Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

31 серпня 2017 року, представниця позивачки [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача, шлюб з яким був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.06.2018 р., і батька їхніх дітей, на свою користь, на утримання малолітніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. щомісячно на двох дітей (по 2000 грн. на кожну дитину) до повноліття дітей, мотивуючи це, знаходженням дітей, з якими вона проживає окремо від відповідача, тільки на її утриманні, і відсутністю з боку відповідача батька дітей будь-якої матеріальної допомоги дітям, яким потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, потрібних дітям, чим вона самостійно не може забезпечити дітей у звязку з тяжким матеріальним становищем, а також стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 7036 грн. з посиланням на детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги по даній справі в порядку ст.ст. 133,137 ЦПК України. Представниці позивачки в судовому засіданні повністю підтримали позов та просили суд, його задовольнити. Відповідач та його представниця в судовому засіданні позов визнали частково, на суму аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача, але не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які будуть стягуватися до досягнення [PERSON] Дарєю, [INFO] повноліття, посилаючись на розмір своєї офіційної зарплати тракториста в ТОВ «Мілагро-2016», яка в середньому становить 3730 грн., а також на той факт, що відповідач надає фінансову допомогу своїм дітям, купуючи продукти, одяг та інше, що підтверджується відповідними квитанціями, доданими ним суду. Заслухавши думку та пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. \~ \~ \~ \~Суд встановив, що шлюб між сторонами, зареєстрований 07.08.2005 р. ВРАЦСом Гайсинського РУЮ Вінницької області (актовий запис № 115), в якому народились діти : [PERSON], [INFO] згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 069064 від 13.02.2007 р. (актовий запис № 25) та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 249000 від 12.02.2013 р., в яких батьком обох дітей вказаний відповідач - був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.06.2018 р., що підтвердили представники сторін в судовому засіданні (а.с. 5-7). Представники сторін та особисто відповідач підтвердили суду, на сьогодні вони не проживають разом з позивачкою, а позивачка проживає окремо від відповідача разом з дітьми у Вінницькій області, у звязку з чим, відповідач, як батько дітей, немає фізичної можливості регулярно бачитись зі своїми дітьми, проводити з ними час, беручи до уваги напружені стосунки колишнього подружжя, що підтвердив відповідач, який в свою чергу пояснив, що утримує дітей, надавши суду документальні докази (чекі, квитанції на придбання одягу для дітей, іграшки, учнівське приладдя), а також квитанції про перерахування грошей на картковий рахунок позивачки, що підтверджується банківськими квитанціями та витягом на банківським рахункам про перерахування грошей позивачці для утримання дітей, проти чого не заперечувала представниця позивачки (а.с. 85-90). Беручи до уваги викладене, суд вважає хибними посилання позивачки на те, що відповідач, як батько дітей фінансово не забезпечує своїх доньок, що за його твердженнями, робить він в міру своїх фінансових можливостей, надавши суду довідку ТОВ «Мілагро-2016» № 1-02/18 від 06.02.2018 р., якою підтверджується, що [PERSON] дійсно працює у вказаному товаристві на посаді тракториста з 17.10.2017 р. по теперішній час і його щомісячна заробітна плата становить 3730 грн. (а.с. 60). Також, відповідач показав суду, що до переїзду позивачки разом із дітьми до Вінницької області, він мав можливість бачитись з дітьми, спілкуватися з ними, чого він на теперішній позбавлений у звязку з викладеними вище обставинами, хоча бажає побачень і зустрічей зі своїми дітьми. Суд звертає увагу на те, що будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83,89 ЦПК України нібито ухилення відповідача від утримання своїх дітей ні позивачкою, ні її представницями суду не надано, а тому, беручи до уваги вищевикладені документальні докази фінансової участі відповідача у житті своїх дітей, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивачки в цій частині. В той же час, з огляду на не регулярність утримання дітей відповідачем сплатою грошового утримання, що згідно наданим ним документів відбувається ним час від часу і не систематично, а також беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, фінансовий стан платника аліментів, як це передбачено вимогами ст. 182 СК України, а саме розмір його офіційної заробітної плати в ТОВ «Мілагро-2016» на посаді тракториста, яка становить 3730 грн., а доказів будь-яких інших доходів, позивачкою та її представницею не надано, а також враховуючи при цьому вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII, яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 грн., з 1 липня 1944 грн., з 1 грудня 2027 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані докази в їх сукупності, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову зі стягненням з відповідача на користь позивачки на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] аліментів в розмірі 1/3 частини усіх видів місячного заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 серпня 2017 р. і до досягнення повноліття кожною дитиною, що відповідає приписам Закону та обставинам справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати повязані з правничою допомогою адвоката - несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Граничний розмір компенсації витрат встановлюється Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" а тому "…граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується сорок відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При чому, склад та розмір витрат, повязаних з оплатою витрат на правову допомогу, на думку суду, входить до предмету доказування, в порядку ст.ст. 76-83,89 ЦПК України. Суд звертає увагу на те, що розділом 3 договору про надання правової допомоги № 28 від 14.08.2017 р. укладеного між позивачкою та адвокатами [PERSON] і [PERSON], передбачено, що клієнт зобовязується сплатити адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), шляхом сплати виставлених адвокатом рахунків за послуги або готівкою за вибором клієнта (а.с. 14-16). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Суд\~встановив,\~що жодного\~документального належного\~і допустимого\~доказу (фінансовий\~чек,\~квитанція,\~платіжне доручення,\~рахунки,\~тощо),\~який би\~підтверджував,\~що позивачка\~сплатила адвокатам [PERSON] та [PERSON] грошову суму (гонорар) у загальному розмірі 7036 грн. останніми суду не надано і відповідно в матеріалах справи відсутні, а вказаний договір про надання правової допомоги та письмовий детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги по даній справі в порядку ст.ст. 133,137 ЦПК України про нібито сплачену позивачкою суму правової допомоги у вказаному розмірі 7036 грн. - суд до уваги не приймає, та як вказані документи не є належними та допустимими доказами по справі, передбаченими ст.ст. 76-83,89 ЦПК України і не документально не підтверджують і не засвідчують дійсну сплату адвокату за його допомогу (а.с. 75). Таким чином, на думку суду слід повністю відмовити у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 7036 грн.

Outcome: partial