Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

11 червня 2018 року до Дружківського міського суду Донецької області з Апеляційного суду Донецької області надійшло кримінальне провадження 1-кп/229/69/2018 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області від 29 травня 2018 року, постановленої за апеляційною скаргою ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА», вирок Дружківського міського суду Донецької області від 12.01.2018 року у вказаному кримінальному провадженні був скасований в частині цивільного позову, а матеріали кримінального провадження в цій частині направлені на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в іншому складі суду. В позовній заяві, яка була долучена до матеріалів кримінального провадження, представник малолітньої потерпілої [PERSON] свої вимоги обґрунтувала тим, що 27 квітня 2016 року приблизно о 16 годині обвинувачений [PERSON] рухався по вул. Енгельса в м. Дружківка Донецької області на автомобілі ВАЗ-21074, номерний знак [NUMBER] , у бік площі «Октябрської» м. Дружківка Донецької області. [PERSON] , в районі буд.85 по вул. Енгельса в м. Дружківка Донецької області допустив наїзд на малолітню [PERSON] , [INFO] , яка перебігала дорогу у невстановленому для цього місті. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди малолітній потерпілій [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Виходячи з викладеного, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] та ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» на її користь матеріальну шкоду в сумі 6937,39 грн. та моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 12 січня 2019 року, який ухвалений у вказаному кримінальному провадженні, [PERSON] був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, цивільний позов [PERSON] було задоволено частково. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 27500 (двадцять сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп. А з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство «Домінанта» (код ЄРДПОУ 35265086) на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень 00 коп., матеріальну шкоду в розмірі 6937 (шість тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень 39 коп. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 19 червня 2018 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання на 11.07.2018 року (а.с.24-25). 11.07.2018 року ухвалою суду підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 30.07.2018 року (а.с.33-34). Відповідно до ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 26 грудня 2018 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неповнолітньої дитини була залишена без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання без поважної причини (а.с.66-67). 25 січня 2019 року [PERSON] була подана апеляційна скарга на ухвалу суду про залишення її позовної зави без розгляду (а.с.70-71) Відповідно до ухвали Донецького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційна скарга [PERSON] була задоволена та справа направлена до Дружківського міського суду Донецької області для продовження розгляду (а.с.106-108). 09 квітня 2019 року вказана цивільна справа надійшла до Дружківського міського суду Донецької області для продовження розгляду (а.с.111). Позивач [PERSON] надала 22.07.2019 року в судовому засіданні уточнену позовну заяву із вимогою стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 8335,40 грн. (а.с.136-137) та усно заявила про вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 2500,00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги позивача [PERSON] в повному обсязі, про що склав відповідну заяву (а.с.147) В судове засідання, призначене на 16 серпня 2019 року позивач [PERSON] не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи у її відсутності (а.с.150). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що він позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі (а.с.147). Відповідач ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином - судовими повістками. Клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності, вони не надали. З огляду на це, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, без фіксації судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 12.01.2018 року, залишеному без змін в частині призначеного покарання ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 травня 2018 року, [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.286 ч.1 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 коп. (а.с.9-19). Згідно із вищевказаним вироком, 27 квітня 2016 року приблизно о 16 годині обвинувачений [PERSON] рухався по вул. Енгельса в м. Дружківка Донецької області на технічно справному автомобілі ВАЗ-21074, 2003 року випуску, номерний знак [NUMBER] , червоного кольору, який належить [PERSON] , у бік площі «Октябрської» м. Дружківка Донецької області зі швидкістю понад 60 км/г. Під час руху, обвинувачений [PERSON] в порушення вимог п.п.12.4, 12.9 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більш, 60 км / год; п.12.9 (б): водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил; п.12.3: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, не маючи перешкод технічного характеру, не переконавшись, що його дії будуть безпечними і не створять перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в районі буд.85 по вул. Енгельса в м. Дружківка Донецької області допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним транспортного засобу на малолітню [PERSON] , [INFO] , яка перебігала дорогу у невстановленому для цього місті. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди малолітній потерпілій [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синця та садна обличчя, гематоми м`яких тканин правої лобної, виличної, тім`яної областей голови, забою головного мозку, мінімальної субдуральної гематоми, припухлості правого плеча, синця та садна нижніх кінцівок, які у своїй сукупності відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Допущенні обвинуваченим [PERSON] порушення вимог п.п.12.4, 12.9 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення малолітній потерпілій [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому факт заподіяння тілесних ушкоджень малолітній [PERSON] винними діями [PERSON] не потребує окремого доказування. Вказаним вироком встановлено, що представником малолітньої потерпілої [PERSON] , 2007 року народження, є її мати [PERSON] , що є позивачем по справі. На момент вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди, яка є страховим випадком, цивільно-правова відповідальність [PERSON] , була застрахована, оскільки 01 жовтня 2015 року між ТДВ «СТ «Домінанта» та [PERSON] було укладено договір (Поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5608360, строком дії з 02.10.2015р. по 01.10.2016 року. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон № 1961-IV) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров"ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Судом встановлено, що на виконання вироку Дружківського міського суду Донецької області від 12 січня 2018 року, ухваленому в кримінальному провадженні 1-кп/229/69/2018 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, Дружківським міським судом був виданий виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 27500 грн. 00 коп. (а.с.129). Відповідно до розписки [PERSON] , вона отримала від [PERSON] в рахунок виплати моральної шкоди за виконавчим листом в сумі 27500,00 грн. (а.с.130). На підтвердження збільшення суми матеріальної шкоди позивач [PERSON] надала касові чеки на проведення лікування малолітньої [PERSON] на загальну суму 1398,01 грн. (а.с.138-144). Статтею 1199 ЦК України, а саме, ч.1 цієї статті передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Згідно ст. 22-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності володарів наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, страхувальник ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» повинен нести цивільно-правову відповідальність за шкоду спричинену [PERSON] у справах зазначених у страховому полісі, при наявності страхового випадку. Страховий випадок настав 27 квітня 2016 року, тобто в межах строку дії вищезазначеного договору. В своїй апеляційній скарзі на вирок Дружківського міського суду Донецької області ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» посилається на те, що [PERSON] порушений порядок звернення до страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність [PERSON] , оскільки вона вчасно не повідомила про дорожньо-транспортну пригоди, та саме це виключає цивільну відповідальність ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА». Також суд зазначає, що відповідач [PERSON] вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі, також з урахуванням збільшення позовних вимог. При вирішенні вказаної цивільної справи суд виходить з того, що заподіяння потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком особи, яка завдала шкоди, відшкодувати шкоду. Водночас дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором страхування, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Суд встановив, що зазначені зобов`язання не виключають одне одного, оскільки одержання потерпілим страхового відшкодування за договором страхування цивільної відповідальності не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, адже страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, а особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. У вказаному спорі суд дійшов висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір укладений на користь третіх осіб. Законодавство надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує його одержувати. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором страхування не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, суд вважає, що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Потерпілий на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, з вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та надалі до особи, яка завдала шкоди (ст. 1194 Цивільного кодексу України). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.03.2018 р. у справі №569/13697/15-ц, від 28.03.2018 р. у справі №296/587/17, від 25.04.2018 р. у справі №686/ 24612/15-ц, від 25.04.2018 р. у справі №678/20/16-ц. Такої ж позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові від 23.12.2015 р. у справі №6-2587цс15. Проте існує також протилежна позиція Верховного Суду з цього приводу. Отже, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода в загальній сумі 8335,40 грн. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. За загальним правилом, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК). Згідно пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В своєму позові [PERSON] просила суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., проте вироком суду від 12.01.2018 року, який набрав законної сили в частині розміру моральної шкоди, було визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу - 30000,00 грн. [PERSON] на користь [PERSON] було виплачено 27500,00 грн., тому розмір моральної шкоди, який не був їй відшкодований за вироком суду складає 2500,00 грн. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає, що протиправними діями відповідача [PERSON] , з вини якого малолітній [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, їй та позивачу [PERSON] були заподіяні душевні страждання. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд виходить з того, що позивач та її малолітня дочка відчули емоційні переживання, пов`язані із ушкодженням здоров`я дитини, що спричинили для них емоційний стрес та негативні спогади пережитої трагедії. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених Законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] не зверталась до ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» із повідомленням про подію, тому відповідачем ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» ніяких виплат позивачу проведено не було. У зв`язку із зазначеним, позовні вимоги [PERSON] до ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копій розписки (а.с.130), відповідачем [PERSON] виплачено позивачу загальну суму коштів за вироком суду - 27500,00 грн. Проте, вказаним виром позивачу була присуджена сума моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., 2500 грн. повинна бути відшкодована за рахунок ТДВ «СТ «ДОМІНАНТА» (а.с.19). Суд вважає встановленим, що позивачу та її донці однозначно у зв`язку із спричиненням тілесних ушкоджень малолітній [PERSON] , заподіяна моральна шкода, яка полягає у довготривалому лікуванні дівчинки, наслідки якого продовжують проявлятися і на теперішній час. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди з [PERSON] , завданої позивачу, суд враховує вимоги розумності і справедливості, характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, та вважає, що достатнім розміром для компенсації такої шкоди буде сума в розмірі 30000, 00 грн. - сума, яка б підлягала б стягненню з відповідача [PERSON] , на користь позивача. Однак, з вирахуванням сплачених [PERSON] коштів позивачу, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 2500,00 грн. (30000,00 грн. - 27500,00 грн. = 2500,00 грн.). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Предмет позову - вимоги майнового характеру (стягнення матеріальної та моральної шкоди), та вимоги немайнового характеру (встановлення факту перебування особи на утриманні). Згідно з пунктом 2 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позовні вимоги майнового характеру задоволені у розмір 8335,40 грн. З огляду на розмір задоволених майнових вимог позивача, з відповідача [PERSON] на користь держави має бути стягнуто судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial