаведених обставин у від задоволенні позову слід відмовити. Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30 серпня 2017 року було зменшено [PERSON] розмір\~ судового збору на 50 відсотків, та відповідно позивачу слід було сплатити зменшений судовий збір у розмірі 1280 гривень. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11 вересня 2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved