Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

02.01.2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 41230,64 грн. В судовому засіданні представник позивача Малий Р.О. позов підтримав повністю і просив його задовольнити з тих підстав, що 03.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZPVCRX02770454, який складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» в розмірі 2068,00 грн. терміном 24 місяці зі сплатою за користування кредитом 12,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 03.12.2008 року. В погашення заборгованості за кредитом відповідач був зобов»язаний щомісячно сплачувати платіж, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Однак відповідач свої зобов»язання за договором не виконував, у зв»язку з чим заборгованість станом на момент звернення до суду складала 41230,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2004,08 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 13236,44 грн., заборгованість по комісії - 1001,00 грн., пеня за несвоєчасно виконання зобов»язань за договором - 22549,57 грн., штрафи відповідно до п.2.4,5.5 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн.(фіксована частина) та 1939,55 грн.(процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість в сумі 41230,64 грн. та судові витрати в сумі 412,31 грн. Відповідач позовні вимоги позивача визнав частково лише в частині відшкодування «тіла» кредитного договору в розмірі 2004,68 грн. В іншій частині, не заперечуючи факту придбання 03.12.20067 року в магазині «Мобі люкс» в м. Запоріжжя мобільного телефону «Нокіа» вартістю 1880 грн., просив відмовити у задоволенні позову у зв»язку з тим, що він не укладав при цьому жодного кредитного договору з позивачем, бо вказаний договір він укладав з ВАТ «Надра банк». Також просив відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 22549,57 грн. у зв»язку з тим, що він не працює, доходів не має, а нарахована пеня не співмірна з основною заборгованістю за кредитним договором. Вислухавши пояснення сторін та перевіривши надані ними докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 03.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZPVCRX02770454, який складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» в розмірі 2068,00 грн. терміном 24 місяці зі сплатою за користування кредитом 12,00% на рік на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку : щомісяця в період сплати, за який приймається період з «3» по «9» число кожного місяця Позичальник повинен надати Банку грошові кошти(щомісячний платіж) у сумі 143,01 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами, з кінцевим терміном повернення 03.12.2008 року(а.с.6-8,9-27). Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № ZPVCRX02770454 від 03.12.2006 року станом на 01.07.2013 року складала 41230,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2004,08 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 13236,44 грн., заборгованість по комісії - 1001,00 грн., пеня за несвоєчасно виконання зобов»язань за договором - 22549,57 грн., штрафи відповідно до п.2.4,5.5 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн.(фіксована частина) та 1939,55 грн.(процентна складова) - а.с.9-27. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, бо відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи встановлено, що 03.12.2006 року відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит у розмірі 2068,00 грн. і лише один раз 10.04.2007 року вніс платіж у розмірі 199,27 грн. на його погашення, що ним не заперечується та підтверджується наданими позивачем доказами(а.с.4,73-75). Згідно розрахунку позивача з 11.04.2007 року відповідач свої зобов»язання щодо щомісячного повернення кредиту в розмірі 143,01 грн. не виконує, чим порушує умови кредитного договору, викладені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам. Тому має прострочену заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом(а.с.4-5). Відповідно до ст. 259 ЦК України сторони за домовленістю між собою уклали договір про збільшення строку позовної давності по вимогам щодо повернення кредиту, оплаті процентів за користування кредитом, винагороді, пені, штрафам, витратам банку до 50 років(а.с.27). Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Тому, перевіривши наданий суду позивачем розрахунок заборгованості за кредитом в частині всіх платежів, за виключенням розрахунку пені(а.с.4-5), суд вважає його вірним та таким, що відповідає вимогам закону та укладеного між сторонами договору. При цьому, критично оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає необґрунтованими пояснення відповідача в частині невизнання позову з підстав того, що він не укладав договір саме з позивачем, не був ознайомлений з його умовами, не знав, яким чином його слід виконувати, бо вони спростовуються : заявою відповідача від 03.12.2006 року з його власноручними підписами про умови надання кредиту(а.с.7) ; рахунком від 03.12.2006 року про продажу відповідачу товару у кредит та копією платіжного доручення від 08.02.2007 року про перерахування позивачем продавцю вартості придбаного відповідачем товару(а.с.8,109); поясненнями відповідача та копією меморіального ордеру від 10.04.2007 року про погашення ним кредитної заборгованості в сумі 199,27 грн.(а.с.73-75); копіями судового наказу від 13.07.2009 року та ухвал суду від 15.07.2009 року про скасування вказаного наказу за заявою відповідача, від 03.02.2010 року,07.05.2012 року та 27.08.2013 року про залишення аналогічного позову позивача без розгляду у зв»язку з неявкою його представника в судове засідання, які свідчать про те, що з 2009 року позивач неодноразово пред»являв позовні вимоги до відповідача, який достеменно знав про наявність в нього кредитної заборгованості, але незважаючи на це, свої зобов»язання не виконував(а.с.88-92). Однак вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування пені в розмірі 22549,57 грн. суд враховує наступне. В судовому засіданні відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову, у тому числі і в частині стягнення неустойки, посилаючись на тяжке матеріальне становище - ніде не працює, доходів не має. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов»язання боржником, майновий стан сторін, які беріть участь у зобов»язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тому, відповідно до принципів розумності і справедливості, та враховуючи розмір кредитного зобов»язання(2068 грн.), суд приходить до висновку про те, що обґрунтований розмір пені, який слід стягнути з відповідача за невиконання умов договору, складає 2100 грн. Такого висновку суд дійшов, враховуючи у тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішення від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинам 1,2 статті 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірі грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов»язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг(абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, частини 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов»язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов»язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов»язань позичальниками - фізичними особами. Враховуючи зазначене позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості з тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії та пені та заперечення відповідача про відмову в задоволенні позову підлягають задоволенню частково, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 01.07.2013 року в розмірі 20781,07 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2068,00 грн., заборгованість за процентами - 13236,44 грн., заборгованість по комісії - 1001,00 грн., штраф - 500 грн., процентна складова штрафу - 1939,55 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за кредитним договором - 2100 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2014 року складала 1218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 412,31 грн.(а.с.1). Але суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20781,07 грн. У зв»язку з чим підлягає сплаті судовий збір у сумі 243,60 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: partial