Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання: - дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька та оформлення проїзних документів. Вказувала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування з відповідачем у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який після розлучення залишився проживати з нею і на даний час знаходиться на її вихованні та утриманні. Зазначала, що має можливість виїжджати з сином за кордон з метою екскурсії, відпочинку та оздоровлення дитини, розвитку здібностей дитини, однак батько при неодноразових її зверненнях до нього створює максимальні незручності для організації виїзду. Посилаючись на вищевикладені обставини, а також на обставини і підстави викладені в позовній заяві позивач просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Федеративної республіки Німеччини, Турції та Об"єднаних Арабських Еміратів та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] у її супроводі терміном на три роки. Надати дозвіл на отримання віз країни Федеративної республіки Німеччини та Об"єднаних Арабських Еміратів малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримує, просить позов задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Стверджує, що батько не заперечує проти виїзду дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку, якщо будуть виконані вимоги щодо надання повної інформації щодо такої поїздки. Представник третьої особи - Голосіївської районної в м Києві державної адміністрації, як служби у справах дітей у судове засідання не прибув. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідчення свідків, давши аналіз та оцінку наданим доказам, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступних підстав: Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі. Судом встановлено що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.02.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітня дитина сторін - [PERSON], [INFO] проживає з матір'ю - позивачем по справі [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Згідно ч. 1 ст 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, рішенням Голосіївського районного суду м Києва від 13 березня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу на дитину матері без згоди батька встановлено, що між батьками дитини склалася конфліктна ситуація, що унеможливлює вирішення ситуації про виїзд дитини закордон за взаємною згодою батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Позивач ставить питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини на певний термін та визначає перелік країн, враховуючи, при цьому вік дитини, її, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальні можливості матері дитини, її вподобання та вподобання малолітньої дитини. При цьому, визначаючи терміни виїзду за кордон мати пов»язує з терміном на який виготовляється проїзний документ, малолітнім віком дитини, хворобами, які притаманні для трирічної дитини та з врахуванням цієї обставини, планування поїздки, враховуючи пору року, температурний режим тощо. Відмова батька в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, незважаючи на те, що раніше такий дозвіл надавався та дитина, виїжджала в супроводі матері за кордон, те, що 25.04.2014 року батько надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини до Австрії та Федеративної республіки Німеччини на період з 01 травня по 01 червня 2014 року, але вказана заява не була надана матері, про що свідчить її звернення про надання дозволу на виїзд до Туреччини з 30 травня по 13 червня 2014 року, що перш за все обмежує право малолітнього сина на оздоровлення. Так, судом визначено перелік країн, термін надання дозволу, при цьому, відповідачем не надано доказів порушення, при цьому, безпосередньо прав та інтересів дитини, заперечення відповідача, на думку суду, обумовлені триваючими судовими справами, зокрема, щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини та стягнення моральної шкоди. Позивач, звертаючись до суду, діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] те, що навіть, незважаючи на визначений матір»ю термін - 3 роки, виїзд дитини носить тимчасовий характер з обов"язковим поверненням на територію України, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті оздоровлення дитини. Суд, визнає, вказані обставини доведеними, оскільки іншого судом не встановлено. Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved