Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачка, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, працюючи продавцем у його павільйоні, порушила трудові обов`язки й допустила недостачу ввірених їй товарів, а тому просить стягнути з неї на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 65174 грн. 37 коп. Разом з тим позивач наполягав на стягненні з [PERSON] на його користь заборгованості за позикою по розписці у розмірі 3863 грн. 92 коп., а також судовий збір. В суді [PERSON] позов підтримав та наполягав на його задоволенні з викладених у ньому підстав. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду повторно не прибула та про причини неявки суд не повідомила. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 21 червня 2018 року між працівником [PERSON] і фізичною особою, яка використовує найману працю - ФОП [PERSON] укладено трудовий договір (далі-договір), згідно умов якого [PERSON] , як працівник зобов`язана виконувати правила торгівлі продовольчими і непродовольчими товарами, правила сан. норм, правила техніки безпеки та пожежної безпеки, а також правила внутрішнього розпорядку. Разом з тим 21 червня 2018 року між позивачем та відповідачкою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого [PERSON] , що займає посаду продавця павільйону «Крамниця» по [ADDRESS] та безпосередньо пов`язана із збереженням і продажем матеріальних цінностей приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому та збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства й вжити заходів до попередження збитків; своєчасно попереджати керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують збереженню ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати та передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Підприємство в свою чергу, зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту) переданих йому матеріальних цінностей; а також проводити інвентаризацію матеріальних цінностей. Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] в процесі роботи постійно пиячила, у зв`язку з чим декілька раз доводилося закривати павільйон. У період часу з 05.08.2018 року о 06.08.2018 року не виходила на роботу через особисті проблеми. Відтак 08.08.2018 позивач повідомив відповідачку про проведення інвентеризацію в павільйоні щодо проведення якої [PERSON] не заперечувала, однак відмовилася брати в ній участь. Отже, 08 серпня 2018 року комісією у складі ФОП [PERSON] , а також продавців [PERSON] та [PERSON] проведено інвентаризацію товару у павільйоні «Крамниця» розташованого по [ADDRESS] . За результатами перевірки накладених, відомостей та наявність товару і його вартості станом на 08 серпня 2018 року виявлено суму нестачі товару у розмірі 65 174 грн. 37 коп. Позивач наполягав що нестача товару в павільйоні «Крамниця» сталася саме з вини відповідачки про, що йому стало відомо лише 08.08.2018 року. Разом з тим, [PERSON] відмовилася в добровільному порядку відшкодовувати майнову шкоду та 21 червня 2018 року трудовий договір між ФОП [PERSON] та [PERSON] розірвано за ініціативою роботодавця. Внаслідок цього позивач вважає, що цивільну відповідальність по відшкодуванню заподіяної підприємству шкоди, слід покласти на відповідача, яка здійснювала облік та продаж товарів і несе повну матеріальну відповідальність. Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, продавці при продажу товарів належать до посад або виконують роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації). У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач зазначав, що дії відповідачки спричинили нестачу ввірених їй матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними відомостями за період роботи. Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідачка, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено. Доказів наявності протиправної поведінки відповідачки, або її винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі товарів, а також причинного зв`язку між її винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено. Відповідно до вимог ст. 1353 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству шкоди визначається за фактичними втратами, й виключно на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей. Разом з тим, суду не представлено первинних облікових документів та регістрів бухгалтерського обліку, складених за правилами ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі-Закону), з яких би вбачалась наявність матеріальних цінностей, недостачу яких допустила відповідачка. У той же час, посилання позивача на пояснення інших продавців, відомості та акти про наявність товарів і виявлення недостачі, на підставі ч. 2 ст. 78 ЦПК України, є недостатніми для покладання відповідальності за нестачу матеріальних цінностей на відповідачку. Разом з тим, будь-яких документів бухгалтерського обліку, на підставі яких проведено інвентаризацію відповідно до вимог ст. 10 згаданого Закону, суду також не представлено. Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність. З огляду на зазначене, пред`явленні позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] завданих збитків у розмірі 65 174 грн. 37 коп. є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Крім того позивач, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов`язань за борговою розпискою від 24 липня 2018 про отримання в борг грошових коштів у розмірі 3 863 грн. 92 коп., порушив питання про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики та судових витрат. Як вбачається з письмової розписки, 24 липня 2018 року відповідачка отримала в борг від позивача грошові кошти в розмірі 3863 грн. 92 коп. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку від 24 липня 2018 року, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі. Відтак грошове зобов`язання відповідачки перед позивачем вбачається з розписки, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Разом з тим, як стверджується в позові, відповідачка одержані кошти не повернула й заходів до цього не вживає. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Отже в справі встановлено, що [PERSON] договірні зобов`язання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму заборгованості згідно ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд виходить зі змісту позовних вимог та основної суми заборгованості за договором позики в розмірі 3 862 грн. 92 коп., що сумнівів у суду не викликає. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов в цій частині задоволенню. Також з відповідачки, у відповідності до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial