Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті матері [PERSON] 30 липня 2016 року у м. Донецьк - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що встановлення зазначеного факту необхідно їй для наступного оформлення спадку після смерті матері. У судове засідання заявниця не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, зясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] VIІ-УР №0154630 від 12 червня 1966 р.(актовий запис №1292 від 12 червня 1966р.) видане Калінінським б/ЗАГС міста Донецька, копією витягу про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] АКМ 403295 від 09 квітня 2015р. (актовий запис №353 від 20.06.1987р.), складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку, а також копією свідоцтва про розірвання шлюбу І-НО №202441 від 16 березня 2000р. (актовий запис №41 від 16.03.2000р.) Червоногвардійським відділом РАГС м. Макіївки Донецької області. 30 липня 2016 року померла [PERSON], [INFO], місце народження - м. Каспи, республіка Грузія, в м. Донецьку Донецької області, Україна, віднесеному до території проведення антитерористичної операції у відповідності до затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 р. №405/2014. 30 липня 2016 року бюро судово-медичної експертизи м. Донецька було видане лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] № 2310, копія якого знаходиться в матеріалах справи. При цьому, оскільки документ, що підтверджує факт смерті матері [PERSON], виданий установою на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійним і не створює правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Судом також оглянуті документи, надані заявницею як докази на підтвердження обставин, викладених у заяві: копія свідоцтва про поховання [PERSON] 01 серпня 2016 року на кладовищі Щегловка м., Донецьк, за реєстраційним номером 157493; акт, підписаний свідками [PERSON] та [PERSON] щодо подробиць поховання [PERSON] від 23.12.2016р.; світлина з місця поховання [PERSON], копія розрахункової квитанції щодо сплати ритуальних послуг №457869 від 1 січня 2016р., копія видаткової накладної з розрахунками ритуальних послуг та товарів від 1 січня 2016 р. Документом № 4169/3.2-06-131 від 27 грудня 2016 року Бахмутським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її матері [PERSON], яка померла 30 липня 2016 року у м. Донецьк Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Outcome: approved