Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

16 грудня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працювала у ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» і 06 грудня 2019 року була звільнена з вищевказаного підприємства за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення виплата всіх належних їй сум проведена не була і лише 02 червня 2020 року підприємство повністю виплатило заборговані їй кошти. Оскільки її середньоденний заробіток становив 286,37 грн., а за період з 07 грудня 2019 року по 02 червня 2020 року минуло 120 робочих днів, то середній заробіток складає 34 364,40 грн. Також зазначила, що 05 травня 2020 року Нововолинським міським судом було видано судовий наказ про стягнення з підприємства в її користь належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який ухвалою від 24 листопада 2020 року був скасований. Просить, за таких підстав, стягнути з відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в свою користь 34 364,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та всього 4840,80 грн. судових витрат. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Свередюк Ю.А. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала, просила його задоволити. Щодо застосування строків позовної давності про які було заявлено відповідачем, просила врахувати, що відповідно до Глави ХІХ КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, Встановлено КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжувалися на строк такого карантину (а.с. 70). Представник відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» Сулімов М.Л. у судовому засіданні просив відмовити у позові. Зазначив, що наказом №148/к від 06 грудня 2019 року [PERSON] була звільнена з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України і лише 30 квітня 2020 року вона звернулася із заявою до Нововолинського міського суду з вимогами про стягнення розрахункових та середнього заробітку. 05 травня 2020 року Нововолинський міський суд видав судовий наказ, який за заявою боржника був скасований. Оскільки [PERSON] ознайомилася з наказом про звільнення 06 грудня 2019 року, що підтверджується витягом з книги обліку руху трудових книжок, то строк на подання заяви про видачу судового наказу сплинув 06 березня 2020 року. Просить до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, які, як зазначає вище, слід обчислювати з моменту звільнення працівника з підприємства. Крім того, на його думку, стягнення з підприємства в користь позивача середнього заробітку у розмірі 34 364,40 грн., виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, втрачає свій компенсаційний характер і посилаючись на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, в даному конкретному випадку, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того чи він задовільняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Просив також врахувати, що підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі, що зумовлене, насамперед, нестабільним фінансуванням будівництва шахти. Підприємство масово розриває з працівниками договори на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України, що може сприяти припиненню роботи ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська». Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно копії наказу №148/к від 06 грудня 2019 року (а.с.9) позивач [PERSON] була звільнена з посади начальника відділу кадрів АУП ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» з 06 грудня 2019 року, за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч.3ст.38 КЗпП) Згідно довідки ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» №7.3.1/180 від 02 квітня 2020 року, середньоденний заробіток позивача становить 286,37 грн. (а.с. 10). 05 травня 2020 року суддею Нововолинського міського суду Волинської області видано судовий наказ про стягнення з ДП "Передпускова дирекція шахти №10 "Нововолинська" на користь [PERSON] 18372,20 грн. розрахункових належних при звільненні, 28350,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2019 року по 30 квітня 2020 року включно, всього 37467,22 грн., а також судові витрати у справі. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року судовий наказ було скасовано, роз`яснено заявнику [PERSON] про її право звернення до суду в порядку позовного провадження. 16 грудня 2020 року остання звернулася до суду з вищевказаним позовом. Щодо заявлених представником відповідача строків позовної давності, суд звертає увагу на наступне. 16 січня 2018 р. Верховний Суд України у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою у справі № 446/509/16-ц скасував рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині відмови у стягненні середнього заробітку. ВерховнийСуд, обгрунтовуючи своє рішення, послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційноготлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннямистатей 117, 237-1 цього кодексу, яке містило правовий висновок: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про npaцю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ». Остаточний розрахунок підприємства з [PERSON] був проведений 02 червня 2020 року, що у судовому засіданні підтвердив представник відповідача. Враховуючи вищевикладені роз`яснення Верховного суду, строк позовної давності в спірних правовідносин слід вираховувати саме з 02 червня 2020 року, а не з дня звільнення працівника 06 грудня 2019 року, як зазначає представник відповідача. Оскільки позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 30 травня 2020 року, що підтверджується відповідною відміткою на конверті, що в оглянутій судом справі №165/1201/20 (а.с.12), тобто ще до повного розрахунку, а з позовом до суду 16 грудня 2020 року, тобто через 6 днів після отримання нею ухвали суду про скасування судового наказу (а.с.82), то відсутні підстави стверджувати, що будь-які строки звернення були порушені позивачем. По суті заявлених вимог суд зазначає наступне. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно врахувати, що позивач вперше звернулась до суду з вимогою про виплату середнього заробітку через п`ять місяців після звільнення, при цьому, середній заробіток, за підрахунком позивача, становить 34 364,40 грн., що значно перевищує розмір належної позивачу та вже виплаченої 02 червня 2020 року заробітної плати, а тому, на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці при виплаті належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] до 12 000 грн., оскільки саме за таких умов будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін: працівника, яка звільнилася за власним бажанням, оскільки власник не виконував законодавство про працю, роботодавця, який є господарюючим суб`єктом, що оголосив на підприємстві простій, оскільки був зобов`язаний виконувати постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з подальшими змінами. Також, з відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти №10 «Нововолинська» в користь позивача [PERSON] 1400 грн. понесених витрат на правничу допомогу адвоката та 294,28 грн. судового збору, що підтверджується документально (а.с. 5-6,12-14), а всього 1694,28 грн.

Outcome: approved