Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Приватне підприємство "Ретро" звернулося до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 березня 2009року між ПП «Ретро» в особі [PERSON]Г.(орендодавець) та [PERSON]М.(орендар) укладений договір оренди виробничих приміщень. Згідно умов даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлові приміщення: нежитлове приміщення (склад № 51) 649,5 кв. м., нежитлового приміщення (склад № 35) 234,6 кв.м., нежитлове приміщення (склад № 28) 57,50 кв.м., загальною площею 941,6 кв. м. Згідно п.п.5.1.п.5 договору оренди розмір орендованої плати складає 5(пять) грн., в місяць за 1 кв.м. орендованої площі. 22 червня 2012 року між позивачем і фізичною особою [PERSON] підписано угоду про розірвання договору оренди. Однак, [PERSON], з метою уникнення відповідальності та плати за користування належним ПП «Ретро» майном, і надалі безоплатно користується приміщеннями, що належать позивачу. Позивач, посилаючись на ч.2 ст. 220 ЦК України, просить суд визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року дійсним з моменту його підписання. [PERSON]М, почав заявляти про недійсність договору оренди від 01 березня 2009 року, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Невиконання [PERSON] обовязку щодо нотаріального посвідчення договору оренди від 01 березня 2009 року порушує права ПП «Ретро», оскільки відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, і відповідно. Просить визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року, укладений між позивачем та [PERSON] дійсним з моменту його підписання. Представники позивача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні 18 лютого 2016 року підтримали позовну заяву в повному обсязі, та просили суд її задовольнити. Представники позивача в судове засідання 21 березня 2016 року не з»явилися. Представник позивача [PERSON] надіслала клопотання про відкладення слухання справи, оскільки перебуває на лікарняному, хоча не надала суду документів, які б підтверджували даний факт. Причини неявки в судове засідання представників позивача 21 березня 2016 року суд вважає не поважними, оскільки позивач являється юридичною особою і може забезпечити явку іншого представника - [PERSON] (а.с.85) чи директора приватного підприємства [PERSON]. Суд звертає увагу на неодноразове затягування справи представниками позивача, а саме: в судове засідання 09 березня 2016 року представники позивача не з»явилися подали заяву про відкладення слухання справи, оскільки мали намір мирно врегулювати спір. Однак, як повідомив в судовому засіданні 21 березня 2016 року представник відповідача, позивачі не зверталися до відповідача для мирного вирішення спору. 02 березня 2016 року представники позивача в судове засідання не з»явилися подали заяву про відкладення слухання справи, оскільки представник [PERSON] перебувала в іншому судовому засіданні, документів підтверджуючих дану причину не надали суду. Призначенні судом дати судових засідань 02, 09, 23 березня 2016 року були завчасно погодженні з представниками позивача (а.с.123, 125, 128). Відповідно до п. 3\~ст. 27 ЦПК України\~особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Таким чином дії представника позивача були спрямовані на затягування судового розгляду. Затягування сторонами судового розгляду є порушенням ними принципу юридичної визначеності і принципу юридичної певності в даному спорі, відповідно до змісту вказаних принципів, що розтлумачений в практиці ЄСПЛ. Однак, суд не є інструментом сторін для зловживання ними правами і не толерує безпідставне затягування судового розгляду. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~та рішень ЄСПЛ "Чирикоста і [PERSON] проти Італії", "Міласі проти Італії", "Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії" суд сприяє сторонам у реалізації їх прав, але не у затягуванні ними судового розгляду. Після відмови суду у задоволенні клопотання про затягування судового розгляду, представник відповідача, враховуючи надані раніше пояснення представників позивача, наполягав на розгляді справи судом, та винесенні рішення по суті. Відповідач подав письмове заперечення проти позову, зазначивши, що позов є незаконним та необґрунтованим. За договором оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. позивач передав йому у користування нежитлові приміщення, що розташовані на території колишнього військового містечка у м. Болехові по вул. Коновальця (склад № 30 площею 649,5 кв. м., (склад № 35 площею 234,6 кв.м.), (склад № 28 площею 57,50 кв.м.). Договір оренди від 01.03.2009р. підписаний між ним та позивачем за його ініціативи, оскільки цього вимагали контролюючі органи при перевірці його господарської діяльності. Мови про нотаріальне посвідчення договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. взагалі не було. Договір оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. не містить умов про його подальше нотаріальне посвідчення, про розподіл витрат сторін на нотаріальне посвідчення договору тощо. Крім того, у 2011р. письмово (а не усно) позивач двічі звертався до нього з вимогою оплатити орендну плату. Договір оренди нежитлових приміщень не міг бути нотаріально посвідчений, оскільки на час укладення спірного договору за позивачем не було зареєстровано право власності чи інші права на приміщення, що були предметом спірного договору. Право власності на нежитлові приміщення в м. Болехові на вул. Коновальця, 25 позивач зареєстрував лише 26.04.2012р, що підтверджується свідоцтвом про право власності позивача від 26.04.2012р. та витягом про державну реєстрацію прав № 33965715 від 26.04.2012. А тому просить, суд врахувати усі обставини та фактичні дані, які мають значення для вирішення даної справи, та відмовити у задоволені позову. 02 березня 2016 року відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності. Вказавши, щодо у заявленої позовної вимоги про визнання договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р. дійсним - сплинула позовна давність, що є безумовною підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд в позові відмовити з підстав викладених у заперечені. Зазначив також, що 22.06.2012 року позивач та відповідач уклали договір про припинення оренди виробничих приміщень і відповідач повернув ці приміщення позивачу, що підтверджено відповідним актом. Допитаний в якості свідка директор ПП «Ретро» пояснив, що в березні 2009р. він звертався до [PERSON] з листом-вимогою нотаріально засвідчити договір оренди виробничих приміщень, однак останній не відповів на даний лист. Повідомив, що 22 червня 2012 року добровільно укладав договір про розірвання договору оренди, також зазначив, що станом на червень 2012 року не мав претензій до [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, в своїй сукупності, вважає, що позов задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 794 ЦК України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону. В статті 794 ЦК України, діючої на час укладення договору було закріплено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладений на строк не менше три роки, підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, 01 березня 2009 року між ПП «Ретро» та [PERSON] укладено договір оренди виробничих приміщень, в якому орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлові приміщення з прилеглою до них територією. Даний договір від 01 березня 2009 року укладався в простій письмовій формі без державної реєстрації чи нотаріального посвідчення (а.с.7-8). Перелік майна, яке передавалось в оренду та його технічний стан, зазначені в додатку до договору - Акті прийому-передачі, який підписаний сторонами. Згідно даного акту прийому передачі передано [PERSON] наступне майно: нежитлове приміщення (склад № 30); б) нежитлове приміщення (склад № 35); в) нежитлове приміщення (склад № 28), які потребують капітального ремонту (а.с.9). Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. 22 червня 2012року сторони уклали угоду про розірвання договору оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року, який і підписаний ними. Відповідно до п.3 цією угоди Позивач, як Орендодавець, беззастережно засвідчив, що немає до відповідача, як Орендаря, жодних майнових чи немайнових претензій, що виникли з договору чи стосуються договірних відносин. Дана угода набирає чинності з моменту її підписання - 22 червня 2012року (а.с.32). На виконання умов договору від 22 червня 2012року, ч.2 ст. 795 ЦК України складено Акт передачі-приймання, згідно якого [PERSON] повернув, а позивач ПП «Ретро», прийняв нежитлові приміщення з прилеглою територією, передані за договором оренди виробничих приміщень від 01.03.2009р.. Підписавши цей акт ПП «Ретро» підтвердило, що не має до [PERSON] жодних вимог, претензії, зауважень, застережень тощо з приводу користування нежитловими приміщеннями та їх повернення підприємству (а.с.33). Окрім того, представником позивача [PERSON] нотаріально посвідчено заяву від 22.06.2009року, якою він, як директор ПП «Ретро» підтвердив, що ПП "Ретро" немає до [PERSON] жодних майнових/немайнових вимог чи претензій, що виникли з Договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009року (а.с.10). Також підтвердив, що [PERSON] повністю належно та своєчасно сплатив ПП «Ретро» орендну плату, комунальні послуги та земельний податок, передбачені договором оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 року. Жодних вимог по оплаті додаткових, інших платежів, відшкодування збитків у ПП «Ретор» до [PERSON] немає (а.с.10). А відтак, суд критично оцінює посилання позивача про те, що не було фактичної передачі майна після розірвання договору оренди. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить визнати договір оренди виробничих приміщень від 01 березня 2009 дійсним покликаючись на, те що відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення і продовжує користуватись спірним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Вимоги позивача не мають правового обґрунтування, оскільки відповідно до п.13 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року,\~з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма\~частини другої статті 220 ЦК\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до\~статей 210\~та\~640 ЦК\~пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Суд не бере до уваги покликання директора ПП «Ретро» на те, що ним 16 березня 2009 року направлялося [PERSON] звернення щодо прибуття 31.03.2009р. до нотаріуса [PERSON] для нотаріального посвідчення та реєстрації договору оренди від 01.03.2009 року (а.с.109), оскільки до квитанції про відправлення рекомендованого листа від 16 березня 2016 року не долучено опису відправленого, а тому немає підтвердження щодо вмісту кореспонденції, яка відправлялася. Посилання позивача про те, що [PERSON] уникав директора позивача та нотаріального посвідчення договору, спростовуються наданими відповідачем копіями розписок від 10 червня 2009 року, 09 липня 2009 року, 19 вересня 2009 року, 28 листопада 2009 року та 18 травня 2010 року, які свідчать про те, що сторони мали неодноразові ділові зустрічі, на яких директор ПП «Ретро» не наполягав на нотаріальному посвідченні договору оренди. Суд бере уваги те, що позивач ПП «Ретро» оформив документи на право власності на вказані виробничі приміщення тільки в квітні 2012 року (а.с.68-69), що підтверджує неможливість нотаріального посвідчення договору виробничих приміщень в 2009 році. Частиною 1\~ст. 60 ЦПК України\~на сторін покладено обов»язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди виробничих приміщень дійсним, а тому позовні вимоги позивача є не обгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 13\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. 215,\~216,\~220,\~793-795 ЦК України,

Outcome: dismissed