Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

01 серпня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON], в якому просив суд, з урахування уточнень від 26 серпня 2014 року, поновити його на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» та допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві послався на те, що 30 вересня 2009 року його, згідно із наказом № 262-к/к від 29 вересня 2009 року було призначено на посаду виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». 26 січня 2010 року згідно з наказом № 27 к/к позивача призначено на посаду генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська». Як зазначає позивач, у липні 2014 року він дізнався, що його було звільнено з посади генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» за п. 5 ст. 40 КЗпП України з 29.03.2010 року, згідно з наказом № 233 к/к від 30 липня 2010 року. З наказом про його звільнення позивач не згоден, вважає його винесеним незаконно, оскільки звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посади) за певних захворювань. Натомість, згідно довідки з лікарні, позивач перебував на лікарняному менше, ніж чотири місяці поспіль, як цього вимагає п. 5 ст. 40 КЗпП України. Крім того, згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В порушення вищенаведених норм трудового права, ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення не видала позивачу належно оформлену трудовукнижку, а також не видала копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, як зазначає позивач, його не було ознайомлено з копією наказу, чим було грубо порушено його трудове право, проголошене Конституцією України та КЗпП України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі - задоволенні. Поновлено [PERSON] на посаді генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» та допущено в частині поновлення на роботі до негайного виконання. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 132-137) В апеляційній скарзі апелянт та особа, яка приєдналася до апеляційної скарги, посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.146-148). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2009 року наказом Міністерства вугільної промисловості України № 262-к/к [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 30 вересня 2009 року, за його згодою, до укладення контракту з керівництвом цього підприємства в установленому порядку (а.с. 37). 26 січня 2010 року наказом Міністерства вугільної промисловості України № 27 к/к [PERSON] було призначено на посаду генерального директора Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на умовах укладеного контракту як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір (а.с. 39). 26 січня 2010 року з позивачем було укладено контракт, як з генеральним директором ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», відповідно до якого [PERSON] наймається (призначається) на посаду генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на термін з 26 січня 2010 року по 26 січня 2015 року (а.с. 84 - 92). Згідно довідки комунальної лікувально - профілактичної установи Родинської міської лікарні від 25 квітня 2014 року, [PERSON] перебував на лікуванні в період з 01 квітня 2010 року по 30 липня 2010 року з перервою (а.с. 106). 30 липня 2010 року наказом Міністерства вугільної промисловості України № 233-к/к у зв'язку з нез'явленням на роботі генерального директора ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» [PERSON] протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 29 березня 2010 року, останнього було звільнено із займаної посади за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Контракт, укладений з [PERSON] від 26 січня 2010 року № 1, вважається розірваним на підставі підпункту г) пункту 25 цього контракту (з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом) (а.с. 97). Підставами для звільнення в наказі зазначені: лист ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 27 липня 2010 року № 01/11-1984, службова записка Управління кадрів та трудових ресурсів від 28 липня 2010 року № 01-03/01-612. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ст. 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 5 - 1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь, час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. При цьому суд виходив із того, що відповідачем не було доведено відсутність позивача на робочому місті чотири місяці поспіль, правомірність винесеного наказу, ознайомлення позивача з ним у встановлені законом строки та його вручення позивачу, та вручення трудової книжки, що зумовлює обов'язок суду поновити права працівника на працю шляхом його поновлення на роботі у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Однак, із висновками суду 1 інстанції, що саме відповідачем порушено права позивача, не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. Так, Відповідно до Статуту Державного підприємства „Вугільна компанія „Краснолиманська", підприємство належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Крім того, згідно пункту 6.2 Статуту ДП „ВК „Краснолиманська" керівник підприємства призначається на посаду і звільняється з посади Уповноваженим органом управління, у порядку передбаченому законодавством. Контракт (трудовий договір) з Керівником підприємства укладає в установленому порядку Міністр енергетики та вугільної промисловості України. Відповідно до п. 5 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Міненерговугілля України з метою організації своєї діяльності: здійснює добір кадрів в апарат та на керівні посади підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників апарату. У свою чергу, Міністр, як керівник Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, призначає на посади та звільняє з посад за погодженням із головами відповідних місцевих державних адміністрацій керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міненерговугілля України. Зазначене підтверджується й матеріалами справи, з яких вбачається, що питання про прийняття на роботу та звільнення позивача вирішувалося відповідними наказами саме Міністерства вугільної промисловості України, копії яких було надано самим позивачем і про що ним було зазначено в позовній заяві (позивач був призначений на посаду у відповідності до наказу Міністерства вугільної промисловості України №27-к/к від 26.01.2010 р. та Контракту з генеральним директором Державного підприємства „Вугільна компанія „Краснолиманська" від 26.01.2010 р. реєстраційний №1, а звільнений на підставі наказу Міністерства вугільної промисловості України №233-к/к від 30.07.2010 р.) Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач по справі ніяким чином не впливав як на призначення позивача на посаду генерального директора, так і на його звільнення, оскільки ці повноваження належать виключно до компетенції уповноваженого органу управління - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, а отже й не порушував його трудові права. Однак, суд 1-ї на зазначене уваги не звернув, відхилив клопотання відповідача про залучення Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в якості належного відповідача, та не вирішив питання щодо залучення співвідповідача до участі у справі, відповідно до вимог ст.. 33 ЦПК України, чим допустив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, вирішив питання про права та обов'язки особи, яка є належним відповідачем по справі й не приймала участі в її розгляді, чим порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду згідно ст. 309 ЦПК України, оскільки зазначені порушення не можуть бути усунені під час перегляду рішення в апеляційній інстанції. Виходячи з викладено колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2014 року слід скасувати, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі - відмовити. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що він не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до належного відповідача за захистом своїх трудових прав, які він вважає порушеними.

Outcome: dismissed