Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 12 грудня 2016 року о 09 год. 50 хв. на автодорозі «Проспект Броварський - село Зазим`я» адміністративної території міста Києва (2,2 км від дорожнього знаку село «Зазим`я») сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій [PERSON] , керуючи автомобілем «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечну швидкість для руху, не врахував дорожньої обстановки, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого здійснив з його автомобілем «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних забів та отримання ним як водієм тілесних ушкоджень. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 574/Е від 19 квітня 2017 року, внаслідок ДТП йому завдані легкі тілесні ушкодження: забої та садна лобної ділянки зліва, закрита травма головного мозку, пошкодження лівої легені, лівобічний гемопневмоторакс, забій грудного відділу гребта, лівого літньового суглобу, лівої кисті та лівої гомілки. Постановою слідчого Деснянського УП НП у м. Києві від 26 квітня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових рослдувань по даному факту, закрито з направленням матеріалів щодо вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення до суду для вирішення питання про притягнення його до адміністративної відповідальності. Постановою Деснянського районного суду м. Києві від 04 вересня 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із закриттям провадження на підставі статті 38 КпАП України - за минуванням строків накладення адміністративного стягнення. На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника винуватця автомобіля «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , застрахованою не була. З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок ДТП, ним замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно Звіту № 113/Ф/2017 від 26 січня 2017 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експертна компанія» з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , становить 392 334 грн. 57 коп. Після його, як постраждалого, звернення до МТСБУ та наданих ним документів про страховий випадок, він отримав страхове відшкодування у сумі 100 000 грн. 00 коп. Відповідно, різниця між фактичними розміром збитку і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 292 334 грн. 57 коп. (392 334 грн. 57 коп. - 100 000 грн. 00 коп. = 292 334 грн. 57 коп.), яку просить стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, на підставі ст.1194 ЦК України. Окрім того, зважаючи на наслідки протиправних дій відповідача як заподіювача шкоди та винуватця ДТП, вважає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі по 41 230 грн. 00 коп., й просить стягнути її з винуватця ДТП. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 19 травня 2017 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з відповідача як винуватця ДТП різницю між фактичним розміром збитку і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 292 334 грн. 57 коп. ((392 334 грн. 57 коп. - 10 000 грн. 00 коп. = 292 334 грн. 57 коп.), 41 230 грн. 00 коп. - моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1 000 грн. 00 коп. - понесених витрат на проведення оцінки пошкодженого майна, 978 грн. 00 коп. - витрат, понесених на евакуацію пошкодженого автомобіля, та вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). Окрім того, представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі доручення щодо надання безоплатної вторинної правової допомоги від 14 березня 2019 року, також був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується власноручною розпискою від 04 листопада 2019 року про ознайомлення із матеріалами справи (а.с. 36-37 том 2). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача/його представника, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Відповідачем надіслано до суду відзив на позов, у якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що МТСБУ здійснено позивачу всі виплати щодо завданих йому збитків, додавши до свого відзиву відповідь МТСБУ від 11 липня 2019 року на його звернення (а.с. 38, 39 том 2). Водночас, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідач та його представник в судове засідання не прибули, натомість подали на стадії розгляду справи по суті по минуванню стадії підготовчого судового засідання, на якому відповідач був особисто присутній, та про намір подати такий позов не заявляв, подав зустрічний позов датований 28 жовтня 2019 року, який згідно ч.3 ст. 194 ЦПК Українипідлягає поверненню заявнику, як такий, що поданий поза межами строку, визначеного ч.1 ст. 193 ЦПК України, також ним на цій стадії судового розгяду подано заяви та клопотання, які згідно ч.5 ст. 43 ЦПК України підлягають поверненню. Сторони користуються рівними процесуальними правами (ч.1 ст. 49 ЦПК України). Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, серед іншого, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (п.3 ч.2 ст. 43 ЦПК України) - ч.1 ст. 193 ЦПК України. Відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (ч.1 ст. 193 ЦПК України). Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (ч.3 ст. 194 ЦПК України). У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду (ч.5 ст. 43 ЦПК України). Учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (п.6 ч.1 ст. 43 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, водночас зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, вивчивши відзив на позов, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 12 грудня 2016 року о 09 год. 50 хв. на автодорозі «Просрект Броварський - село Зазим`я» адміністративної території міста Києва (2,2 км від дорожнього знаку село «Зазим`я») сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій [PERSON] , керуючи автомобілем «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечну швидкість для руху, не врахував дорожньої обстановки, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого здійснив з автомобілем «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , який належить позвачу та під його керуванням, зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних забів та отримання позивачем, як водієм, тілесних ушкоджень (а.с. 7, 8 - 9, 10 - 11 том 1). Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 574/Е від 19 квітня 2017 року, внаслідок дорожньо-транспортої пригоди позивачу завдані легкі тілесні ушкодження: забої та садна лобної ділянки зліва, закрита тавма головного мозку, пошкодження лівої легені, лівобічний гемопневмоторакс, забій грудного відділу гребта, лівого літньового суглобу, лівої кисті та лівої гомілки (а.с. 27 том 1). Постановою слідчого Деснянського УП НП у м. Києві від 26 квітня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань по даному факту, закрито з направленням матеріалів щодо вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення до суду для вирішення питання про притягнення його до адміністративної відповідальності (а.с. 10 - 11 том 1). Постановою Деснянського районного суду м. Києві від 04 вересня 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із закриттям провадження по справі на підставі статті 38 КпАП України - за минуванням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 7, 8 - 9 том 1). Відповідно до вимог статті 38 КпАП України, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника винуватця автомобіля «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , застрахованою не була, що визнається сторонами. З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транпортної пригоди, позивачем замовлено проведення автоторознавчого дослідження (а.с. 12 - 26 том 1). Так, згідно Звіту № 113/Ф/2017 від 26 січня 2017 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експертна компанія» з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , становить 392 334 грн. 57 коп. (а.с. 12 - 26 том 1). Після позивача, як постраждалого, звернення до МТСБУ та наданих ним документів про страховий випадок, він отримав страхове відшкодування у сумі 100 000 грн. 00 коп., що ним визнається, й підтверджується офіційним звітом МТСБУ про проведену виплату (а.с. 39 том 2). Відповідно, різниця між фактичними розміром збитку і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 292 334 грн. 57 коп. (392 334 грн. 57 коп. - 100 000 грн. 00 коп. = 292 334 грн. 57 коп.), яка підлягає стягненню з відповідача, як винуватця ДТП, на підставі ст.1194 ЦК України. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України). Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу звіт № 113/Ф/2017 від 26 січня 2017 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експертна компанія» з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу автомобілю «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку та виконаний з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, відповідно повинен бути покладений в основу рішення. В ході розгляду справи сторони до суду із клопотанням про призначення судової авто-товарознавчої експертизи не звертались, позивач, зважаючи на проведений за його замовлення вказаний висновок, а відповідач, зважаючи на не відсутність підстав уцілому для задоволення такого позову. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Проте частиною 3 зазначеної статті визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За таких правових підстав, суд застосовує спеціальну норму, регулюючу дані правовідносини - статтю 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за наслідками вимог частини 3 статті 22 ЦК України. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.1 Розділу Х Правових позицій, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв`язку з винятковими обставинами у 2008 році, у спорах про відшкодування шкоди згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, діє презумпція заподіювача шкоди. У зв`язку з цим не позивач повинен довести наявність вини відповідача, а відповідач повинен довести відсутність його вини у завданні шкоди. Тобто законодавець у деліктних зобов`язанням закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на заподіювача шкоди. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України). Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. За таких правових підстав та наданих доказів позов в частині відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, підстав для відмови у його задоволенні судом не встановлено. Суд, надавши оцінку поясненням, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково на таких підставах. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 41 230 грн., проте судом прийнято до уваги фактор співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної позивачем моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна та завданих йому тілесних ушкоджень (пункти 1 та 3 частини 2 статті 23 ЦК України), та оцінює її у розмірі 25 000 грн. 00 коп., що підлягає стягненню з відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь позивача, виходячи із наступного. Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, окрім завданих матеріалих збитків позивачу - пошкодженого майна, які оцінено в сумі 392 334 грн. 57 коп., позивачу також завдані внаслідок протиправних дій відповідача тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 574/Е від 19 квітня 2017 року, віднесені до легких тілесних ушкоджень та виявилися у: забоях та саднах лобної ділянки зліва, закритої травми головного мозку, пошкодження лівої легені, лівобічний гемопневмоторакс, забій грудного відділу гребта, лівого літньового суглобу, лівої кисті та лівої гомілки, внаслідок яких позивач перебував на стаціонарному лікуванні в період з 12 грудня 2016 року по 23 грудня 2016 року (а.с.27 том 1), відповідно визначена судом сума моральної шкоди є співмірною до завданих йому душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна та завданих тілесних ушкоджень (пункти 1 та 3 частини 2 статті 23 ЦК України). При визначенні суми моральної шкоди судом враховані також відшкодування МТСБУ позивачу 639 грн. 96 коп. - на лікування та 32 грн. 00 коп. - моральної шкоди (а.с. 39 том 2). Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зважаючи на понесені матеріальні збитки, позивачем також понесені 1 000 грн. 00 коп. - витрат на проведення оцінки пошкодженого майна та 978 грн. 00 коп. - на евакуацію пошкодженого автомобіля, що підтверджується платіжними квитанціями про їх сплату (а.с. 28 том 1), які також підлягають відшкодуванню на користь позивача. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання повного зобов"язання по відшкодуванню збитків з урахуванням вказаного правового висновку, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, зважаючи, що обидні сторони звільнені від сплати судового збору відповідно до Закону Укпаїни «Про судовий збір» (позивач - як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС ІІ-ї категорії (а.с.42 том 1), відповідач - як інвалід ІІ - ї групи (а.с.126 том 1), суд вважає за необхідне застосувати положення ч.7 ст. 141 ЦПК України й судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Водночас, позивачем ставиться вимога про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 39 233 грн. 46 коп., яка підлягає відмові у задоволенні на підставі п.2 ч.2 ст. 137 та ч.3 ст. 137 ЦПК України, як витрати, про які не надані докази, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Та, як встановлено в ході розгляду справи, позивачем такі витрати на час розгляду справи не понесені - відсутні платіжні квитанції про сплату таких грошових коштів, не наланий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial