Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договори позички квартири [ADDRESS] від 01.08.2004р., 28.07.2007р., 27.07.2010р., укладені між відповідачами. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що такі були укладені відповідачами фіктивно, тобто, без мети створити правові наслідки, передбачені ними, а з метою обмежити його у поділі майна набутого за час шлюбу. Вказані договори ідентичні за характером їх складення, що свідчить про те, що всі вони роздруковані в один день. За час їх спільного проживання у спірній квартирі йому не було нічого відомо, що вказана квартира використовується на підставі зазначених договорів, а лише після того як виник спір про поділ майна з»явились такі договори. Крім того, відповідно до зазначених договорів відповідачка користується квартирою безоплатно, в той час як у заяві про стягнення аліментів відповідачкою зазначено, що вона змушена сплачувати за оренду житла 4000 грн., що також свідчить про фіктивність оспорюваних правочинів. В одному з розділів договорів є посилання на акт передачі предмета договору, у яких міститься перелік речей, що було нажито за час шлюбу, а тому вони не могли бути складовою частиною квартири, яка передавалась у позичку. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що спірна квартира належить відповідачу [PERSON], така була передана відповідачці [PERSON] у позичку для проживання, з приводу чого і були укладені оспорювані договори. Відповідачка разом із позивачем проживала у спірній квартирі, тобто, правові наслідки передбачені зазначеними договорами наступили, що свідчить про відсутність ознак їх фіктивності. Просять відмовити в задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, показання свідка [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.234 цього кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно роз"яснень, що містить п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст.827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Статями 828, 793 Цивільного кодексу України визначено форму договору позички, зокрема, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 01.08.2004р. відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір, за умовами якого остання передала відповідачці [PERSON] у безоплатне користування (позичку) належну їй квартиру [ADDRESS], строком до 29.07.2007р. (а.с.74-77) 28.07.2007р. та 27.07.2010р. між сторонами укладено аналогічні договори строком відповідно до 27.07.2010р. та 26.07.2013р. (а.с.78-85). Вказані договори укладені у простій письмовій формі, підписані обома сторонами, визначена договором квартира передана відповідачці [PERSON] у користування, оскільки остання разом із позивачем проживала у вказаній квартирі до припинення сімейних відносин, а в подальшому продовжує проживати у ній із неповнолітніми дітьми. Факт проживання у вказаній квартирі не заперечується і самим позивачем. Відтак, враховуючи те, що оспорюваними договорами обумовлювались такі його наслідки як передача у безоплатне користування житла (квартири), таке фактично було передано відповідачці і нею використовувалось вказані правочини не мають ознак фіктивності. Суд не приймає до уваги покликання позивача на те, що майно перераховане у актах прийому-передачі майна в дійсності набуте за час шлюбу, а тому не могло передаватись відповідачкою [PERSON] в користування відповідачці [PERSON], з огляду на те, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про такі обставини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] ствердив лише про те, що він разом із позивачем привозив дзеркало до прихожої у вказану квартиру. Відтак, показання даного свідка не свідчать про належність позивачу майна зазначеного у актах прийому-передачі майна, що є додатками до оспорюваних договорів. Не встановлено судом і порушень щодо форми оспорюваних договорів, оскільки кожен із них було укладені на строк менш як на три роки, відтак, в силу ст.ст. 828, 793 Цивільного кодексу України такі укладені у письмовій формі. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, всупереч зазначених вимог, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів в підтвердження обставин того, що оспорювані договори укладені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсним, оскільки будь-які дані про їх фіктивність відсутні, оспорювані правочини укладені з дотриманням вимог ст.203 Цивільного кодексу України та інших вимог законодавства, відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 ЦПК України, суд вважає, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 216, 234 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed