Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати договір комісії укладений між нею та [PERSON] 24.02.2009 року, завірений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі під № 824- недійсним, визнати неможливим настання прав і обов'язків за договором комісії у [PERSON] щодо продажу та одержання винагороди за здійснення купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та зареєстрованої на ім'я [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник [PERSON] посилались на те, що, 24.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії, який був завірений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., про що в реєстрі зроблений відповідний запис № 824. За цим договором комісії відповідач мала продати належну позивачеві на праві особистої приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м., що підтверджується договором комісії. З моменту укладання договору та на час звернення до суду ні відповідачем, ні позивачем - сторонами по договору не було вчинено жодних дій, направлених на виконання договору. Так позивач [PERSON] не звільнила і не передавала відповідачу спірну квартиру, не знялася з реєстрації в цій квартирі, не передала відповідачеві аванс за вчинення будь-яких дій, необхідних для виконання цього правочину. Відповідач [PERSON] в свою чергу, за минулі після укладення договору п'ять років не оформила ніяких необхідних для продажу документів, в тому числі, не одержала витяг із реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім*ї, тощо. Бездіяльність з боку обох сторін щодо виконання умов договору свідчить про те, що мав місце фіктивний правочин, який було вчинено без наміру створення правових наслідків, які були ним обумовлені. Крім того сторони знали, що дані, зазначені в п. 3 Договору комісії не відповідають дійсності, а саме, що насправді Комітент на момент укладення договору комісії займала і продовжувала проживати в квартирі. [PERSON] не мала наміру втратити права власності на спірну квартиру, оскільки іншого житла у неї не було, і купити іншу квартиру вона не збиралася, а відповідач [PERSON] розуміла, що вона не зможе виконати умови договору комісії. Представник позивача [PERSON] надав до суду письмову заяву с проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись, причин неявки суду не повідомили. В наданих запереченнях представник відповідача [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити на підставі спливу строку позовної давності. Третя особа - приватний нотаріус ХМНО Широкова В.А. в судове засідання не з'явилась, надавши до суду документи щодо укладання спірного договору. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, по наявним в матеріалах справи доказам, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини і відповідні ним правовідносини. 24 лютого 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А були посвідчені наступні договори: договір комісії, укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстровий номер № 824, відповідно до умов якого [PERSON] мала продати належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 27,0 кв.м. договір позики між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), реєстровий № 819, відповідно до умов якого позивачка отримала позику в сумі 14800 доларів США; договір іпотеки між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець), реєстровий № 821, укладений в забезпечення зобов'язань [PERSON] за договором позики, одночасно на спірну квартиру накладено заборону її відчуження; В п. 7 договору комісії укладеного 24.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] вказано, що договір укладено без визначення строку, тому у разі відмови комітента від договору, комітент повинен повідомити комісіонера про відмову від договору не пізніше, ніж за один рік у письмовій формі через нотаріуса, який посвідчив договір у порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до змісту позовних вимог [PERSON] вказує, що укладений договір комісії був укладений фіктивно без настання правових наслідків передбачених законодавством. Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч.2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недісним. Відповідно до ст. 54 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідач не надав жодних пояснень та доказів на спростування твердження позивача щодо невідповідності п. 3 оспорюваного договору де вказано, що комітент стверджує, що майно ним не зайняте та він зобов'язується не займати це майно, а також не допускати вселення чи реєстрацію до цього майна інших осіб до закінчення терміну дії цього договору, фактичним обставинам, про те що позивач на момент укладення договору проживав у [ADDRESS] Також відповідно до п.5 договору комісії, комітент не передавав комісіонеру правовстановлюючих документів на квартиру, а саме: договору купівлі-продажу і технічного паспорту. Доводи позивача наведені ним в обґрунтування позову і викладені в рішенні суду відповідачем не спростовані. Відповідач та його представник, будучі неодноразово повідомленими про час і місце судового розгляду, у засідання не з'явились, будь-яких доказів на захист від позову не надали. Таким чином суд вважає встановленим, що під час укладення договору комісії сторони розуміли фіктивність даного правочину. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається зі дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача [PERSON] надав до суду письмові заперечення щодо застосування строку позовної давності та пояснив, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналася лише в травні 2014 року, коли їй стало відомо, що [PERSON] виїхала за межі м. Харкова до м. Здолбунів Рівненської області. Ці доводи позивача також не спростовані відповідачем. З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову до суду, який був підписаний представником позивача [PERSON] вказано адресу відповідача: [ADDRESS], після надіслання запиту до Адресно-довідкового бюро УМВС України в Харківській області до суду надійшла відповідь, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] тому суд не находить підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення своїх прав в травні 2014 року. З наведених підстав суд критично оцінює заперечення представника відповідача [PERSON] та відхиляє їх. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 10 ЦПК України). Сторони зобов"язані довести відповідними доказами обставини, якими вони обгрунтовують свої вимоги і заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а договір комісії - визнанню недійсним, як фіктивний з застосуванням наслідків недійсності. Стосовно вимоги щодо визнання неможливим настання прав і обов'язків за договором комісії у [PERSON] щодо продажу та одержання винагороди за здійснення купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та зареєстрованої на ім'я [PERSON], - задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто приписи цієї норми права і означають, що з моменту визнання правочину недійсним права і обов'язки сторін не існують з моменту вчинення договору. Окрім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial