Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання заяви про відпустку без збереження заробітної плати недійсною, який в подальшому неодноразово уточнив та збільшив, та в якому зазначив, що він знаходився з відповідачем у трудових правовідносинах з 10.08.2007р. по 02.10.2014р., на підставі ст.38 КЗпП України його було звільнено. При звільненні відповідач не розрахувався з позивачем, а саме, не виплатив нараховану заробітну плату за період з 01.05.2014р. по 02.10.2014р. в сумі 17095,78грн., та розмір заборгованості за лікарняним листком в сумі 2400,96грн. Також, позивачеві була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 37 календарних днів, розмір якої становить 8741,80грн., та яка неправомірно в порушення ст.129 КЗпП України була утримана примусово в рахунок матеріального збитку замість 100 грн. за заявою позивача. Крім того, позивач вважає, що відповідач зобов,язаний згідно до ст.116,117 КЗпП України сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.10.2014р. по день ухвалення судового рішення. Також, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити заробітну плату у розмірі 2/3 посадового окладу за період з 18.08.2014р. по 18.09.2014р. згідно до ст.ст. 34, 113 КЗпП України у відповідності до наказу про вимушений простій від 18.08.2014р. , виходячи з розміру посадового окладу 8960,00 грн., в сумі 5960грн. , оскільки заява про надання відпустки без збереження заробітної плати була написана позивачем під впливом обставин всупереч ст.26 ЗУ « Про відпустки» та інтересів працівника. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 17095,78грн., розмір заборгованості за лікарняним листком 2400,96грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8741,80грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.10.2014р. по день ухвалення рішення, заробітну плату у розмірі 2/3 посадового окладу у відповідності до наказу про вимушений простій від 18.08.2014р. у розмірі 5960грн., а також просить заяву про відпустку без збереження заробітної плати у період з 18.08.2014р. до 18.09.2014р. визнати недійсною ( а.с. 1-3,18-19,42,46-47,110-111,145). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Дав пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 17095,78 грн., в задоволенні іншої частини вимог просила відмовити. В заперечення іншої частини вимог дала пояснення, аналогічні викладеному у письмових заперечення проти позову. Згідно до письмових заперечень проти позову відповідач не погоджується із позицією позивача про безпідставність відрахування матеріального збитку, який спричинив позивач відповідачу, оскільки, позивач не спростовує та не заперечує у своїй позовній заяві, що ним добровільно проводилось погашення матеріального збитку шляхом написання заяви на утримання із його заробітної плати 100,00 грн. щомісячно, починаючи з листопада 2013 року. Також, не відповідає дійсності ствердження позивача про відсутність розпорядчих наказів про примусове стягнення збитку шляхом утримання його із заробітної плати, оскільки, відповідно до пункту 4 сторінки 2 розпорядчої частини наказу ВП ВО ОКП «Донецьктеплокомуненрго» «Жданівкатепломережа» «Про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності» від 21.11.2013 року № 250, зазначено , що директору [PERSON] та гол.бухгалтеру [PERSON] відшкодувати матеріальну шкоду , спричинену підприємству, у розмірі середньомісячної заробітної плати, і зазначений наказ позивачем не оспорювався. При цьому дії відповідача стосовно погашення матеріального збитку позивача шляхом утримання його із заробітної плати позивача в момент звільнення є правомірними та здійснені згідно до ст.127 КЗпП України та ст.25 ЗУ « Про оплату праці». При вирішенні питання про наявність провини з боку відповідача, представник просить суд прийняти до уваги перш за все наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв'язку з цим антитерористичної операції, яка суттєво відобразилась на загальному рівні життєдіяльності Південно-східного регіону України. Зазначена загальновідома обставина, в свою чергу, суттєво позначилась на рівні платежів населення та підприємств Донецької області за спожиту теплову енергію, які є основним джерелом доходів як ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа», так і ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Так, станом на 01.11.2014 року населення має заборгованість перед ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» у сумі 27,5 млн. грн., а в цілому перед ОКП «Донецьктеплокомуненерго» складає 434,5 млн. грн., діяльність ОКП «Донецьктеплокомуненерго» є збитковою. До початку АТО для виплати заробітної плати своїм працівникам в неопалювальний період підприємство вимушене було брати кредити в банках. Однак, проведення АТО унеможливлює у теперішній час отримання таких кредитів.Всі вищевказані обставини виникли не з вини підприємства. Підприємство не має впливу на ці непередбачувані обставини і вони фактично знаходяться за межами контролю ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до закінчення АТО. Крім того, наявність обставин, що унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати підтверджується наступним: Відповідно п.п. 4.3.7 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства Доходів та зборів України № 455 від 09.09.2013 року, платники під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ні виплати єдиний внесок. Між тим, виникнення обставин непереборної сили, які унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати, підтверджується сертифікатом (висновком) №2644/05-4 від 28.08.2014року, який отримано від Торгово-промислової палати України. Представник відповідача не погоджується із вимогами позивача стосовно сплати заробітної плати у розмірі 2/3 за період з 18.08.2014року по 18.09.2014року, в який позивач находився у відпустці без збереження заробітної плати ,виходячи з наступного. 18 серпня 2014 року наказом № 148 ВП ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» «Про вимушений простій працівників підприємства» був встановлений період простою з 07г. 50 хв. 15.08.2014 року по 16 г.30 хв. 14.09.2014 року. Відповідно до пункту 4 вищезгаданого наказу було встановлено керівникам підприємства працювати за раніше затвердженим графіком в режимі неповного робочого часу з тривалістю робочого тижня 32 години. Як випливає з листа Мінпраці від 23.10.2007 року № 257/06/187-07. на час простою не з вини працівника оформляється акт простою і наказ роботодавця. Якщо простій має добовий (тижневий) характер, то в такому наказі роботодавець може зумовити необхідність явки або відсутності працівника на роботі. Виходячи із змісту наказу ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» «Про вимушений простій працівників підприємства» від 18 серпня 2014 року № 148» була встановлена обов'язкова явка на роботу першого керівника, тобто позивача, як директора підприємства та встановлений період простою з 07г. 50 хв. 15.08.2014 року по 16 г.30 хв. 14.09.2014 року . 19 серпня 2014 року позивач повинен був приступити до роботи, але оскільки лікарняний співпав частково з щорічною відпусткою позивача, фактично він повинен був приступити до роботи 26.08.2014 року. Зазначене підтверджується табелями обліку робочого часу за період серпень -вересень 2014р., в яких проставлені літери, які позначають: «От, ОтЕ» - щорічна відпустка. «Б» - лікарняний; «А» - неявка працівника, у зв'язку із відпусткою без збереження заробітної плати, «8,0»- робочий день.Таким чином, приймаючи до уваги данні, які викладені у табелі обліку робочого часу з 26 серпня 2014 року позивач повинен був приступити до виконання своїх посадових обов'язків, що в свою чергу ним не було виконано. Також, зі змісту наказу ВП «ВО ОКП«Донецьктсплокомуненерго» «Жданівкатепломсрежа» «Про вимушений простій працівників підприємства» від 18 серпня 2014 року № 148 вбачається кінцева дата простою, а саме 14.09.2014 року (неділя). Отже, якщо позивач не визнає, що він знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, чому не приступив до виконання своїх функціональних обов'язків з 15.09.2014 року (у понеділок). В свою чергу позивач приступив до роботи 22.09.2014 року, тобто після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, про що зазначено у табелі обліку робочого часу за вересень 2014 року. На момент звільнення позивач не заперечував тому факту, що у період з 18.08.2014 року по 18.09.2014 року він знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, а також не заперечував проти розміру остаточного розрахунку. Що стосується посилання позивача у заяві про уточнення позовних вимог, щодо відпустки без збереження заробітної плати, яка може надаватися на термін не більше 15 календарних днів на рік, то з метою задоволення потреб та інтересів працівників ст. 25 Закону України «Про відпустки», ст. 84 КЗпП України, а також іншими нормативно-правовими актами врегульовано питання надання їм двох видів відпустки без збереження заробітної плати, що надасться: працівнику в обов'язковому порядку у випадках, передбачених законодавством; за згодою між працівником і роботодавцем, згідно зі ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин. Такими причинами було проведення на території Донецької області антитерористичної операції та можливої загрози для життя працівника. Приймаючи до уваги побажання позивача та приймаючи до уваги рекомендації Міністерства соціальної політики України, що викладені у листі від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» відповідач не заперечував проти надання відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін. Відповідач не погоджується із вимогами, які викладені у заяві про уточнення позовних вимог позивача від 26.11.2014 року стосовно заборгованості у розмірі 2400,96 грн. за лікарняним з фонду соціального страхування за тимчасовою втратою працездатності. Відповідно до статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», зазначено, що фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Районні, міжрайонні, міські виконавчі дирекції відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників - роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Відповідач в особі ВП ВО ОКП ««Донецьктеплокомупенерго» «Жданівкатепломережа» надав у жовтні 2014 року заяву-розрахунок до Шахтарського фонду соціального страхування за тимчасовою втратою працездатності, отже виконав вимоги закону. Але відповідач не отримав від Фонду фінансування страхувальників - роботодавців в термін, визначений законом. Гроші, отримані від Фонду на спецрахунок, можна використовувати виключно на виплату матеріального забезпечення працівників (абз. 4 ч.2 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втраток працездатності та витратами, зумовленими похованням»). Їх не можна направляти на стягнення на підставі виконавчих документів, на задоволення вимог кредиторів. Разом з тим за рахунок коштів, що надійшли, роботодавець перераховує утримані податки на доходи та єдиний внесок із лікарняних, а також єдиний внесок із декретних. Отже, відповідач вважає, що вимоги, викладені у заяві про уточнення позовних вимог позивача від 26.11.2014 року стосовно заборгованості у розмірі 2400,96 грн. за лікарняним є безпідставними, оскільки відповідач не є належною особою за ними зобов'язаннями ( а.с. 153-159). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових правовідносинах з відповідачем на різних посадах з 10.08.2007 року по 02.10.2014 року та був за наказом № 212-к від 02.10.2014р. звільнений з посади директора ВП ВО ОКП « Донецьктеплокомуненерго» « Жданівкатепломережа» за власним бажанням відповідно ст.38 КЗпП України 02.10.2014р. , і що сторонами не оспорюється /а.с.4,7,8,97,98,101/. Як вбачається з довідки б/н від 09.10.2014р. заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі з травня 2014р. по жовтень 2014 р. складає 17095,98 грн. ( а.с.6), яка, також, не погашена на час розгляду справи, і що сторонами не оспорюється . Тому, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 17095,98 грн. підлягають задоволенню. Розглядаючи вимоги стосовно стягнення заборгованості за лікарняним листком в сумі 2400,96 грн., суд виходить з наступного. Правовідносини щодо порядку оплати лікарняного листка регулюються Законом України від 18.01.2001 р. № 2240 « Про загальнообов,язкове соціальне страхування у зв,язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» та Порядком фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Фонд), затвердженого постановою правління Фонду від 22.12.2010 р. N 26, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.01.2011 р. за N 111/18849, згідно якого, починаючи з шостого дня непрацездатності страхувальник здійснює виплату відповідного матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду лише після надходження суми коштів, зазначеної в заяві-розрахунку, на окремий рахунок. Фінансування страхувальниками-роботодавцями матеріального забезпечення застрахованим особам з шостого дня тимчасової непрацездатності за рахунок власних коштів з наступним відшкодуванням (погашенням цих витрат) Фондом після прийняття Закону України від 08.07.2010 р. N 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" Законом N 2240 не передбачено. Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган в день звільнення зобов'язаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Зазначеною статтею визначено, що в день звільнення працівникові мають виплатити суми, належні йому від підприємства, установи, організації, а саме: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи (в тому числі оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком не виробництві), відпускні за невикористані дні відпустки. Згідно довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» № 92 від 12.12.2014р. [PERSON] у вересні 2014р. за рахунок саме фонду соціального страхування була нарахована допомога по тимчасовій непрацездатності, яка підлягає до виплати, у розмірі 2400,96грн. 16.10.2014 року була подана заявка до Шахтарського фонду соціального страхування за тимчасовою втратою працездатності. Станом на 12.12.2014р. фінансування на підприємство не поступало. (а.с.130-132). В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що і станом на 11.02.214р. фінансування в розмірі 2400,96 грн. від Фонду на підприємство не поступило. Оскільки суми матеріального забезпечення з шостого дня тимчасової непрацездатності застрахована позивач повинен отримати від Фонду і за рахунок коштів Фонду, то в даному випадку суд вважає, що порушення статті 116 КЗпП України з боку відповідача відсутнє, так як кошти за лікарняним листком в сумі 2400,96 грн. не надійшли на спецрахунок відповідача від відповідного Фонду, і тому, позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені. Аналогічна правова позиція викладена в Листі Міністерства соціальної політики України від 13.12.2013р. № 1347/13/84-13. Шодо вимог про стягнення заробітної плати за час простою та визнання заяви про відпустку без збереження заробітної плати недійсною суд виходить з наступного. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи. На випадок виникнення простою трудовим законодавством передбачено ряд особливостей, що стосуються організації праці, в тому числі щодо оплати робочого часу найнятих співробітників. Як випливає з листа Мінпраці від 23.10.2007 року № 257/06/187-07. на час простою не з вини працівника оформляється акт простою і наказ роботодавця. Якщо простий має добовий (тижневий) характер, то в такому наказі роботодавець може зумовити необхідність явки або відсутності працівника на роботі. Виходячи із змісту наказу ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» «Про вимушений простій працівників підприємства» від 18 серпня 2014 року № 148» за підписом в.о. директора Дмитришена Д.П. на підставі акту від 15.08.2014р. була встановлена обов'язкова явка на роботу першого керівника, тобто і позивача, як директора підприємства та встановлений період простою з 07г. 50 хв. 15.08.2014 року по 16 г.30 хв. 14.09.2014 року ( а.с.65,66). Судом встановлено, що момент складання вищевказаного наказу позивач знаходився на лікарняному у період з 04.08.2014 року по 18.08.2014 року ( а.с.67), тому, згідно до наказу відповідача № 122-к від 07.08.2015р. виконання обов,язків директора ВП ВО ОКП « Донецьктепломережа « Жданівкатепломережа» було покладено на Дмитришена Д.П. ( а.с.100, 161). Позивачем та відповідачем не оспорюється факт подання позивачем заяви про надання останньому відпустки без збереження заробітної плати з 18.08.2014р. по 18.09.2014р. Згідно до наказу про надання відпустки № 486 від 19.08.2014р. директору ВП ВО ОКП « Донецьктепломережа « Жданівкатепломережа» [PERSON] була надана відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін ( ЗУ « Про відпустки») з 26.08.2014р. по 18.09.2014р. На час відпустки тимчасове заступництво покладено на головного інженера Ашимахіна М.І. ( а.с.162). Зазначений наказ позивачем не оспорювався, а вибраний ним спосіб захисту своїх прав як визнання його заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати не є належним способом захисту. Більше того, позивачем не надано достатніх об,єктивних доказів щодо того, що дійсна заява була ним написана під впливом обставин. Згідно до пояснень відповідача 19 серпня 2014 року позивач повинен був приступити до роботи, але оскільки лікарняний співпав частково з щорічною відпусткою позивача, фактично він повинен був приступити до роботи 26.08.2014 року, але позивач у зазначений день не приступив до роботи. Зазначене відповідачем підтверджується табелями обліку робочого часу за період серпень -вересень 2014р., в яких проставлені літери, які позначають: «От, ОтЕ» - щорічна відпустка. «Б» - лікарняний; «А» - неявка працівника, у зв'язку із відпусткою без збереження заробітної плати, «8,0»- робочий день ( а.с.69-70). Таким чином, приймаючи до уваги данні, які викладені у зазначених табелях обліку робочого часу, наявність наказу про надання відпустки № 486 від 19.08.2014р. та наказу «Про вимушений простій працівників підприємства» від 18 серпня 2014 року № 148» , суд приходить до висновку, що позивач знаходився саме у відпустці без збереження заробітної плати з 26.08.2014р. по 18.09.2014р., і про що свідчать дії позивача, який приступив до роботи лише 22.09.2014р. Що стосується посилання позивача щодо відпустки без збереження заробітної плати, яка може надаватися на термін не більше 15 календарних днів на рік, судом враховано наступне. З метою задоволення потреб та інтересів працівників ст. 25 Закону України «Про відпустки», ст. 84 КЗпП України, а також іншими нормативно-правовими актами врегульовано питання надання їм двох видів відпустки без збереження заробітної плати, що надасться: працівнику в обов'язковому порядку у випадках, передбачених законодавством; за згодою між працівником і роботодавцем, згідно зі ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин. Такими причинами було проведення на території Донецької області антитерористичної операції та можливої загрози для життя працівника. Враховуючи вищезазначене та приймаючи до уваги рекомендації Міністерства соціальної політики України, що викладені у листі від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» , суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо сплати заробітної плати у розмірі 2/3 за період 18.08.2014 року по 18.09.2014 року, як за час вимушеного простою, та визнання заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати недійсною - є безпідставними , необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно вимог щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 8741 грн., суд приходить до наступного. Згідно ст.127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Відповідно до ст. 128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України пятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. Відповідно до ст. 129 КЗпП України не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Як встановлено в судовому засіданні позивач звільнений з роботи 02.10.2014р. Згідно довідки № 93 від 12.12.2014р. [PERSON] нарахована заробітна плата до сплати за жовтень 2014р. складає 3019,86грн.( а.с.133). З вказаної довідки вбачається, що всупереч ст. 128,129 КЗпП України з компенсаційних виплат , що належали позивачу до виплати, зокрема, з компенсації за невикористану відпустку відповідачем було вирахувано 8132,04 грн. Також, згідно довідки № 93 від 12.12.2014р. позивачеві була нарахована до виплати заробітна плата за 2 робочих дні жовтня 2014р. в розмірі 709,76 грн., яка, також була утримана у відшкодування матеріальної шкоди. Суд приходить до висновку, що відповідач мав право на утримання із заробітної плати позивача за жовтень 2014р. у відшкодування матеріальної шкоди лише 100,00 грн. на підставі заяви позивача від 23.11.2013р., згідно до якої останнім надана згода лише на утримання із його заробітної плати щомісячно по 100 грн., оскільки, всупереч ст.ст.127,136 КЗпП України відповідачем не був дотриманий порядок покриття шкоди, завданої працівником. При цьому, за наказом ВП ВО ОКП «Донецьктеплокомуненрго» «Жданівкатепломережа» «Про притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності» від 21.11.2013 року № 250, який виданий керівником структурного підрозділу відповідача, у т.ч. відносно себе ( згідно до ст.136 КЗпП України відносно позивача мало бути розпорядження вищестоящого в порядку підлеглості органу) , зазначено, що директору [PERSON] та гол.бухгалтеру [PERSON] лише відшкодувати матеріальну шкоду , спричинену підприємству, у розмірі середньомісячної заробітної плати, без зазначення суми та порядку такого відшкодування. За таких обставин суд вважає ,що з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 р. у розмірі 609,76 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8132,04 грн. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено , що на день звільнення - 02.10.2014р. і по 11.02.2015р. в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України з позивачем не було проведено кінцевий розрахунок із заробітної плати. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку , виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, розрахованого із заробітної плати за квітень та березень 2014р., тобто за повні два відпрацьовані місяці, які передують звільненню ( а.с.141). Суд вважає, що вказаний позивачем порядок визначення розміру середньої заробітної плати зазначений неправильно. У відповідності з роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року з подальшими змінами, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідачем в судовому засіданні не доведено відсутності у нього вини затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки, обставини, зазначені в письмових запереченнях, не звільняють позивача від обов,язку здійснити такий розрахунок з позивачем згідно до ст.116 КЗпП України. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» № 91 від 12.12.2014р. середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 513,62 грн. , виходячи із розрахунку, з яким погоджується суд : два місяці, що передують звільненню- серпень та вересень 2014р.; за серпень 2014р. нараховані відпускні у розмірі 2226,60 грн.; заробітна плата за вересень 2014р. 3081,72 : 6 ( фактично відпрацьовані дні) = 513,62 грн. (а.с.134). Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати становить 47 253 ,04 грн., виходячи з наступного розрахунку: 513,62 грн. ( середньоденна заробітна плата ) х 92 дні ( кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати за період з 02.10.2014р. по 11.02.2015 р.). Разом з тим, суд, враховуючи частковість задоволення позовних вимог щодо стягнення належних позивачеві при звільненні сум , розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, а також враховуючи обставини справи, визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку у розмірі 25837,58 грн., який що на думку суду, є справедливим та розумним. В задоволенні іншої частини вимог позивачеві слід відмовити у зв,зку з необґрунтованістю та недоведеністю. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial