Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який неодноразово уточнювала в процесі розгляду справи. В позовній заяві зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2007 р. [PERSON] та [PERSON], перебуваючи в шлюбі, придбали по ? частині кожен домоволодіння № 62 по вул..Мічуріна в м.Запоріжжя, яке знаходиться на земельній ділянці площею 1003 кв.м. Сімейне життя з відповідачем не склалося, спільне проживання припинилося у листопаді 2014 р. Сумісна неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею. Посилаючись на ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.150, 152, 155, 156 ЖК України, ст.ст.3, 319, 355-358, 364, 373, 374, 377, 379-381, 383, 386 ЦК України, за позовом [PERSON] просить витілити в натурі із спільної часткової власності домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: м.Запоріжжя, вул..Мічуріна, 62 за висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи, складеної 21.10.2016 р. Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили її задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та наданих сторонами доказів. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач просить поділити домоволодіння, господарські будівлі та споруди, серед яких є самочинно збудовані, що не підлягають поділу. Відповідач підтримав позицію представника, але у разі виділення в натурі частки, просив розділити домоволодіння у відповідності до варіанту № 5 (додаток № 10) висновку № 411-15 від 14.04.2016 р., складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Запорізьке відділення. Вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані письмові докази в сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позов [PERSON] заявлений обґрунтовано та підлягає задоволенню, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1949, [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частині домоволодіння № 62 по вул..Мічуріна в м.Запоріжжя (т.1 а.с.10). Право власності сторін на вказану частку зареєстровано ОП ЗМБТІ (т.1 а.с.11 зв.). З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 459248 (т.1 а.с.16) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками земельної ділянки, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул..Мічуріна, 62, по 1/2 частці кожен. Між сторонами існує спір щодо порядку користування домоволодінням. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Саме така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них". Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. (Правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 30 вересня 2015 року у справі N 6-286цс15). Як встановлено судом, сторони є співвласниками житлового будинку № 62 по вул..Мічуріна в м.Запоріжжя. Згідно висновку експерта № 3743/3744/3745/3746-16 за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи від 21.10.2016 р. експертом було запропоновано варіант можливого поділу спірного домоволодіння та земельної ділянки. Суд вважає вказаний висновок належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки містить відповіді на питання, які підлягають доказуванню у цій справі. З наведеного, суд дійшов висновку, що позивач довела її право на поділ в натурі домоволодіння та земельної ділянки, та її право підлягає захисту у обраний позивачем спосіб, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, суд враховує ту обставину, що запропонований експертом у висновку № 3743/3744/3745/3746-16 від 21.10.2016 р. варіант поділу домоводіння не передбачає значних переобладнань з втручанням в несучі конструкції будинку, що підтвердив в судовому засіданні експерт [PERSON] Твердження представника відповідача про наявність в домоволодінні самочинних споруд не підтвердженого матеріалами справи. Відображені в технічному паспорті (т.1 а.с.12 зв.) як самочинні - недобудована службова прибудова літ. а-2, житловий будинок літ.Ж, гараж літ. З та службова прибудова літ.ж, були прийняті в експлуатацію згідно акту приймання індивідуального будинку від 22.08.2006 р., затвердженого розпорядженням голови Шевченківської районної адміністрації № 1871р від 22.08.2006 р. (т.1 а.с.102). Суд не може взяти до уваги доводи відповідача про поділ житлового будинку у відповідності до варіанту № 5 висновку № 411-15 від 14.04.2016 р., складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Запорізьке відділення, оскільки зустрічних позовних вимог відповідач, якому суд сприяв у реалізації його прав, неодноразово відкладаючи розгляд справи за його клопотанням, не подавав, а за ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позов, пред"явлений [PERSON] законний та обгрунтований. На підставі ст.88 ЦПК україни, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 487,20 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 7046,40 грн., висновок якої покладений в основу судового рішення. На підставі ст.ст.3,10,11,57,60, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved