Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 11.08.2008 року ним у розстрочку, як він на той час вважав, був придбаний комп'ютер. Як з'ясувалось під час спроби повернути його продавцеві, як товар неналежної якості, комп'ютер знаходився під заставою у ПАТ КБ «Приватбанку». 30.03.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» була подана до суду позовна заява про стягнення з нього заборгованості за кредитом у сумі 36225,10 грн. Судовим рішенням Сватівського районного суду від 29 жовтня 2013 року за справою № 425/1922/13ц цей позов задоволено. Однак, як з'ясувалося для нього під час розгляду цієї справи, ПАТ КБ «Приватбанк» при заключенні цього кредитного договору під назвою «Розстрочка» неодноразово порушив його права як споживача , які захищені ЗУ «Про захист прав споживачів». Так його було введено в оману назвою «Розстрочка». Як загальновідомо розстрочка це є розстроченим в часі платежем конкретної суми і допускає надання цієї фінансової послуги без нарахування процентів та інших підвищень та плати за її надання. Законом України «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних позик заборонено. Таким чином розстрочка платежу надана торговельним закладом і банківський кредит є різними за своїм юридичним змістом поняттями і відповідно регулюються різними законами України. Спроба підміни банком цих понять є нечесна підприємницька практика, яка заборонена зокрема ст.. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того ПАТ КБ «Приватбанк» не надавши йому попередньої письмової інформації про умови договору та письмової копії договору з усіма передбаченими законодавством додатками, лишив його права досконально вивчити умови кредиту та зробити свій свідомий вибір, порушив вимоги ч.ч.2, 4 ст. 11 та ст.. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»- правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Про можливі наслідки таких порушень банки неодноразово повідомлялися листами та постановою Національного Банку України (лист від 19.01.2006 р. № 18-112/219-637;лист від 16.06.2007 р. № 40 - 117/2093-6134; Постанова НБУ від 10.05.2007 р. № 168). Просить суд визнати договір споживчого кредиту за № LGXRRC10350318 від 11.08.2008 р. недійсним з часу його укладення. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на поданому позові та поданій заяві про забезпечення позву ( а.с.42) , вказавши що розстрочка не може бути банківським кредитом , це різні поняття , а спроба їх підміни є нечесною підприємницькою діяльністю зі сторони відповідача. Правила торгівельної розстрочки регулюються ЦК України . Крім того , згідно листів НБУ він мав бути ознайомлений на паперовому носії під розпис щодо укладеної угоди. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» документи повинні бути в 2 екземплярах , він мав в них поставити свій підпис та отримати один екземпляр . Проте банк взяв лише анкету-заяву на «розстрочку» , а не оформив банківський кредит. Крім того, просить суд задовольнити подану заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа №425/1922/13-ц, оскільки він оспорює все рішення, по якому вже протягом 3 місяців проводиться стягнення. Представник відповідача Шахбаз”ян Д,І. в судовому засіданні позов та заяву про забезпечення позову не визнав, вказавши що позивач з умовами кредитування був ознайомлений , поставив свій підпис в заяві позичальника . «Розстрочка» є продуктом банку , назва зазначена в лапках. У позивача були всі можливості уточнити та з"ясувати всі питання, які його цікавили перед тим, як поставити свій підпис в документах. Заява про забезпечення позову також не підлягає задоволенню, оскільки рішення про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за даним кредитним договором , який оспорює позивач , набрало законної сили , а тому не може бути зупинено його виконання в порядку забезпечення позову. Суд, заслухавши сторони , дослідивши в судовому засіданні надані ними докази, оцінивши їх у сукупності, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень , підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає , що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність , виходячи з наступного: - згідно заяви позичальника від 11.08.2011 р. відповідач (Банк) надав позичальнику ([PERSON]) саме строковий кредит у сумі 5313,00 грв. на строк 36 місяців строк з 11.08.2008 року по 11.08.2011 рік включно на наступні цілі - придбання товару зі сплатою за користування кредитом відсотків . Позивач особисто підписав дану заяву позичальника та довідку про стандартні умови кредитування Приватбанку та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту ( а.с.45,46). Підписавши анкету позичальника, відповідач підтвердив свою згоду на те, що зазначена заява разом із запропонованими «ПриватБанком » Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт» ) складає між ним та банком договір . Крім того дані обставини встановлені судовим рішенням від 29 жовтня 2013 р. в цивільній справі № 425/1922/13-ц , яке не оскаржено та набрало законної сили ( а.с. 47-48 ) . Згідно ч.2 ст.60 ЦПК України обставини , встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини. Позивач просить суд за даним позовом визнати вказаний договір споживчого кредиту недійсним з посиланням на норми закону України «Про захист прав споживачів» . . Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»- цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України , Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України , Законом України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів « ( в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161 -1V ), Законом України від 6 жовтня 1998 року №161-Х1V «Про оренду землі» ( в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року №1211-1V) та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права , якими регулюються відповідні відносини , та на підставі цих норм вирішувати справи . Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства , яке діяло на момент вчинення правочину- про що зазначено в п.2 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України. Статтею 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів « ( в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161 -1V ),яка діяла на момент вчинення правочину між сторонами , передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем , відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах , встановлених договором , а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками . Як вбачається з матеріалів справи, та судового рішення в цивільній справі №425/1922/13-ц саме такий договір було укладено сторонами 11.08.2008 року. Позивач посилається в позові на недійсність правочину згідно ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» , як на здійснений з використанням нечесної підприємницької практики , оскільки його було введено в оману назвою «Розстрочка». Дійсно вказаною статтею встановлено перелік випадків нечесної підприємницької практики , яка включає : 1)вчинення дій , що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції ; 2)будь-яку діяльність (дії або бездіяльність) , що вводить споживача в оману або є агресивною. Даною статтею встановлено, що підприємницька практика є такою , що вводить в оману , якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація , необхідна для здійснення свідомого вибору . Перелік форм підприємницької практики , що вводить в оману, не є вичерпним. Проте позивачем не доведено суду наявність у відповідача нечесної підприємницької практики через назву «Розстрочка». Зокрема, із довідки про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту, з якою був особисто ознайомлений позивач в день укладення правочину 11.08.2008 р. , ( а.с.45) надано інформацію про щодо кредитного продукту «Розстрочка»- умови кредитування ( сума кредиту;кількість платежів;мета кредиту; комісія на надання кредиту (одноразово); страховка;процентна ставка за кредитом;комісія за розрахункове обслуговування;реальна процентна ставка;строк кредиту ( а.с.45) . . Відповідно до положень ст..203 Цивільного кодексу України, якою встановлено загальні вимоги , додержання яких є необхідним для чинності правочину : 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу , іншим актам цивільного законодавства , а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2.Особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності . 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами) , не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним , якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже , судом встановлено, що оспорювань угоду укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладення угоди , вони досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору, волевиявлення сторін було вільним та спрямованим на укладення даної угоди, на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним. Про факт виконання споживачем своїх обов"язків за укладеною угодою та виконання зобов"язань по оплаті зобов'язань за споживчим кредитом ,свідчить внесення ним деякий час платежів як в добровільному порядку , про що зазначено в судовому рішенні , яке не оскаржено боржником та набрало законної сили, так і виконання його на підставі виконавчого листа . Суперечностей в змісту укладеного правочину Цивільному кодексу , іншим актам цивільного законодавства ,зокрема положенням Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів » ( в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161 -1V ), інтересам держави, суспільства , його моральним засадам не встановлено. Згідно ст..11 ЦПК України- суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Отже за даних обставин підстав для задоволення позову не існує. Згідно ч.2 ст.22 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів »- споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами , що пов'язані з порушенням їх прав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed