Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду і 22.06.2012 року Надвірнянським райвідділом РАЦС видано свідоцтво про розірвання шлюбу. В даному шлюбі в них народилися дві дочки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. Батько дітей практично залишив сім'ю ще в 2009 році, переїхав проживати до своїх батьків, тривалий час взагалі не цікавиться дітьми, не приймав жодної участі вихованні дітей, не відвідував святкових заходів у школі, не цікавиться ні життям, ні навчанням чи здоров"ям дітей. З часу розлучення додаткових грошей, окрім аліментів на утримання дітей відповідач не надавав. Жодного разу відповідач не намагався поспілкуватися з доньками, не зважаючи нак те, що проживає у будинку своїх батьків поруч з її житловим будинком. В даний час вона перебуває в другому шлюбі і з чоловіком виховують як і спільних дітей, так і дочок від шлюбу зі [PERSON] Дівчатка другого її чоловіка вважають своїм батьком. Вважає, що відповідач не має морального права бути батьком неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. В зв'язку з цим просить суд постановити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав підтримала в повному об'ємі з підстав, наведених в позовній заяві, суду пояснила, що вони з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, однак спільне проживання вони припинили ще до розірвання шлюбу, а саме в квітні 2009 року. Згідно рішення Надвірнянського районного суду їх шлюб розірвано. Окрім того рішенням Надвірнянського районного суду від 04.01.2010 року вирішено стягувати з відповідача [PERSON] в її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] та дочки [PERSON] в розмірі 1/3 частки зі всіх видів доходу до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 09.12.2009 року. Впродовж цього часу відповідач дійсно сплачує аліменти на утримання дітей щомісячно із заробітної плати і сума аліментів в місяць складає від 800 до 1200 грн. в залежності від його заробітку. З часу фактичного розірвання сімейних відносин з відповідачем вона з дітьми проживала у батьків, а відповідач проживав по-сусідству у своїх батьків. Відповідач взагалі не цікавиться дітьми, не приймає жодної участі в їх вихованні, не дивлячись на те що вони проживають поряд, відповідач не намагався жодного разу поспілкуватися з дітьми. 02.10.2012 року вона одружилася із [PERSON], в шлюбі з яким у них народилося двоє спільних дітей і на даний час вони спільно виховують четверо дітей. [PERSON] та [PERSON] називають [PERSON] батьком, останній надає допомогу у їх вихованні та належному матеріальному забезпеченні. Оскільки позбавлення відповідача батьківських прав в першу чергу є способом захисту прав та інтересів дочок, тому просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав, вважає його безпідставним. Суду підтвердив, що спільне сімейне життя з позивачем в них не склалося, їх шлюб було розірвано. На утримання дітей він сплачує аліменти, оскільки має постійне місце роботи. Він дбає про своїх доньок, сплачує аліменти, передає подарунки, однак позивачка подарунки викидає. Він не має можливості зустрічатися з дітьми, тому що позивачка чинила і чинить надалі йому перешкоди в зустрічах з дітьми, намовляє їх проти нього та його батьків. Він хоче брати участь в житті своїх дітей, вважає, що немає жодних підстав для позбавлення його батьківських прав, тому просить в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і безумовним втручанням у права, які передбачені ч. 1 ст. 8 Конвенції. Тому обставини цієї справи належить проаналізувати через призму умов ч. 2 цієї статті. Для цього суд вважає необхідним звернутись до прецедентної практики ЄСПЛ як джерела права (п. 4 ст. 10 ЦПК України). У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «...втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей...» Отже, при вирішенні цієї справи належить з'ясувати: 1) чи позбавлення батьківських прав грунтується на законі; 2) чи є позбавлення батьківських прав в цьому випадку «необхідним у демократичному суспільстві»; 3) чи відповідає це інтересам захисту здоров'я чи моралі або прав і свобод сторін з урахуванням примату інтересів дитини, а також взаємної рівності прав та обов'язків батьків і дітей щодо одне одного (ст. 9, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст. 141, 142, 155 СК України). Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Крім цього, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан( ст. 150 СК України). Згідно ст.164 Сімейного кодексу підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, і рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області шлюб між ними розірваний та 22.06.2012 року Надвірнянським райвідділом РАЦС видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.13) Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 11.08.2005 року, виданого на ім'я [PERSON] та свідоцтва про народження [NUMBER] від 05.12.2006 року, виданого на ім'я [PERSON], вбачається що батьком дітей є [PERSON], а матір`ю - [PERSON] (а.с.14-15). Рішенням Надвірнянського райнного суду від 04.01.2010 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення ними повноліття (а.с.11). Виконавчий лист скеровано стягувачем до примусового виконання і заборгованості по аліментах немає . Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав № 04-36/29 від 23.10.2017 року, служба у справах дітей Надвірнянської РДА відзначає, що в наявності є всі підстави, передбачені ст. 164 СК України, а тому застосування до [PERSON] такого заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно дочок [PERSON] та [PERSON] вважають за доцільне. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ст. 150 Сімейного Кодексу України прямо передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Дану норму права в основу свого позову поклала і позивач [PERSON] У пунктах 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п.18 вказаної постанови зазначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ці обставини не враховані органом опіки та піклування під час надання висновку щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, висновок ґрунтується тільки на доказах, які надані позивачем, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, тому суд вважає за можливе скористатися своїм правом, передбаченим частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України, не погодитись з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки такий не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Відповідач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини присутнім не був, даних про те, що такий висновок був направлений чи вручений відповідачу сторонами суду не надано. В даному випадку суд припускає, що орган опіки та піклування зайняв пасивну позицію щодо вирішення даного питання. Під час розгляду справи органом опіки та піклування інтереси батька не були належно представлені і захищені. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). У даній справі позивачка порушила питання позбавлення батьківських прав для захисту інтересів дітей унаслідок ухилення батьком від виконання своїх обов'язків відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Висновок компетентного державного органу також обґрунтований інтересами дітей. Тому слід дійти висновку, що процедура позбавлення батьківських прав у даному випадку переслідувала законну мету. Щодо «необхідності у демократичному суспільстві», то в даному випадку суд вважає, що ця необхідність має бути пов'язана із загрозами інтересам дітей і матері з боку батька, адже діти живуть із матір'ю, тому не зовсім приязні стосунки з останньою прямо впливають і на них. А отже, така необхідність у першу чергу залежить від аналізу дій батька та його характеристик. Суд констатує, що поведінка батька не є бездоганною з точки зору належного виконання обов'язків по вихованню дітей. Разом із тим, необхідність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав, не є доведеною. Окрім того, належить оцінити процес вирішення спору між сторонами для вирішення питання відповідності його демократичним суспільним цінностям. Це визначення передусім пов'язано зі з'ясуванням рівня участі батька під час вирішення питань позбавлення його батьківських прав і прийняття рішень із цього приводу компетентними органами (органи опіки та піклування, місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, суд). У цій справі батько розлучений із матір'ю дітей, сплачує аліменти і проживає окремо від них. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 13 цього Кодексу. Положення ст.13 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування у даному спорі є факт втрати відповідачем інтересу до своїх дітей та як наслідок цього - нехтування наданими йому батьківськими правами та обов'язками. За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа). За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт). Судом за клопотанням сторін було допитано ряд свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Так допитана зі сторони позивача свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є хресною мамою дочки сторін [PERSON]. Вона приходить у гості до похресниці і відколи сторони по справі розлучилися, а саме з 2010 року, вона жодного разу відповідача у гостях у дітей не бачила. Діти кажуть, що батько [PERSON] ними не цікавиться. Старшої дочки [PERSON] хресні батьки є зі сторони відповідача, вони також дитину не відвідують. Мав місце випадок, коли дівчата лежали в лікарні, однак їх тато до них не приходив та не відвідував. Позивачка не перешкоджає батькові приходити до дітей. Діти називають теперішнього чоловіка позивачки [PERSON] батьком. Аналогічні за змістом даним свідченням надала пояснення в судовому засіданні свідок [PERSON] Допитана судом неповнолітня дитина [PERSON] підтвердила, що їх батько з ними не спілкується. У них є інший батько [PERSON]. Відповідач не вітає її з сестрою з днем народження, не цікавиться їхнім навчанням, і вони з ним не спілкуються. Допитані як свідки зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON]суду пояснили, що вони є родичами відповідача. За роки проживання з позивачем сім'єю він в школу до дітей ходив, дбав по господарству. Діти ніколи не жалілися на свого батька. А відколи сторони розлучилися, то позивачка дітей до відповідача не пускає. Також позивачка забороняє дітям спілкуватися з батьком, брати від нього подарунки та нагоровює на відповідача. Відповідач любить дітей і намагається з ними спілкуватися, діти різко змінилися в своїй поведінці, перестали з ними спілкуватися, стороняться родини свого батька. Суд звертає увагу на наявність вини відповідача у відсутності належного піклування щодо дітей, інтересу до них. Разом із тим, сімейні стосунки мають свої періоди взаємного ставлення батьків і дітей, які супроводжуються як позитивними, так і негативним переживаннями. З боку батька немає такого рівня загроз правам та інтересам дітей, який обумовив би потребу у позбавленні його батьківських прав як єдино можливий захід у даній ситуації. Проблему у комунікації між батьком і дітьми можливо вирішити передбаченими у законі способами (ст. 157 - 159 СК України). Позивачем не надано суду достатньо доказів стосовно викладених у позовній заяві доводів щодо повної втрати відповідачем інтересу до своїх доньок та як наслідок наявності підстав для позбавлення останнього батьківських прав. Разом з тим суд погоджується з наявністю винної поведінки відповідача, яка виразилася у відсутності з його сторони піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, навчання, підготовку до самостійного життя, відсутності інтересу до внутрішнього світу дітей, тощо. Враховуючи ті обставини, що відповідач проживає фактично окремо від дітей, бажає приймати участь у їх вихованні та спілкуванні, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд дійшов висновку про те, що відповідачу слід надати можливість виправити свою винну поведінку шляхом встановлення контакту з дітьми і його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. Таким чином, оцінюючи здобуті і надані суду докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. На підставі наведеного, ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed