Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

05.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, проте 22.08.2016 року подала уточнену позовну заяву в якій просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнати дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] з подальшим визнанням за сторонами права власності на вказаний дачний будинок, в рівних частках, по 1/2 за кожним. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 2004 року до вересня 2014 року проживала разом зі [PERSON] однією сім'єю, без реєстрації шлюбу. Сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На той час коли сторони тільки почали проживати разом та вести спільне господарство, відповідач ще перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Даний шлюб було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2011 року. Проте незважаючи на перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, сторони з 2004 року почали проживати однією сім'єю, доглядати спільних дітей та вести спільний домашній побут. Вказані обставини [PERSON] підтверджує даними декларації про доходи відповідача, в якій спільні з позивачем діти зазначені як члени сім'ї. Крім того сторони разом з дітьми спільно проводили відпочинок за кордоном, що підтверджується відмітками в закордонному паспорті. Наявність у сторін спільного бюджету позивач підтверджує укладеним договором поруки, згідно якого [PERSON] надавався кредит, а [PERSON] виступав поручителем по ньому. Під час спільного проживання [PERSON] з [PERSON], відповідач 13.04.2010 року за договором дарування отримав у особисту приватну власність будинок відпочинку з прибудовами, що розташований по [ADDRESS] Згодом сторони отримали пропозицію на придбання дачного будинку по [ADDRESS] на що вони погодились, проте через відсутність «вільних» коштів було прийнято рішення щодо продажу нерухомого майна, належного на праві особистої приватної власності [PERSON], після чого 21.11.2013 року позивачем було здійснено продаж садового будинку та земельної ділянки, а отримані від реалізації нерухомого майна кошти були витрачені на придбання вищевказаного дачного будинку. Зокрема, 13.12.2013 року сторонами було придбано дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] а правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно оформлено на відповідача. У листопаді 2014 року [PERSON] та [PERSON] перестали проживати однією сім'єю, припинили будь-які подружні відносини та ведення спільного господарства. Через відмову відповідача визнати за [PERSON] право власності на ? частину дачного будинку по [ADDRESS] позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх майнових прав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та зазначила, що сторони проживали однією сім'єю більше 10 років, але даний факт має юридичне підґрунтя з 11 лютого 2011 року по 23 листопада 2014 року, що пов'язано з тим, що 01.02.2011 року відповідач розірвав офіційно зареєстрований шлюб з іншою особою. Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей. На час перебування у сімейних відносинах, [PERSON] та [PERSON] мали спільне місце проживання, вели спільний бюджет, що підтверджується кредитними зобов'язаннями перед банком, по яким вони виступали боржниками та відповідно поручителями. Факт, що спірний дачний будинок був придбаний за кошти відповідача не підтверджується жодним доказом. Кошти, які були отримані позивачем від продажу садового будинку та земельної ділянки, що належали їй на праві особистої приватної власності, були витрачені на придбання спірного дачного будинку. Твердження представника відповідача що наявність нотаріально посвідченої заяви про відсутність майнових претензій у [PERSON] до [PERSON] є доказом досудового врегулювання спору, представник позивача вважає безпідставними, оскільки дана заява є одностороннім правочином і не є договором в порядку ЦК України. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, але не 10 років, а з лютого 2011 року по листопад 2014 року, оскільки згідно СК України, факт, що жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою має місце коли, останні не перебувають у будь-якому іншому шлюбі. А оскільки відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 01.02.2011 року, то саме з цього часу [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Твердження представника позивача з приводу того, що наявність у сторін кредитних зобов'язань по якими вони виступали боржником та поручителем підтверджує факт їх спільного проживання, представник відповідача вважає позбавленим логіки, оскільки наявність між будь-якими сторонами кредитних зобов'язань та відносин з поручительства не створює підстав для сумісного проживання. Крім того представник відповідача підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] вільно використовували спільні кошти, мали спільні інтереси, а від сумісного проживання у них народилося двоє дітей. Проте коли стосунки між сторонами були припинені, та з метою врегулювання майнових відносин, відповідач оформив на позивача право власності на квартиру, яка раніше належала йому, натомість 06.03.2015 року [PERSON] була написана та нотаріально посвідчена заява про те, що у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин із [PERSON] вона не буде заявляти майнових вимог до останнього. На думку представника відповідача вказана заява свідчить про те, що між сторонами були вирішені всі майнові відносини, які виникли під час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Той факт, що кошти які отримала позивач від продажу належного їй на праві особистої приватної власності садибного будинку та земельної ділянки були витрачені на придбання спірного дачного будинку, не підтверджений жодним доказом. А сума отримана від реалізації [PERSON] належного їй нерухомого майна відрізняється від тієї за яку придбаний дачний будинок. У зв'язку з вищевикладеним представник позивача просив відмовити у визнанні спірного дачного будинку об'єктом права спільної сумісної власності з подальшим розподілом. Суд заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до ст. 256 ч.1 п.5 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім,єю чоловіка та жінки без шлюбу. В судовому засіданні сторони визнали факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у період з 11 лютого 2011 року по 23 листопада 2014 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уклала 21.11.2013 року договір купівлі-продажу садового будинку № [ADDRESS], за яким продала вказане нерухоме майно [PERSON] та отримала від його реалізації кошти в сумі 2635 483 грн. Крім того 21.11.2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на території СТ «Світанок» в смт. Козин Обухівського району Черкаської області, [PERSON] продала [PERSON] вказану земельну ділянку за 405533 грн. Кошти від реалізації усього майна були отримані позивачем, що підтверджується даними заяви про видачу готівки № 81896382 від 21.11.2013 року на суму 3041016 грн. 13.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу дачного будинку [ADDRESS] За даним договором [PERSON] отримав у власність вищевказаний будинок, сплативши за нього 133000 грн. Отже як вбачається з вищевказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, коштів, які отримала позивач від реалізації належної їй на праві особистої приватної власності земельної ділянки та садового будинку було достатньо для придбання [PERSON] дачного будинку. 06.03.2015 року [PERSON] склала нотаріально посвідчену заяву про те, що у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин із [PERSON] вона не буде заявляти своїх вимого щодо права власності подружжя на ? частку будь-якого майна, придбаного, оформленого або отриманого на ім'я [PERSON] в період перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], так як воно не є спільною сумісною власністю і належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Враховуючи, що сторонами не було укладено мирової угоди з приводу урегулювання майнових прав, з подальшим затвердженням даної угоди ухвалою суду, відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України, та зважаючи на те, що заява [PERSON] від 06.03.2013 року про відмову від майнових претензій до [PERSON] не створює будь-яких зобов'язань у позивача по відношенню до відповідача, як і наслідків, а є короткочасним волевиявленням [PERSON], суд не приймає до уваги дану заяву як належний доказ підтвердження досудового врегулювання спору. Звернення [PERSON] до суду з заявою про захист її майнових прав, є твердженням того, що майнові відносини між сторонами не були врегульовані. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Виходячи з наведеного, кожна річ, набута зазначеними особами за період їх проживання однією сім'єю без шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Оскільки чинним законодавством презюмується виникнення у жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю без шлюбу між собою права спільної сумісної власності на майно, набуте за цей час, то, обов'язок довести протилежне, покладається на особу, яка вважає майно своєю особистою власністю. Проте, відповідачем доказів про те, що спірне майно було придбано за рахунок його особистих доходів, надано не було. Твердження представника відповідача, що фінансовий стан [PERSON] дозволяв йому самостійно, за власні кошти, придбати дачний будинок суд оцінює критично, оскільки стороною не доведено факт наявності у відповідача на час придбання спірного нерухомого майна особистих коштів, достатніх для його придбання. Разом з тим, продаж [PERSON] садибного будинку та земельної ділянки, які належали їй на праві особистої приватної власності, свідчить про участь останньої у матеріальних витратах на придбання спірного дачного будинку. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об,єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначає, що застосування ст. 74 Сімейного Кодексу України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. При розгляді справи встановлено, що на момент придбання спірного дачного будинку сторони в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів між собою щодо будинку не укладали. Оскільки спірний будинок був придбаний [PERSON] та [PERSON] у період їх спільного проживання однією сім"єю, а саме у грудні 2013 року, суд вважає даний будинок спільною сумісною власністю. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за сторонами має бути визнано право власності в рівних частках, зокрема по ? частці кожному, на дачний будинок по [ADDRESS] Враховуючи, що 2 вимоги немайнового характеру судом задоволені, судовий збір за останні необхідно стягнути в повному обсязі з [PERSON] на користь [PERSON] Проте оскільки майнова вимога щодо розподілу будинку була задоволена на користь обох сторін, то відповідно судовий збір необхідно розділити на кожного, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України зі [PERSON] на Користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 1767,40 грн.

Outcome: approved