Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] «Цегельний завод «Промінь» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період роботи з 01.05.2017р. по 08.09.2017р. в сумі 10331 гривню 65 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2017р. по серпень 2018р. в сумі 35656 гривень 08 коп. Позов обґрунтовує тим, що 27.04.2017р. його прийнято на роботу у [PERSON] «Цегельний завод «Промінь» спочатку на посаду підсобним робітником, а 10.05.2017р. згідно наказу №70 переведений на посаду «строповщика». З незрозумілих і невідомих причин, а також з грубим порушенням норм чинного законодавства, що визначає порядок та процедуру звільнення, його (позивача) на підставі наказу директора заводу [PERSON] №113 від 08.09.2017р., звільнено згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Вказує, що як на день звільнення, так і на день подані позовної заяви відповідачем не виплачено всіх належних виплат, які повинні були бути проведені на день звільнення, а саме не виплачена заробітна плата в сумі 10331 грн. 65 коп. Згідно правил ч. 6\~ст. 19 ЦПК України\~зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог\~ст. 274 ЦПК України\~справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд констатує, що відповідачу [PERSON] «Цегельний завод «Промінь» було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1\~ст.280 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, у відповідності до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч.4\~ст.7 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст.43 Конституції України\~). Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої\~ст. 47 КЗпП України\~визначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7\~ст.43 Конституції України, ч.1ст.115\~КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З копії трудової книжки вбачається, що 27.04.2017р. позивач [PERSON] був прийнятий на роботу у [PERSON] «Цегельний завод «Промінь» на посаду підсобного робітника. 08.09.2017року позивач був звільнений з роботи у відповідності із статтею 40 пункт 4 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117\~КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 березня 2017 р. у справі N 6-259цс17). Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-79цс14 роз'яснив, що передбачений частиною першою ст.\~117\~КЗпП обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Доказів про проведення розрахунку з позивачем у день звільнення відповідач не надав. Натомість, відповідно до довідки від 15.11.2017 року, виданої [PERSON] «Цегельний завод «Промінь», а також вироку Мостиського районного суду Львівської області від 01.02.2018р. заборгована заробітна плата складає : 10331грн. 65 коп. В день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено позивачеві виплати всіх сум, що належать йому від підприємства в день його звільнення. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці», визначено, що працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Статті 116, 117\~КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р.,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6\~Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Беззаперечно встановлено той факт, що позивачу не виплачувалась нарахована заробітна плата з вини відповідача, а тому також слід стягнути з відповідача в користь позивача компенсацію за затримку розрахунку. Відповідно до\~ст.1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноваженим ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ на підставі ст. 117 КЗпП\~стягується на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день постановлення рішення Відповідно до положень\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Беззаперечно встановлено той факт, що позивачеві не виплачувались всі суми, що належать йому від підприємства в день його звільнення з вини відповідача, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Так, з урахуванням наведених вище норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. В цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). Відповідно до довідки про доходи від 15.11.2017р. встановлено, що середньоденна заробітна плата становить 153,69 грн., з чим погоджується суд. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи.\~Період розрахунку - останні два повних робочих місяці, тобто липень-серпень 2017 року. Середньоденний заробіток позивача [PERSON] складає:\~3230,95 грн. ( липень2017 року) + 3223,96 грн. (серпень 2017 року) : 42 робочих днів (21+21робочий день) = 153,69 грн. Кількість робочих днів з наступного робочого дня після звільнення позивача, тобто починаючи з 09 вересня 2017 року (а не з 01.09.2017р., як зазначено позивачем) по 23 жовтня 2018 року становить: 14 днів (вересень 2017 року) + 21 день (жовтень 2017 року)\~+ 22 день (листопад\~2017 року) + 20 днів (грудень 2017 року)\~+ 21 день\~(січень 2018 року)\~+ 20 днів (лютий 2018 року) + 21 день\~(березень 2018 року) + 19 днів\~(квітень 2018 року) + 20днів (травень 2018 року) + 20 днів (червень2018р.) + 22 дні(липень2018р.) + 22 днів (серпень2018р.)+ 20 днів (вересень 2018р.) + 15 днів (жовтень 2018р.) = 277 робочих днів. Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на день ухвалення судового рішення 23 жовтня 2018 року становить: 153,69 грн. х 277 робочих днів\~= 42572,13 грн., а тому дану суму слід стягнути з відповідача в користь позивача . Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial