Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

16.03.2020 року позивач звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна , укладений 24 лютого 1999 року на Біржі нерухомості «Едвайс- Консульт», реєстровий № 878, за яким [PERSON] купила у [PERSON] гараж N° [ADDRESS] , та складається з: гаражу Літ.А, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод, реєстровий № 878, зареєстрований Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації від 19.02.1999 року за реєстровим № 12. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 лютого 1999 року між [PERSON] (покупець), та [PERSON] (продавець) був укладений договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] , та складається з: гаражу Літ.А, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, підвалу Літ.Аід, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу гаражу, який посвідчений та зареєстрований на Біржі нерухомості «Едвайс- Консульт», реєстровий №878 (відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (діючої на момент реєстрації договору). Факт права власності [PERSON] на вказаний гараж № [NUMBER] , який було продано позивачу по справі, [PERSON] , підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на гараж, посвідченого 19.02.1999 року виконкомом Корабельного району Миколаївської міської ради, зареєстрованим Миколаївським БТІ 19.02.1999 року за реєстром №12. За укладеною угодою сторони цілком виконали істотні умови договору, за яким позивачу у власність було передано вказаний гараж, позивач в свою чергу, передала продавцю обумовлену суму грошей. На час укладення договору в лютому місяці 1999 року сторони не знали, що правочин, в відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до СТ.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Укладений договір ніким не оспорений. Нині відповідач ухиляється від нотаріального укладення даного договору. На підставі вищевикладеного позивач звернулася до суду з відповідним позовом. 16.03.2020 року визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618 - ІV (у редакції Закону № 2147 - VIII від 03.10.2017 року) та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 07.04.2020 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва, провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва, заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24 лютого 1999 року між [PERSON] (покупець), та [PERSON] (продавець) був укладений договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] , та складається з: гаражу Літ.А, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, підвалу Літ.Аід, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу гаражу, який посвідчений та зареєстрований на Біржі нерухомості «Едвайс- Консульт», реєстровий №878 (відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (діючої на момент реєстрації договору). Факт права власності [PERSON] на вказаний гараж № [NUMBER] , який було продано позивачу по справі, [PERSON] , підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на гараж, посвідченого 19.02.1999 року виконкомом Корабельного району Миколаївської міської ради, зареєстрованим Миколаївським БТІ 19.02.1999 року за реєстром №12. За укладеною угодою сторони цілком виконали істотні умови договору, за яким позивачу у власність було передано вказаний гараж, позивач в свою чергу, передала продавцю обумовлену суму грошей. Договір купівлі-продажу гаражу [NUMBER] від 24.02.1999 року, який розташований за адресою: м.Миколаїв, автокооператив «Южний», та складається з гаражу Літ.А, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, підвалу Літ.Аід, загальною площею 24,80 кв.м., 1970 року будівництва, був зареєстрований позивачем в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації в березні 1999 року, реєстр №12. На час укладення договору в лютому місяці 1999 року сторони не знали, що правочин, в відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до СТ.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Нині відповідач ухиляється від нотаріального укладення даного договору, що змусило позивача звернутися за захистом свого права до суду. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 24.02.1999 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились, щодо істотних умов договору, що підтверджується доказами та відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухились від його нотаріального посвідчення, такий договір може бути визнаний судом дійсним. З матеріалів справи вбачається, що дана угода була виконана сторонами повністю. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним, обґрунтованими, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved