Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив суд стягнути з відповідача - поручителя [PERSON]заборгованість за кредитним договором № 490065089 від 22.04.2008 року в розмірі 929 263,54 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн.; посилаючись на те, що 22.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та фізичною особою - громадянином України [PERSON] був укладений кредитний договір № 490065089, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 18914 дол.США 08 центів, з розрахунком 14,5% річних за користування кредитом строком до 22.04.2020 року. Відповідно до умов кредитного договору, Позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. В порушення умов кредитного договору, позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання, а тому станом на 16.04.2014 року загальна заборгованість за Кредитним договором становить 929 263,54 гривень, з яких: 192 722,92 грн. - заборгованість за кредитом, 100 005,54 грн. - заборгованість за відсотками, 636 535,08 грн. - пеня. Позивач зазначає, що на даний час договірні зобов'язання за кредитним договором №490065089 від 22.04.2008 року не виконані, .просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на ту обставину, що є рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11.01.2011р., за яким суд вирішив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором - 133 923,89 грн, відсотки - 6590,52 грн, пеню - 5 947,71 грн.; окрім того, позивачем з 01.09.2008 року була збільшена процентна ставка в односторонньому порядку; поручитель [PERSON] своєї згоди на це не давала; просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що 22.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (19.08.2009 року назву організаційно-правової форми було змінено на Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та фізичною особою - громадянином [PERSON] був укладений кредитний договір № 490065089, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 18914 дол.США 08 центів, з розрахунком 14,5% річних за користування кредитом строком до 22.04.2020 року, з цільовим використанням для придбання легкового автомобіля. Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором від 22.04.2008р між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 490065089-П, у відповідності до п.2.1 якого [PERSON] поручається перед банком за виконання позичальником [PERSON] обов'язків за кредитним договором. Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. При укладанні кредитного договору сторонами використане указане право, що виразилось у третейському застереженні, закріпленому у п.11 кредитної угоди. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів), положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 ст.2, ст.3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції України. Тому, передбачаючи у договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст.55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством. Вказаний висновок суду підтверджується також роз»ясненнями, викладеними у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно якого договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Пунктом 11 кредитного договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення сторонами спору з приводу виконання та припинення кредитної угоди шляхом переговорів - сторони мають право звернення до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11.01.2011року вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі : за кредитом - 133 923,89 грн, за нарахованими процентами - 6590,52 грн, по пені 5947,71 грн, всього - 146 462,12 грн. На підставі Ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 09.06.2011р, ПАТ «Альфа - Банк» отримало виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11.01.2011року. Відповідно до Постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06.06.2013р виконавчий лист № 6-1411/11, виданий 09.06.2011р., повернутий ПАТ «Альфа - Банк» без виконання. Відповідно до вимоги від 06.05.2014р банк звернувся до Позичальника та Поручителя з вимогою про дострокове повернення кредиту. Відповідно до п.2.3 Договору від 22.04.2008 року сторони визначили дату остаточного повернення кредиту - 22.04.2015р, договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором (п.10 договору). Відповідно до внесених змін і доповнень до кредитного договору від 16.02.2009р сторони визначили, що дата остаточного повернення кредиту змінена з 22.04.2015р на 22.04.2020року. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що погашень заборгованості за кредитним договором №490065089 від 22.04.2008р за виконавчим листом № 6-1411/11, виданим 09.06.2011р на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 11.01.2011року, не здійснювалось. У п.17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року зазначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 529, 536 ЦК. У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду). Кредитні кошти надавалися строком до 22 квітня 2020 року і наявність рішення третейського суду від 11.01.2011 року про задоволення вимог кредитора не припинило правовідносин між сторонами, оскільки рішення не виконане боржником до теперішнього часу, а тому банк з дати ухвалення рішення третейського суду має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, оскільки зобов'язання за кредитним договором припиняються повним його виконанням. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктами 6.1,10 Загальних умов кредитування фізичних осіб визначено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань кредиту за договором, зокрема у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць. У разі набуття банком на підставах, передбачених договором, права вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, банк направляє на адресу позичальника рекомендованим листом письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, нарахованої неустойки та інших платежів та нарахувань за договором та/або про усунення порушення та виконання порушеного зобов'язання не менш ніж у тридцятиденний термін з письмовим попередженням про звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання цієї вимоги. Відповідно до п.2.1 Договору поруки Поручитель поручається за виконання Боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому: а) обов'язок повернути Банку Кредит рівними частинами у терміни, визначені Основним договором та додатком № 1 до Основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 18 лютого 2013 року; б) обов'язок щомісяця сплачувати Банку проценти за користування Кредитом у терміни, визначені Основним договором та додатком № 1 до Основного договору; в) обов'язок у випадках, передбачених Основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути Банку Кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають із Основного договору; г) обов'язок сплатити Банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов'язань за Основним договором. Як вбачається з п.п. 3.1, 5.1 Договору поруки, поручитель погодився відповідати перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за порушення обов'язків, перелічених у ст. 2 цього Договору та підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами Основного договору та обов'язками Боржника за ним. У судовому засіданні встановлено і ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за Кредитним договором, що з 01 вересня 2008 року банком в односторонньому порядку було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами з 14,5 % до 16,5% річних . Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлений договором строк, як закріплено нормами статей 526, 530 ЦК України. В ході судового засідання судом було з'ясовано, що відповідачка, як поручитель за договором поруки згоди на збільшенння розміру процентної ставки за користування кредитними коштами з 14,5 % до 16,5% річних не давала, повідомлень банку про зміну відсотків на її адресу не надходило, тому суд приходить до висновку, що поруку припинено через збільшення обсягу відповідальності. За змістом п.5.4 договору поруки передбачено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть згоду на таке збільшення. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 листопада 2012 року по справі № 6-134 цс 13, зазначено, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неодинакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного суду України. Встановивши, що зміна процентної ставки за користування кредитом з 14,5 % на 16,5 % річних, була укладена без попередньої згоди та без відома поручителя [PERSON], внаслідок чого збільшилася її відповідальність за кредитним зобов"язанням, суд вважає, що позивачем безпідставно заявлено позовні вимоги до відповідачки [PERSON], як до поручителя, оскільки її порука за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON], вважається припиненою на підставі положень ч.1 ст. 559 ЦК України та п. 5.4 договору поруки і тому суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed