Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Новобасанськоїсільської ради про визнання права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. Польова, 5, с. Нова Басань Бобровицький район Чернігівська область, що належить йому на праві сумісної власності та про визнання права власності на ? частину вказаного будинку по праву спадкування за заповітом, після померлої 08.02.2016 [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті останньої відкрилася спадщина на ? частину вищезазначеного нерухомого майна. Станом на 15.04.1991 разом він проживав разом з матірю в даному будинку за вищевказаною адресою що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новобасанської сільської ради. Дана довідка видана на підставі по господарської книги, в якій зазначено, що тип двору селянське господарство. Відповідно до ст. 127 ЦК УРСР зі змінами, внесеними 20.05.1085 року, до відносин сумісної власності господарств громадян, які займалися індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві застосовуються правила ст.ст. 121 - 126 ЦК УРСР, (що регулюють відносини колгоспного двору. Відповідно до заповіту від 05.08.2014, спадкоємцями спадкового майна після померлої [PERSON] є: - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Отже, спадкоємцями на ? частку спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], є всі особи, що зазначені в заповіті, які мають право на 1/8 частку спадщини кожен. Спадщину після смерті матері він фактично прийняв. Подавши заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори, отримав відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулась [PERSON], яка відмовилась від належної їй 1/8 частки спадкового майна після смерті матері на його користь. Він має право на ? частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, як член двору, який до 15.04.1991 не втратив права на частку в його майні. Крім того, має право на ? частину всього майна, що належало йому за заповітом після смерті матері. Із зустрічним позовом до [PERSON] звернулися до суду [PERSON], [PERSON] про визнання права власності по ? частині кожному на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. Польова, 5, с. Нова Басань Бобровицький район Чернігівська область по праву спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08.02.2016 померла їхня мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно. Відповідно до заповіту від 05.08.2014, спадкоємцями спадкового майна після померлої [PERSON] є: - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулась [PERSON], яка відмовилась від належної їй 1/8 частки спадкового майна після смерті матері на його користь [PERSON]. Таким чином, спадкоємцями майна матері за заповітом є [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/2). При цьому [PERSON] не визнає права власності на їх частину успадкованого будинку, користується ним одноособово, перешкоджає у користування їх частиною майна. Всі спадкоємці вчинили всі необхідні дії для прийняття спадщини і в передбачений законодавством шестимісячний строк, звернулися до державного нотаріуса Бобровицької районної державної нотаріальної контори, однак отримали відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Житловий будинок, господарські будівлі [PERSON] було збудовано власними силами у 1961 році, тому права власності на них виникло з моменту будівництва. У вказаному вище будинку, померла проживала усе своє життя, і навіть перед смертю, коли вона потребувала сторонньої допомоги, вона залишилися жити у ньому. А за померлою доглядала позивачка. За Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 еерпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК є обовязковою для судів. Таким чином, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, померла [PERSON] набула право власності на будинок, господарські будівлі та споруди за адресою: Чернігівська область, Бобровицький район, с. Нова Басань, вул. Польова, буд. 5. Будівництво житлового будинку було здійснене на переданій у власність [PERSON] земельній ділянці. На підставі Рішення Новобасанської сільської ради від 27 грудня 2006 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №727468, який посвідчує наявність права власності спадкодавця на земельну ділянку, площею 0,2500 га. Цільовим призначенням даної ділянки є будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Отже, будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства та на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Просять суд визнати право власності лише на житловий будинок та господарські будівлі, право власності на які виникло у [PERSON] (не є самовільним будівництвом) за її життя і не претендують на визнання права власності на прибудову та вбиральню, які позначені в технічному паспорті літерами а та "У відповідно, що були самовільно побудовані у 1991 році. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON], його представника [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. У задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування просили відмовити, оскільки їм належить тільки по 1 / 8 частині спадкового майна. Відповідачі-позивачі [PERSON], [PERSON] та їхні представники у судовому засіданні та у запереченнях до суду заперечували проти задоволення позову [PERSON] у звязку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог та просили задовольнити свої позовні вимоги посилаючись на наступне. Право власності на будинок набувається особою на підставі норм права які діяли на час його будівництва (Правова позиція Верховного суду України, яка міститься в постанові по справі № 6-137цс13 від 18.12.2013 року, яка обовязковою для застосування при вирішенні аналогічних справ). Таким чином, особисте право власності на спірний будинок виникло у [PERSON] з 1961 року, з моменту закінчення його будівництва. Не погоджуються з твердженням позивача про те, що спадкодавцю належала ? частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, оскільки, померла набула право власності на все майно повністю і момент, в який би ще якась особа набула права власності на це майно в якійсь частині до сьогодні не відбувся ні фактично, ні юридично. Позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, окрім місця реєстрації в цьому будинку, належності йому частини у праві власності на спірний будинок та не обгрунтовано правових підстав таких вимог. [PERSON] нічим не доведно, що будинок відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Посилання позивача на довідку про його реєстрацію та проживання з спадкодавцем, з інформацією про тип двору - селянське господарство, також не заслуговує уваги з наступних підстав. Позивач посилаючись на ст. 127 ЦК УРСР зі змінами, внесеними 20.05.1985, хибно застосовує норми, що стосуються правового регулювання відносин колгоспного двору. Відповідно до ст. 127 ЦК України, перш за все, потребує встановлення факт трудової діяльності позивача як члена господарства, що розташоване за адресою с. Нова Басань, вул. Польова, буд. №5, якщо спірний будинок вважати таким. Позивачем не було надано жодних доказів, які б дозволили зясувати, чи здійснював він трудову діяльність, матеріальне забезпечення чи будь-яким іншим чином сприяв веденню господарства у вказаному будинку (домогосподарстві, дворі) або в його утриманні. Таким чином, сам факт наявності у позивача зареєстрованого місця проживання за адресою [INFO] в певний період часу не дозволяє встановити його статус члена господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, що грунтується виключно на особистій праці членів господарства. У позовній заяві позивач посилається на статті Цивільного кодексу УРСР, що регулюють відносини колгоспного двору. Наявні в матеріалах справи докази, у тому числі: витяг із погосподарської книги не дають підстав для висновку, що спірний житловий будинок відноситься до суспільної групи господарства - колгоспний двір, а тому позивач, який називає себе членом такого двору, не має права на частку в праві сумісної власності на підставі статтей 120, 123 ЦК УРСР діючих на час виникнення правовідносин. Згідно із Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69,суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. Позивач не надав жодних доказів того, що він або його померла мати - [PERSON] (спадкодавець) були членами такого колгоспу на момент проживання в спірному житловому будинку з присадибними ділянками. Тобто праця і членство в колгоспі не можуть ототожнюватися. Отже, немає жодних доказів, котрі б фіксували (по визначенню) роду занять голови господарства та підтверджували існування колгоспного двору та колгоспу як такого, посилаючись на ст. 127 ЦК УРСР від 18.07.1963, за якою до відносин сумісної власності господарства громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю у сільському господарстві, застосовуються правила статей 121-126 цього Кодексу, що регулюють відносини колгоспного двору. За таких обставин застосування Позивачем норм статей 120- 126 ЦК УРСР без зясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Додатково зазначають, що у витязі з погосподарської книги згідно оригіналу не зазначається тип двору - селянське господарство, як про це вказано позивачем у позовній заяві. Згідно із записом у витязі з погосподарської книги спірний житловий будинок станом на 15.04.1991 не відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Натомість у витязі з погосподарської книги чітко зазначається інший вид групи господарства - домогосподарство. Відповідно до законодавства, домогосподарство та колгоспний двір є різними суспільними групами господарства, а тому їх не слід ототожнювати, оскільки не всі домогосподарства в сільській місцевості є (були) колгоспними дворами, навіть якщо всі чи хтось із членів родини працює (працював) в колгоспі. Тому відповідно до записів у погосподарській книзі Новобасанської сільської ради померла [PERSON] була головою двору за сучасною адресою: с. НоваБасань, вул. Польова, буд. № 5, і не була членом колгоспу, а була головою домогосподарства, її господарство, з огляду на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у цивільній справі № 6-145цс13, та зміст чинної на той час ст. 7 Конституції СРСР, не відносилось до суспільної групи - колгоспного двору. Крім того, належних та допустимих доказів того, що позивач брав фінансову та фізичну участь у будівництві будинку за вказаною адресою, що могло б свідчити про набуття цього будинку у спільну сумісну власність, у позові позивачем надано не було, а тому слід вважати, що спірний будинок перебував на момент смерті [PERSON] у її особистій власності. Отже, [PERSON] належними та допустимими доказами не доведено, що оспорюване майно є колгоспним двором чи селянським господарством, а тому і застосування норм, що регулюють ці поняття та правовідносини щодо цих обєктів неможливе. [PERSON] втратив право на свою частку (1/2) в майні, якщо його вважати колгоспним двором, виїхавши в м. Тюмень з 1982 року. Таким чином, протягом 12 років, в тому числі станом на 15.04.1991 р. позивач не проживав за вказаною адресою, а отже не брав участі в утриманні будинку та веденні спільного сільського господарства ні особистою працею, ні матеріальною допомогою. Жодних доказів, які б спростували цю інформацію (чеки, розрахунки тощо) Позивачем не надано. Тобто, навіть якщо судом буде встановлено, що вказаний будинок і відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, то позивач все одно втратив право на частку в його майні з огляду на те, що вибув з будинку, що розташований за адресою: с. Нова Басань, вул. Польова, буд. №5 у звязку з виїздом у м. Тюмень з 1982 року і до 17.11.1994 року. З вищевикладеного вбачається, що твердження позивача, що йому належить ? оспорюваного майна та що таке майно є колгоспним двором є його особистим припущенням, жодним належним доказом не підтвердженим. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні були допитані свідкі: [PERSON], яка показала, що [PERSON] у с. Нова Басань Бобровицького району у 90-91 р.р. не проживав. Знає це, оскільки приїжджала до [PERSON] 2 рази на тиждень, коли їздила до батьків; [PERSON], яка показала, що [PERSON] у с. Нова Басань Бобровицького району у 90-91 р.р. не проживав, їй це відомо, оскільки вона сама дружила з [PERSON], ходила до неї кожен день, [PERSON] дома не було, коли він з 'явився в будинку, не знає. А також підтвердила, що вулиця Польова раніше називалась - Федоровщина; [PERSON], який показав, що [PERSON] призваний до армії (1980 рік), після цього поїхав на Північ, потім був засуджений Бориспольським судом приблизно у 90-ті роки, працював у Войтові на цегляному заводі, 1995-96 рік - повернувся до матері з дітьми; Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши\~\~матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному дослідженні, та

Outcome: partial