Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 02 серпня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою , зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 874. Від сумісного життя з відповідачкою мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. Понад рік не підтримують шлюбні відносини, хоча і проживають разом та зареєстровані у одному житловому помешканні, спільного господарства також не ведуть, примирення між ними не можливе. Щодо утримання та виховання неповнолітньої доньки - спору не виникає. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та наполягав на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між ними не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є психологічна несумісність подружжя, втрачено почуття любові і на даний час він в пошуку для створення іншої сім"ї.. Відповідачка не заперечувала проти викладених позовних вимог та проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що шлюбні відносини остаточно припинені з 02 вересня 2015 року, матеріальну допомогу доньці позивач надає добровільно та приймає участь у її вихованні, майнового спору не виникає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2003 року , зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 874 ( а.с.4), від сумісного життя мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] ( а.с.5). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітньої доньки , сторони визначилися у добровільному порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved