Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, про позбавлення права користування та зняття з реєстрації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 25 липня 2007 року належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстровані - [PERSON], яка є його колишньою дружиною та донька [PERSON], [INFO]. Однак, відповідач з їх спільною донькою не проживають у вказаній вище квартирі більше двох років, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у будинку не має, у зв'язку з цим, він вимушений звернутися до суду. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України). Відповідно до ст..316 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 319 ЦК України свідчить про те, що власник має право розпоряджуватися своїм майном на власний розсуд. Таким чином, оскільки відповідач у спірному будинку не проживає більше двох років, не сплачує комунальні платежі, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймає участі у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Просить суд позбавити права користування та зняти з реєстрації [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 25). 18 серпня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги (а.с.30). Представник позивача [PERSON] - адвокат Горелик Є.Б., який діє на підставі Договору про надання юридичних послуг від 18 липня 2017 року, до судового засідання не з'явився. 18 серпня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу за позовом [PERSON] без його участі, та задовольнити позовні вимоги (а.с.30). Відповідач [PERSON], до судового засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи (а.с.25). Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача нею не отримується (а.с.29). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.27). 03 серпня 2017 року від Начальника Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області [PERSON], надійшла Заява, в який просять розглянути справу без представника Служби у справах дітей. Позовні вимоги не підтримують в частині позбавлення права користування та зняття з реєстрації дитини, [PERSON], [INFO], з квартири розташованої у [ADDRESS] (а.с.26). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, про позбавлення права користування та зняття з реєстрації підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], на підставі Договору купівлі - продажу від 25 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Панченко А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 2358, належить однокімнатна квартира [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15516280 (а.с.16-19). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Так, згідно Довідки № 4215 від 13 липня 2017 року виданої Директором ТОВ «Ліра ЛТД», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.13). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту від 26 липня 2017 року виданого Комітетом мікрорайону «Северний», вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], не мешкають більше двох років (а.с.14). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2016 року справа № 243/2406/16-ц, шлюб, зареєстрований 08 серпня 2009 року народження у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 382, між [PERSON] та [PERSON], розірвано (а.с.12-13). Таким чином, в ході судового засідання з вірогідністю встановлено, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON], в квартирі [ADDRESS], не мешкають без поважних причин більше двох років. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ". Згідно ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки. в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивача, а саме колишньою дружиною, у квартирі [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності, зареєстрована, але не мешкає більше двох років і її особистих речей у вказаному житловому будинку немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON], [INFO], права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Відповідно до вимог ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Оскільки суд дійшов до висновку, що матір малолітньої дитини [PERSON], втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], а дитина [PERSON], яка є донькою позивача, що підтверджується копією Свідоцтва про народження виданого 30 листопада 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.10), залишила постійне місце проживання разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], слід також визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч.4 ст.29 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та малолітню дитину [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] щодо зняття відповідача [PERSON] та малолітньої доньки [PERSON], з реєстраційного обліку в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS], то вони задоволенню не підлягають, оскільки сторони не позбавлені вирішити це питання у відповідності до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. «Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому суду необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку без вирішення у встановленому законом порядку з дотриманням положень ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) питання про наявність чи відсутність у особи житлових прав не є належним способом захисту. Отже, питання щодо зняття з реєстраційного обліку не є компетенцією суду, а здійснюється Органами реєстрації на підставі судового рішення. На підставі вище наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial