Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні приватизації житла, в якій позивач просила зобов`язати відповідача підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до вимог законодавства та передати цей проект органу приватизації. В обґрунтування поданої позовної заяви, позивач зазначила, що 19.12.2006 року, будучи працівником ДП "Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" (далі - ПМЗ), вселилась у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . На жаль, працівник, який виписував ордер свідомо чи випадково зазначив, що вселення відбувається у гуртожиток, натомість приміщення, у якому мешкає позивач, ніколи статус гуртожитку не мало, а завжди було ізольованою квартирою. 26.02.2007 року позивач була зареєстрована у встановленому законом порядку у зазначеній квартирі. 09.08.2010 року позивачу було видано другий ордер, вже на житлову площу, а не на гуртожиток, як працівнику ПМЗ на ту саму квартиру, але вже на постійній основі. Також, 12.08.2010 року, позивач була зареєстрована на постійній основі відповідно до виданого ордеру. 26.11.2014 року Дніпровська міська рада рішенням № 24/58 прийняла на свій баланс будинок у якому розташована зазначена квартира. У подальшому, 18.02.2016 року вказаний будинок був переданий на баланс КП «Жилсервіс-1», яке уклало з позивачем договір найму житлового приміщення. Протягом усього часу проживання у квартирі з 2006 р. по теперішній час, ні попередній балансоутримувач, який дозволив вселення позивача у квартиру, ні новий балансоутримувач, не пред`являли жодних претензій та не ставили під сумнів законність користування позивачем займаним приміщенням. В жовтні 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про передачу у приватну власність квартири, яку вона займає. Однак, 31.10.2019 року на адресу позивача надійшла відповідь директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, згідно якої позивачу фактично відмовлено у подальшому оформлені права на приватизацію з посиланням на те, що наданий ордер не був оформлений належним чином, зокрема був виданий на жилу площу у гуртожитку. Зазначену відмову вважає неправомірною та такою, що порушує її права, у зв`язку з чим, остання вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Згідно ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2020 справу передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою суду від 28 липня 2020 року було прийнято справу до провадження; відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. У судовому засіданні позивач, її представник, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмовий відзив, у якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, окрім того, позивачем було обрано невірний спосіб захисту. Вислухавши позивача, її представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.12.2006 року на ім`я позивача був виданий ордер № 000013 на житлову площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Позивач [PERSON] 26.02.2007 року зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в її паспорті громадянина України ( [ADDRESS] ) (а.с.7, зворот). В свою чергу, 09.08.2010 року позивачу було видано другий ордер, вже на житлову площу в житловій будівлі, за адресою: [ADDRESS] , як працівнику ПМЗ (а.с.12). Також, з 12.08.2010 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , на постійній основі відповідно до виданого ордеру, що підтверджується відміткою в її паспорті громадянина України (а.с.8). Згодом, 26.11.2014 року Дніпровська міська рада рішенням № 24/58 прийняла на свій баланс будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). У подальшому, 18.02.2016 року, відповідно до Наказу №34 від 18.02.2016 року вказаний будинок був переданий на баланс КП «Жилсервіс-1» (а.с.15-16). Згодом, між [PERSON] та КП «Жилсервіс-1» 25.01.2016 року укладено договір найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-19). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134903196 від 20.08.2018 року, 05.06.2018 року право власності на будинок по [ADDRESS] , у якому знаходиться квартира, у якій мешкає позивач, зареєстровано за Дніпровською міською радою (а.с.20). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . Однак, 31.10.2019 року на адресу позивача надійшла відповідь директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, згідно якої останній фактично відмовлено у подальшому оформлені права на приватизацію. Листом Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/16-4103 від 31.10.2019 року [PERSON] було повідомлено, що її заява не може бути розглянута з тих підстав, що документи, додані до заяви, оформлені неналежним чином, а саме було зазначено, що наданий позивачем ордер не був оформлений належним чином, зокрема ордер №000066 від 19.12.2006 року було видано на жилу площу у гуртожитку, в той час як заявником було подано заяву про приватизацію ізольованої квартири, що суперечить зазначеному ордеру в частині статусу займаного приміщення (а.с.21). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. У відповідності зі ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За правилами, встановленими ч.1-3 ст.8 Закону України від 19.06.1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Частиною 1 ст.2 Закону №2482-XII передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з ч.10, 11 ст.8 Закону № 2482-XII органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до п. 17 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п. 18 вказаного Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Обов`язок органів державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України проголошений ч. 2 ст. 19 Конституції України. Рішенням Конституційного суду України від 10 червня 2010 року №15-уп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зазначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано (в одній чи кількох квартирах, будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатковою квадратних метрів на сім`ю. Як вбачається з матеріалів справи, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відмовив у наданні адміністративної послуги - приватизації квартири за заявою [PERSON] , з тих підстав, що надані документи (ордер) не були оформлені належним чином, зокрема наявних відмінностей у статусі житлового приміщення у ордері та заяві [PERSON] (житлова площа у гуртожитку - ізольована квартира). Позивач, мотивуючи позовну заяву, звертала увагу суду, що будинок, у якому розташована квартира, не мав статусу гуртожитку та наполягала на неможливості самостійного усунення зазначеної відмінності у ордері та неможливості усунення недоліку органом, що видав ордер. Суд зазначає, що визначення терміну "технічна помилка" міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт. Такі норми містяться зокрема у Законах України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також у Постановах КМУ № 881 та № 882 від 30.11.2016; № 916 від 07.12.2016; № 979 від 21.12.2016; № 599 від 14.04.2017 та інших. За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок). У разі, якщо ж в документах на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку. Оскільки законодавство, яке регулює діяльність органу приватизації, яким в даному випадку є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, прямо не забороняє приймати у провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу уповноважена особа органу, що здійснив оформлення та видачу ордеру може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою. Статтями 651-654 ЦК України передбачені підстави та порядок внесення змін до договору. Зокрема зазначено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже необхідності (вимоги) виправлення технічної або орфографічної помилки, якщо не змінюються умови договору, шляхом укладання договору про внесення змін цивільне законодавство України не передбачає. В свою чергу, з урахуванням того, що позивач наполягає на тих обставинах, що будинок не мав статусу гуртожитку, заявником не було надано суду доказів звернення з відповідним питанням до особи/організації, яка видала Ордер № 000013 від 19.12.2006 року та відсутності у нього можливості внести до документу відповідні виправлення, а саме доказів звернення до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. А.М. Макарова» та відмови зазначеної організації у внесенні виправлень до Ордеру, у зв`язку з чим, звернення до суду з позовною заявою про зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири є передчасним. Також суд звертає увагу позивача на ті обставини, що зазначена позовна вимога, не підлягає задоволенню, оскільки передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу приватизації житлового фонду, однак Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради не було розглянуто заяву по суті, а листом було повідомлено позивача про недоліки в оформленні документів, а не прийнято рішення про відмову у приватизації житлового приміщення. Згідно з п.10 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання права. Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем вимог в частині зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради вчинити певні дії, суд виходить з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав не передбачено ч.2 ст.16 ЦК України та в порядку цивільного судочинства не передбачено можливості зобов`язання органів державної влади та місцевого самоврядування до вчинення певних дій. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд, здійснюючи розгляд справи та встановлюючи факт порушення прав/інтересів позивача, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єктів владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судового контролю полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено закріплений Конституцією України принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням суду є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію суду й виходить за межі завдання цивільного судочинства. Враховуючи викладене та беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу, щодо розгляду справи виключно в межах позовних вимог та принцип правової визначеності, суд, захищаючи порушені права громадян, не може підміняти функції окремих органів, в тому числі і органів приватизації. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд звертає увагу [PERSON] , що в прохальній частині позовної заяви Позивач просить суд зобов`язати відповідача підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в той час, як позивачем по справі зазначає лише себе, таким чином, прохаючи суд вирішити питання про права та обов`язки осіб - своїх дітей, в інтересах яких, як їх законний представник не звертається та їх до участі у справі не залучає. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed