Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки, відповідно до якої просить виселити її з житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], та належить йому на праві власності згідно договору дарування від 07 червня 2012 року. Позивач вказує, що звертався до відповідачки з проханням звільнити його житловий будинок добровільно, проте вона відмовилась. За результатами його звернення до Кривоозерського РВ УМВС з заявою, про те що відповідачка відмовляється добровільно покинути його житловий будинок, йому було надано роз"яснення про необхідність звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що на протязі останніх п"яти років проживала з позивачем в цивільному шлюбі. Вони разом протягом тривалого часу їздили за межі Миколаївської області на роботу, де разом заробляли гроші, які за спільною згодою витрачали на купівлю та ремонт будинку, що розташований по [ADDRESS]. Ремонт в будинку, його облаштування, утримання проводили разом. На початку 2014 року між нею та батьками позивача виникло непорозуміння, тому позивач за власним бажанням перейшов проживати до них. Влітку 2014 року їй стало відомо про те, що в 2012 році без її згоди та діючи прихованно позивач з метою позбавити її права власності, таємно від неї уклав з [PERSON] договір дарування, згідно якого він прийняв у дар 2/3 частки житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Оформленням документів на будинок займався позивач [PERSON]. Відповідачка вказала, що постійно проживає по [ADDRESS], не порушує правила співжиття та не створює жодних обмежень у здійсненні позивачем свого права як власника володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним будинком. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У відповідності до положень ст.41 Контитуції України право власності є непорушним. Згідно положень ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення п.3 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно положень ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ч.1ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивачу належить 2/3 частки житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджено договором дарування від 07 червня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за №918(а.с.12-13). В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами, що позивач і відповідачка з 2009 року проживали в цивільному шлюбі, в період якого придбали будинок, що розташований по [ADDRESS]. При цьому встановлено, що відповідачка з дня придбання вказаного будинку постійно проживає в ньому, що підтверджується довідкою-актом депутата Кривоозерської селищної ради (а.с.20). Позивач [PERSON] надав свою згоду на проживання у належному йому жилому будинку відповідачці, тому суд вважає, що в даному випадку можливо застосувати спеціальне законодавство, яке регулює житлові правовідносини, які склались між сторонами. Відповідно до положень ч.2ст.64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Положеннями ч.1 ст.156 ЖК Української РСР визначено, що члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до положень ст.157 ЖК Української РСР членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично з порушенням правил соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, увагу суддів звернуто на те, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитів заходи попередження або громадського впливу не дали позитивнихрезультатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами і іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом враховується, що позивачем не доведено відповідними доказами факт що до відповідачки були застосовані судом, прокуратурою чи органами внутрішніх справ відповідні заходи попередження систематичності порушення правил співжиття, факт перешкоджання відповідачкою позивачу у користуванні належним йому житловим будинком, а також руйнування відповідачкою жилого будинку. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами у справі за вимогами щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, що в свою чергу виходячи з положень ст.212 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed