Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій він зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок № 21, розташований по пров. Космічному в м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області, придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2005 року. Право власності на цей будинок зареєстровано за Позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 7570792. Позивач вказує, що на теперішній час він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, в чому він звинувачує свою колишню дружину [PERSON] Він вказує, що 20.09.2000 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 29.08.2013 року на підставі рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області. Від цього шлюбу у них є двоє синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] [PERSON] зазначає, що вказаний будинок він придбав за особисті кошти. З часу розірвання шлюбу пройшло більше трьох років, [PERSON] не вимагала поділу майна, придбаного у шлюбі, тому він вважає, що сплинув строк позовної давності щодо поділу майна подружжя, а тому є достатньо правових підстав вважати, що на теперішній час вищезазначений житловий будинок є його особистою власністю. Оскільки після розірвання шлюбу спільне проживання з відповідачкою стало неможливим, постійно виникали конфлікти на побутовому підґрунті, та з рештою відповідачка створила такі негативні умови, що він вимушений був піти з власного житлового будинку, тимчасово залишивши в користування все нажите майно у шлюбі колишній дружині [PERSON]. З 2013 року він вже не зміг потрапити до власного будинку та домоволодіння по пров. Космічному, 21 в м. Кам'янка-Дніпровська, оскільки відповідачка не допускає його до користування та розпорядження житловим будинком. В цьому будинку проживають також і двоє синів, що народилися у сторін під час шлюбу. Проти проживання дітей в будинку позивач не заперечує. Позивач вказує, що відповідач перестала бути членом його родини з моменту розірвання шлюбу, а саме з 2013 року, проте не пред'явила вимогу про поділ майна подружжя у строк, встановлений частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України, тому не має обов'язкової частки у житловому будинку, що придбаний за час шлюбу, оскільки він є його приватною власністю. Між ним та Відповідачкою також не виникли договірні відносини щодо оренди житлового будинку, проте вона продовжує проживати в будинку без належних на те правових підстав, а її дії щодо обмеження його вільного доступу до житлового будинку та прилеглої території порушують гарантоване Конституцією України право на житло та обмежують у праві вільного користування та розпорядження ним. Позивач [PERSON] просить суд: 1.Усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому, [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний код №2851014470) житловим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, Кам'янсько-Дніпровський район, м. Кам'янка-Дніпровська, провулок Космічний, будинок 21, шляхом виселення [PERSON] ([INFO], громадянка України, ідентифікаційний код №3029712388) з житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Кам'янсько-Дніпровський район, м. Кам'янка-Дніпровська, провулок Космічний, будинок 21. 2.Вселити [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний код №2851014470) у житловий будинок розташований за адресою: Запорізька область, Кам'янсько-Дніпровський район, м. Кам'янка-Дніпровська, провулок Космічний, будинок 21. 3.Стягнути з відповідача [PERSON] ([INFO], громадянка України, ідентифікаційний код №3029712388) на користь позивача [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний код №2851014470) понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн. 00 коп. В свою чергу Відповідач [PERSON] подала до [PERSON] зустрічний позов про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на частку в майні подружжя. Відповідач-позивач в зустрічному позові зазначає, що 20 вересня 2000 року вона з [PERSON] уклала шлюб. Під час шлюбу у них народилось двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання, а саме 10 вересня 2005 року, вони з чоловіком [PERSON] придбали за сумісні кошти сімї житловий будинок № 21, розташований по пров. Космічному в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, оформивши його на імя [PERSON] як на голову сімї. [PERSON] вказує в зустрічному позові, що будь-яких заяв, що підтверджують її відмову від свого права на майно, в нотаріальній конторі при укладенні угоди, вона не підписувала. Вони обидва з чоловіком знали, що будинок купується для родини за спільні кошти. В цьому будинку № 21 по пров. Космічному в м. К-Дніпровська вони й проживали. [PERSON] в ньому зареєстрована одразу після його придбання з 27 вересня 2005 року. Земельна ділянка біля будинку неприватизована, тому нотаріусом при посвідченні угоди купівлі-продажу було розяснено ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду від 29 серпня 2013 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона з дітьми так і продовжувала проживати в придбаному за час шлюбу будинку. [PERSON] з ними жити не став, пішов з родини. Відповідач-Позивач вказує, що в 2017 році нею було поставлено перед Позивачем-Відповідачем питання про збільшення розміру аліментів на її користь на утримання їх сумісних дітей. Ще до розірвання шлюбу вона зверталась до Камянсько-Дніпровського районного суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сумісних з Відповідачем дітей. 29 березня 2013 року справу було розглянуто судом. Суд вирішив стягнути з Відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 363 грн. та на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 291 грн. щомісячно, починаючи з 14.03.2013 року до досягнення дітьми повноліття. 21 травня 2013 року судом винесено додаткове рішення у звязку з тим, що в первинному рішенні суду не вказано ідентифікаційні номери сторін. Аліменти на дітей в загальній сумі становили 654 грн. (363 грн.\~+ 291 грн.). Це дуже мало для утримання дітей. Так як [PERSON] і цю суму сплачував із заборгованістю, [PERSON] вимушена була звернутися до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів. [PERSON] почав виганяти її з дітьми фактично на вулицю. Спочатку він телефонував їй та погрожував, а потім подав до суду позов про виселення. [PERSON] в своєму позову посилається на ту обставину, що спірний будинок ними було придбано під час шлюбу, вона з дітьми в ньому зареєстровані та проживають. Вона вважає, що ? частина належить їй як дружині, яка має право на майно, придбане за час шлюбу. Щодо тверджень позивача про пропуск нею строку позовної давності, то вважає, що вона його не пропустила, тому що виганяти з будинку він її почав лише влітку 2017 року, коли отримав її позов про збільшення розміру аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей. Відповідач-Позивач вказує, що 1/2 частина будинку в м. Камянка-Дніпровська по пров. Космічний, 21, який придбано на імя її колишнього чоловіка під час їх спільного проживання, належить їй, оскільки він є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] вказує, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Розірвання шлюбу між нею та [PERSON] у 2013 році не припинило права їх спільної сумісної власності на вищезазначений житловий будинок № 21 по пров. Космічному в м. Камянка-Дніпровська. Тим більше, що [PERSON] сам пішов з будинку, весь час, доки остання не стала просити стягувати з нього більше аліментів на утримання дітей, він не предявляв вимог, щоб вона покинула будинок. В червні 2017 року нею отримано судову повістку-виклик до суду, матеріали позову та ухвалу про відкриття провадження. Саме тоді вона дізналася про порушення колишнім чоловіком її прав. Тому вважає, що строк позовної давності нею не порушено, бо з червня 2017 року не пройшло ще трьох років. Відповідач-Позивач [PERSON] просить суд: 1.Визнати за нею, [PERSON], право спільної сумісної власності подружжя на будинок, розташований за адресою: м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, пров. Космічний, 21, який відповідно до технічного паспорту складається з: «А» - житловий будинок, глинобитний, загальною площею 93,6 кв.м., та наступних господарських та побутових будівель і споруд, зазначених по плану літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - гараж, «Т» - теплиця, «З» - ворота, «1» - ворота, «2» - паркан. 2. Визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частину житлового будинку, розташованого в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, пров. Космічний, 21, який відповідно до технічного паспорту складається з: «А» - житловий будинок, глинобитний, загальною площею 93,6 кв.м., та наступних господарських та побутових будівель і споруд, зазначених по плану літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - гараж, «Т» - теплиця, «З» - ворота, «1» - ворота, «2» - паркан як на частку в майні подружжя. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] повністю підтримали свої вимоги, просили суд їх задовольнити. [PERSON] надали пояснення, аналогічні тому, що було вказано ними в позові. Крім того, ще пояснили, що [PERSON] намагався заселитися до будинку, але [PERSON] йому в цьому перешкоджала, тому він вимушений був звернутися до правоохоронних органів. Результатом розгляду його заяви був висновок, де було зазначено, що з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, рекомендовано ці питання вирішувати в судовому порядку. Також [PERSON] пояснив, що він бажає бачитися з дітьми, але [PERSON] в цьому перешкоджає, в результаті чого він звертався до органу опіки та піклування, якими було винесено розпорядження про встановлення графіку побачень з дітьми за місцем його тимчасового проживання в м. Енергодар, але діти не захотіли до нього їхати, більше спроб він не здійснював. [PERSON] О,В. також пояснював в суді, що він працював, заробляючи гроші на проживання родини, а [PERSON] грошей не заробляла, але не заперечував, що вона народила від нього двох синів, займалася їх вихованням, доглядом за ними, всі дрібно побутові питання також вирішувала вона, займалася приготуванням їжі, пранням, прасуванням для всіх членів сімї, пояснив також, що він наполягав на тому, щоб вона пішла вчитися, щоб стати перукарем. Вважає, що гроші для придбання будинку були особисто ним зроблені, тим більше, що пройшло більше трьох років після розірвання шлюбу, тому спірний будинок є лише його особистою власністю. Щодо відтвореного в суді відеозапису передачі «Утренник» він пояснив, що він був запрошений на передачу як артист, тому що працівник, який працював в салоні тату, особисто соромився виступати на передачі, тому попросив його це зробити. Відповідач-позивач на судове засідання 11.01.2018 року не зявилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Раніше судом було вислухано її пояснення, так як її явку суд визнав обовязковою. [PERSON] суду пояснювала, що вона з [PERSON] перебувала у шлюбі, від якого у них народилось двоє синів. В 2013 році вона з ним розлучилась, але ще до розірвання шлюбу вона зверталась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на її користь на утримання двох дітей. [PERSON] офіційно ніде не працював, тому суд стягнув з нього тверду грошову суму, але [PERSON] займався нанесенням на тіло татуювання, за що зараз багато грошей готові сплачувати бажаючі. Вона пояснила, що спочатку після укладення шлюбу вони з [PERSON] проживали в Білорусі, де і народився старший син. Там вона працювала бухгалтером. Після народження дитини стала доглядати за немовлям, потім вони повернулися в м. Камянка-Дніпровська. Коли старша дитина трохи зросла, [PERSON] також стала працювати разом із [PERSON] на той час він займався нанесенням портретів на граніт, а вона набивала літери. Це були гранітні надгробні плити. Робота була важкою, пильною та шкідливою для здоровя, але вона разом з чоловіком це робила, щоб за один й той самий час можна було більше зробити замовлень і, таким чином, більше заробити. Всі домашні справи вона робила сама: готувала їжу, поралася в городі, доглядала за дітьми, коли їх вже стало двоє. Потім вона захотіла стати парикмахером, бо у неї добре це виходило, тому вона вирішила отримати спеціальність, нею було відкрито приватне підприємство, вона стала заробляти гроші для родини тим, що вона робила клієнтам зачіски, стрижки. Коли діти зросли, їх навчанням також займалась весь час вона, її чоловік вважав, що це справа матері. Коли стали виникати сварки в родині, вона намагалась зберегти шлюб. [PERSON] гроші їй для утримання дітей не надавав, тому вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Суд стягнув аліменти в твердій грошовій сумі. Пізніше, через декілька місяців вона подала до суду позов про розлучення, бо поведінка її чоловіка не залишила їй інших варіантів, крім розірвання шлюбу, так як він зловживав спиртними напоями, влаштовував сварки. [PERSON] уїхав жити до м. Енергодар, де став роботи татуювання на замовлення. Вона з дітьми залишилась проживати у придбаному за час шлюбу спільному будинку. В червні 2017 року вона дізналась, що [PERSON] вимагає її виселення з будинку, шантажує її тим, щоб вона забрала свій позов про збільшення розміру аліментів. Щодо його вимог про вселення вона пояснила, що вона перешкод не чинила. Замок на дверях нею було замінено у звязку з тим, що старий зламався, а від [PERSON] взагалі не було ані допомоги, ані жодних вістей, він не відповідав на телефонні виклики, від сімї відсторонився. Коли він прийшов у вересні 2017 року, щоб вселитися, вона запропонувала йому це питання вирішити мирно, так як в будинку були лише її та дитячі речі, треба було визначитися, хто в якій кімнаті буде проживати, як необхідно переставити меблі тощо, але [PERSON] поводив себе агресивно, став її принижувати, ображати, тому вона вимушена була подати заяву до правоохоронних органів. Проти вселення [PERSON] у обраний ним спосіб вона заперечує, мирно і цивілізовано він не бажає вирішувати це питання, тому заперечує проти його вселення, бо це негативно впливає і на неї і на дітей, які є неповнолітніми, менша дитина навіть боїться батька. Представник відповідача-позивача адвокат [PERSON] надала пояснення, аналогічні тим, що вказані у зустрічному позові та в запереченнях на первинний позов, просила суд відмовити у задоволенні первинного позову, зустрічний позов задовольнити. Представник Органу опіки та піклування Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації [PERSON] суду пояснила, що ними було зроблено обстеження умов проживання [PERSON], з якою проживають неповнолітні діти, народжені від шлюбу з [PERSON] Вона пояснила, що мати для дітей створила добрі умови, в будинку прибрано, є запас продуктів харчування, діти мають місце для відпочинку та навчання, добре навчаються, мати добре доглядає за ними, виховує, вони чемні, здорові, у дітей є необхідний одяг, іграшки, шкільне приладдя, книжки тощо. Батько у вихованні дітей участі не приймає, аліменти сплачує із затримкою, в незначній сумі. При бесіді з дітьми зясували, що старшого сина батько шантажував, що він його звозить до Карпат, але нехай мати забере свій позов про збільшення розміру аліментів, на що той відмовився, не дає батькові ображати маму, менший син батька побоюється, не хоче до нього йти. Діти на теперішній час не бажають, щоб батько жив з ними. Вважають вимоги [PERSON] щодо виселення матері дітей та залишення дітей в будинку незаконними, бо діти проживають із матірю, її виселення автоматично буде означати і їх виселення, бо вона здійснює догляд за ними, тому фактично [PERSON], виселяючи мати дітей, виселяє й їх самих. Щодо зустрічного позову [PERSON] представник третьої особи вважає, що її вимоги цілком законні. Будинок, в якому вона з дітьми проживає, було придбано у шлюбі, тому вона має право на половину цього будинку. Представник третьої особи Камянсько-Дніпровської міської ради до суду не зявився, заперечень щодо позовів не подав, про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення представника Органу опіки та піклування Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, оглянувши відеозапис, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши всі докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку: Судом було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20 вересня 2000 року, зареєстрованому Камянсько-Дніпровським відділом РАГС Запорізької області під актовим записом № 56, що підтверджується матеріалами справи. Під час шлюбу у сторін народилось двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на підтвердження чого свідчать свідоцтва про народження дітей (а.с.10-11). 10 вересня 2005 року на імя [PERSON] було придбано житловий будинок № 21, розташований по пров. Космічному в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, як видно із договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського районного нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за № 2385. Право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 7570792, що підтверджується витягом № 29023356 від 05.11.2014 року (а.с.13,14). Як видно із відміток в паспортах [PERSON] та [PERSON], вони зареєстровані в придбаному будинку з 27 вересня 2005 року (а.с.7-9). Відповідно до договору купівлі-продажу та технічного паспорту на земельній ділянці площею 1536 кв.м. розташовано: «А» - житловий будинок, глинобитний, загальною площею 93,6 кв.м., та наступні господарські та побутові будівлі і споруди, зазначені по плану літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - гараж, «Т» - теплиця, «З» - ворота, «1» - ворота, «2» - паркан (пункти 1 та 2 вказаного договору) (а.с.13,14,57-59). Сторони 29 серпня 2013 розірвали шлюб, що підтверджується рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду від по справі 318/2118/13-ц. [PERSON] перестав проживати в придбаному за час шлюбу будинку, що підтверджується його поясненнями та поясненнями [PERSON] На теперішній час він також в цьому будинку не проживає, що також підтверджується актом обстеженням умов проживання Служби у справах дітей (а.с.12). Щодо первинного позову, поданого [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково в частині вселення його до придбаного за час шлюбу будинку з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, [PERSON] як власник житлового будинку має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право гарантовано ч.4 ст.41 Конституції України та ч. 1 ст.321 ЦК України, є непорушним. Щодо вимог [PERSON] про виселення його колишньої дружини [PERSON] з будинку, суд приходить до висновку, що у задоволенні цих вимог необхідно відмовити у звязку з тим, що [PERSON] має такі ж самі права на майно, придбане у шлюбі, як і [PERSON], оскільки майно було придбане ними для родини за час перебування у шлюбі. [PERSON] має однакові з [PERSON] права на володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Твердження [PERSON] та його представника [PERSON] щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності, встановленому ст. 72 СК України, суд до уваги не приймає, оскільки вважає, що строк позовної давності нею порушено не було. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Розірвання шлюбу сторонами в 2013 році не припинило права їх спільної сумісної власності на житловий будинок № 21 по пров. Космічному в м. Камянка-Дніпровська. [PERSON] сам пішов з будинку, весь час, доки [PERSON] не стала просити стягувати з нього більше аліментів на утримання дітей, він не предявляв вимог, щоб вона покинула будинок, що знайшло підтвердження при зясуванні обставин під час судового розгляду. Про порушення свого права власності на вищезазначений житловий будинок [PERSON] дізналась лише, коли [PERSON] подав позов до неї про виселення, підставою для чого стало його бажання, щоб вона відмовилася від своїх вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дітей. Суд приходить до висновку, що строк позовної давності [PERSON] не порушено, бо з червня 2017 року до часу винесення рішення не минуло трьох років. Зустрічний позов [PERSON] суд вважає за необхідне задовольнити, оскільки її вимоги є законними. Згідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р. проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Вона, зокрема, зазначає, що кожна людина має право володіти майном як одноособисто, так і сумісно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини субєктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів» Відповідно до практики Європейського суду ця стаття закріплює право безперешкодного користування своїм майном (власністю), регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до загальних інтересів. Тобто включає так би мовити три окремі правила (принципи). Стаття 1 Першого протоколу передбачає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.» Із змісту ст. 1 випливає, що кожному гарантовано право на повагу до свого майна та передбачено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави в їхні права. Суд безпосередньо визнав, що «стаття 1 гарантує, по суті, «право власності»: Це є прямим наслідком використання слів «володіння» та «використання власності»; підготовчі матеріали, в свою чергу, також недвозначно це підтверджують: розробники постійно вказували на «право власності» або «право на власність» для окреслення обєкта проектів, які передували прийняттю статті 1 Протоколу № 1. Справді право розпоряджатися власністю становить традиційний та основоположний аспект права власності» [6]. Таким чином, можна стверджувати, що право власності позитивно закріплено в Конвенції як одно із основних прав людини. Названа стаття визначає правові гарантії майнових прав і регулює матеріально-правові відносини права власності. Окрім зазначеної статті, частково майнових прав стосується і ст. 6 Конвенції, яка встановлює гарантії судового захисту, а також ст. 13, яка забезпечує можливість ефективного правового захисту порушених прав. До об'єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (статті 331, 376). Згідно із Законом N 2269-XII нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4). Відповідно до Закону від 1 липня 2004 р. N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон N 1952-IV) об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Визначення "житловий будинок", "квартира", "садиба" містяться у гл. 28 ЦК, поняття "об'єкти житлової нерухомості" - у Податковому кодексі України. Об'єкти житлової нерухомості поділяються на такі типи: житловий будинок, житловий будинок садибного типу, прибудова до житлового будинку, квартира, котедж, кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах, садовий і дачний будинки (ст. 14.1.129). Стаття 380 ЦК України встановлює, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. При зверненні до суду з позовом [PERSON] було сплачено 1280 грн. судового збору, а [PERSON] 640 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 цієї статті встановлює, що інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, тому йому належить компенсувати 640 грн. судового збору від [PERSON] Позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, тому з [PERSON] на її користь необхідно стягнути 640 грн. сплаченого нею судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial