Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

09.06.2016 до Солом'янського районного суду м. Києва від Апеляційного суду м. Києва надійшли матеріали справи №22-ц-вп-/796/864/2016. Згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.06.2016 підсудність за матеріалами вищевказаної позовної заяви була визначена Солом'янському районному суду м. Києва. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінити територіальну підсудність судових справ, підсудним розташованих на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судами, та забезпечити розгляд: цивільних справ. підсудних місцевим загальним судам, розташованих на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва. Таким чином, позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом в якому просила: - надати дозвіл [PERSON] ([NUMBER], виданий Нахімовським РВ УДМС України в м. Севастополі 30.10.2012, реєстраційний номер картки платника податків [NUMBER]) як матері, або офіційному представнику позивачки, дозвіл на оформлення та виготовлення всіх документів, пов'язаних з виїздом з України, в тому числі на тимчасово окуповану територію України (ВЕЗ «Крим») малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції 22.06.2004), без згоди та супроводу її батька - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку. - надати дозвіл на виїзд в період з 01.06.2016 по 01.09.2016 з України, в тому числі на тимчасово окуповану територію України (ВЕЗ «Крим») малолітній - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції 22.06.2004) у супроводі матері [PERSON] ([NUMBER], виданий Нахімовським РВ УДМС України в м. Севастополі 30.10.2012, реєстраційний номер картки платника податків [NUMBER]) ), без згоди та супроводу її батька - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 26.04.2002 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис №378. Від цього шлюбу [INFO] народилася донька, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції (серія [NUMBER] від 22.06.2004). 02.04.2012 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя про розірвання шлюбу №2704/1469/2012 від 02.04.2012. Після розірвання шлюбу позивачка повторно одружилася, при одруженні обрала прізвище чоловіка - [PERSON]. Позивачка зазначила, що у 2014 році разом з дітьми переїхала з тимчасово окупованої території України, з міста Севастополя, що підтверджує довідка від 30.12.2014 р. №3009006391 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Відповідач [PERSON] залишився проживати на тимчасово окупованої території України, одружився, має нову родину. Позивачка пояснила, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин, дитина перебуває на її особистому утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, участі у вихованні дитини фактично не приймає, крім поодиноких розмов через оператора міжнародного голосового зв'язку Skype. Позивачкою зазначено, що в 2014 році відповідач надав нотаріальну згоду на виїзд дитини, засвідчену в місті Севастополі, яка відповідно до частини 3 статті 9 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вважається недійсною та не створює правових наслідків. Позивачка вказала, що в цьому році, з метою оздоровлення, виховання та спілкування з рідними, близькими, вирішення питань щодо аліментів на утримання доньки, і в т.ч., вирішила на літо вивезти доньку на тимчасово окуповану територію України (ВЕЗ «Крим»). Але, пояснила, що в даний час не має можливості вирішити це питання з відповідачем [PERSON] і отримати встановленим порядком його дозвіл на вивезення їхньої малолітньої доньки, виїжджати на територію України, до місця розташування визначених контрольних пунктів для здійснення спільного супроводу доньки, відповідач категорично відмовився. Позивачкою зазначено, що розмови з відповідачем щодо вирішення цього питання особисто та через спільних друзів до результату не призвели. Також вказала, що вирішувати питання щодо надання нотаріальної згоди на виїзд доньки до Автономної республіки Крим, чи за кордон, для чого потрібно виїжджати на територію материкової частини України або Росії для нотаріального оформлення згоди, відповідач також не бажає, в особистому спілкуванні з донькою відповідач особисто повідомив її про неможливість виїзду нею за адміністративний кордон та оформлення документів. 07.07.2016 позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона просила суд: -надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої особи [PERSON] разом з матірю без письмової згоди та супроводу її батька [PERSON] з України за кордон, у тому числі на тимчасово окуповану територію України (АР Крим) до досягнення нею повноліття; -надати [PERSON] дозвіл на оформлення всіх проїзних документів, пов'язаних з виїздом з України за кордон неповнолітньої особи [PERSON] до досягнення нею повноліття без письмової згоди батька [PERSON]. Виходячи з вищезазначеного, позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі. 07.07.2016 відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином, а саме: через публікацію на офіційному сайті Солом'янського районного суду м. Києва, так-як з 27 березня 2014 року поштові відправлення, які направлені УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.04.2002 по 02.04.2012. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського обласного управління юстиції 22.06.2004). Як встановив суд, 02.04.2012 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя про розірвання шлюбу №2704/1469/2012 від 02.04.2012. З матеріалів справи вбачається, що дитина перебуває на особистому утриманні позивача, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, участі у вихованні дитини фактично не приймає, крім поодиноких розмов через оператора міжнародного голосового зв'язку Skype. З метою оздоровлення, виховання та спілкування з рідними, близькими, вирішення питань щодо аліментів на утримання доньки, в т.ч., позивачка вирішила на літо вивезти доньку на тимчасово окуповану територію, проте відповідач відмовився надати дозвіл на вивезення їхньої малолітньої доньки. Згідно з п.3 ч.3, ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. При цьому фізичні особи, які реалізують це право, повинні мати при собі відповідні документи, якими для дітей є проїзний документ дитини, порядок оформлення яких регламентується чинним законодавством. Судом встановлено, що повну відповідальність за оздоровлення доньки сторін несе позивачка. Участі в утриманні, вихованні та оздоровленні дитини відповідач не приймає. Позивачка зазначила, що в даний час не має можливості вирішити питання надання дозволу на виїзд їх малолітньої дочки з відповідачем і отримати встановленим порядком його дозвіл на вивезення їхньої малолітньої доньки, виїжджати на територію України, до місця розташування визначених контрольних пунктів для здійснення спільного супроводу доньки, відповідач категорично відмовився. Позивачкою зазначено, що розмови з відповідачем щодо вирішення цього питання особисто та через спільних друзів до результату не призвели. Також, як зазначає позивачка, вирішувати питання щодо надання нотаріальної згоди на виїзд доньки до Автономної республіки Крим, чи за кордон, для чого потрібно виїжджати на територію материкової частини України або Росії для нотаріального оформлення згоди, відповідач також не бажає, в особистому спілкуванні з донькою відповідач особисто повідомив її про неможливість виїзду нею за адміністративний кордон та оформлення документів. Ст. 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну /разом з батьками/. Виходячи з проголошеного Конвенцією права дитини, суд вважає, що донька сторін має право безперешкодно виїжджати зі своєї країни на відпочином за кордон. Виходячи з того, що відповідач чинить позивачу перешкоди в цьому, обмежує таким чином можливості дитини та її право на відпочином та оздоровлення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині позовних вимог про надання тимчасового багаторазового виїзду неповнолітньої особи [PERSON] разом з матірю [PERSON] без письмової згоди та супроводу її батька, [PERSON], з України за кордон, у тому числі на тимчасово окуповану територію України (АР Крим) до досягнення нею повноліття. Що стосується позовних вимог про надання [PERSON] дозволу на оформлення всіх проїзних документів, повязаних з виїздом з України за кордон неповнолітньої особи [PERSON] до досягнення нею повноліття без письмової згоди батька [PERSON], слід зазначити наступне. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. Відповідно до ст.4 Закону України " Про порядок виїзду з України та в"їзд в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В той же час, при вирішенні питань про виїзд дитини на оздоровлення та відпочинок за кордон відповідач, не дивлячись на неодноразові прохання позивачки, нотаріального дозволу на оформлення проїзних документів та виїзд дитини за кордон не надає, уникаючи взагалі вирішення даних питань з позивчкою. Право фізичної особи на свободу пересування, як і будь-яке інше конституційне право, гарантується державою і не може бути скасоване. Це право означає не лише право пересування по території України, а й право громадянина України на виїзд з України, порядок здійснення якого врегульовано вище приведеним Законом. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позовної заяви. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, які складаються із суми судового збору 551,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved