Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] у власних інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] про визнання відповідачів та малолітньої онуки дочку [PERSON], 2013 р.н. такими, що втратили право на житло, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] з 2005 року, а [PERSON] - з 2010 року не проживають в житловому будинку [ADDRESS], власником якого вона є. В зв'язку з викладеним вважає, що відповідачі втратили право на житло і просить прийняти відповідне судове рішення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги пояснила, що віджповідачі дійсно тривалий час не проживають у вказаному житловому будинку, який належить її довірительці, позивачу [PERSON] Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча своєчасно та належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, шляхом направлення судових повісток по зареєстрованій адресі проживання. У зв'язку з цим судом за згодою представника позивача прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, у відповідності до ст. ст. 71 - 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, провадиться в судовому порядку. З цих же підстав здійснюється визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що перебуває у приватній власності, як це вбачається зі ст.163 ЖК України. Як вбачається зі ст.405 ч.3 ЦК України, член сім'ї власника житлового будинку втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між членом сім'ї та власником житла, або законом. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності, технічним паспортом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON] зареєстровані у вказаному житловому будинку, однак не проживаютьу даному житлі на протязі тривалого часу, в т.ч. [PERSON] - з 2005 року, [PERSON] - з 2011 року. Дані обставини підтверджуються поясненнями представника позивача, письмовими поясненнями [PERSON], відмітками поштового відділення смт.Рафалівка. . Таким чином, позивачем та її представником надано суду достатні та належні докази того, що відповідачі [PERSON], [PERSON] на протязі тривалого часу - близько п'яти років, а малолітня [PERSON] - з часу свого народження - не проживають за місцем реєстрації, що є підставою визнання їх такими, що втратили право на житло. При цьому суд також прмиймає до уваги, що місцем проживання малолітніх дітей віком до 10-ти років є місце проживання їх батьків або одного з них, як це передбачено ст.29 ЦК України. Таким чином, малолітня [PERSON], яка проживає разом з матір"ю [PERSON], підлягає реєстрації за фактичним місцем проживання своєї матері або батька. Як вбачається зі ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене,

Outcome: approved