Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] надалі - («Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - "Відповідач") про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що [PERSON] являється власницею квартири [ADDRESS] . В належній позивачці на праві власності квартирі була зареєстрована та проживала дружина її сина, - [PERSON] , проте в подальшому їх спільне життя не склалось, більше двох років тому відповідач переїхала на постійне місце проживання до картири [ADDRESS] . Відповідач не є співвласником даної квартири, однак будучи одруженою з її сином вселилася до даної квартири та була в ній зареєстрована. Вже більше двох років відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки переїхала, жодних обов"язків по утриманні квартири не несе. Позивачем подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винисення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач до суду не з`явилася, подала заяву про розгляд спрви у її відсутності, не заперечила щодо задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 08.06.2005 року, квартира [ADDRESS] (1/4) частина належить [PERSON] на підставі договору дарування. ( а.с.6-7) Ззідно свідоцтва про право власності на житло від 03.01.1995 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. ( а.с.10-11). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.07.2003 року спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] є дочка [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] . ( а.с.12-14). На підставі договору дарування частини квартири від 12.08.2003 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/8 частину квартири [ADDRESS] . ( а.с.15-16). На підставі договору дарування частини квартири від 08.06.2005 року [PERSON] передав у власність [PERSON] безоплатно 1/4 частину квартири [ADDRESS] , а [PERSON] . Приймає в дар вищевказану частину квартири. ( а.с. а.с.17-18). Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідача у вказаній квартирі, яка являється власністю Позивача порушує її права як власника квартири, оскільки Відповідач, будучи зареєстрованим в даній квартирі відмовляється знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідач не проживає у спірній квартирі, не утримує її, не сплачує комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що через реєстрацію Відповідача у вказаній квартирі, Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідача, не може реалізувати права власника об`єкта нерухомості. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить Позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви вбачається, що Відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, Відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] понад один рік, не несе витрат по її утриманні, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України ,

Outcome: approved