Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення. В позові вказано, що будинок [ADDRESS] є власністю [PERSON], яка на прохання відповідача зареєструвала його в її будинку. В наступному відповідач вселив в спірне житло третіх осіб. Відповідач відмовляється виселитись із спірного будинку самостійно. Позивачі просили суд виселити відповідача із спірного будинку, зняти відповідача з реєстрації в спірному житлі. 19/06/2014 р. позивачі подали суду заяву про збільшення позову, в якій просили: усунути перешкоди [PERSON] у користуванні спірним житлом; стягнути з відповідача на користь позивачів 101259,39 гривень матеріальної шкоди, з яких 101154,73 гривень за "… нехтування нашими Позивачами правами, що призвело до збільшення позовних вимог ПАТ "Банк "Форум", завданими збитками" та 1000 гривень моральної шкоди. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання не забезпечив явку свого представника. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16/06/2007 р. [PERSON] придбала у власність будинок [ADDRESS]. Відповідно до змісту договору на момент вчинення правочину позивачка перебуває в шлюбі із відповідачем №2, який надав згоду на вчинення правочину. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач подав суду письмову заяву, відповідно до якої спірний житловий будинок придбано позивача для відповідача, він проживає в ньому із сім`єю і сплачує комунальні платежі і платежі за позикою; правопорушень щодо позивачів не вчиняв. Відповідач просив відмовити в позові позивачів. Відповідно до довідки Крихівецької сільської ради від 11/02/2014 р. №181 в спірному будинку зареєстрований відповідач. Відповідно до договору найму житла від 22/02/2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про те, що відповідач зобов`язався сплачувати за користування житлом "-" гривень в місяць. 22/04/2014 р. позивачі направили відповідачу вимогу про виселення із спірного будинку. Відповідно до п. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В п. 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В п. 1 ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином власниками спірного житла є позивачі, яким і належать речові права на нього. Відповідно до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири)повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Відповідно до п. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Відповідне повідомлення надіслано відповідачу 22/04/2014 р. Необхідно відзначити, що до спірних відносин не підлягає застосуванню положення ст. 116 ЖК України, оскільки вказаною правовою нормою регулюються відносини в будинках громадського та державного житлового фонду, до якого спірний об`єкт не відноситься. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд . Відповідно до п. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до п. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з цим суд відзначає, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Коробов проти України" (Заява № 39598/03) від 21 липня 2011 року Європейський суд є послідовним в тому, що доказування повинно бути здійснено зацікавленою особою поза розумним сумнівом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Отже зняття з реєстрації є наслідком ухвалення рішення про виселення. Крім цього позичав не надав доказу того, що існують будь-які перешкоди із діяльності органу реєстрації щодо зняття з реєстрації. Тому позов у вказаній частині є необґрунтованим. Так само необґрунтованим є позов в частині стягнення з відповідача грошових коштів, які відповідачі не сплатили за договором позики, оскільки право продажу спірної речі, відповідно до інформації позивачів обмежено у зв`язку із забороною продажу на підставі іпотеки. Тому неможливість продажу спірного будинку не є підставою для стягнення грошових коштів з відповідача. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже позивачі не довели перед судом позову в частині стягнення з відповідача їх заборгованості за договром позики. Крім цього правове відношення за зобов"язанням з договору позики є суб"єктним, тобто воно виникає саме у позичальника. В свою чергу відповідач не є позичальником. Тому стягнення грошових коштів з відповідача на виконання договору позивачів означало б порушення майнових прав відповідача. Причинного зв"язку між невиконанням позивачами договору позики та стягненням заборгованості за відповідним договром з відповідача позивачі перед судом не довели, а тому позов в цій частині є необгрунтованим. Однією із загальних засад правосуддя є можливість виконання рішення, ухваленого судом. Так позивачі просять усунути перешкоди у користуванні житлом. Однак вони не вказують в позові, які саме перешкоди необхідно усунути і, які саме дії необхідно здійснити для усунення перешкод. Тому позов із абстрактним проханням про усунення перешкод не може бути задоволений судом, оскільки відсутність конкретної вказівки на дію, яку належить вчинити державному виконавцю під час примусового виконання рішення означатиме неможливість виконання рішення, що позбавить сенсу весь процес розгляду справи та вирішення спору. Крім цього ухвалення резолюції про виселення усуне усі перешкоди в реалізації правомочностей володіння і користування. Відповідно до ст. 23 ЦК України, ст. ст. 10, 11 ЦПК України розмір моральної шкоди має бути обґрунтований належним розрахунком. Такого розрахунку суду не надано. Вказаний розрахунок суд не вправі здійснювати самостійно, оскільки такі дії були б порушенням принципу змагальності і диспозитивності цивільних процесуальних відносин. Також суду не надано доказу наявності причинно-наслідкового зв"язку між стражданнями позивачки та розміром зазначеної нею компенсацією моральної шкоди. Зазначене виключає можливість задоволення позову в частині компенсації моральної шкоди. Таким чином позов є обгрунтованим в частині виселення відповідача із житла позвиачів, однак в іншій частині він є необгрунтованим. Інші доводи, аргументи і докази сторін не спростовують висновків суду, вказаних в цьому рішенні. Відповідно до зазначеного, суд, -

Outcome: partial