Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ХОРИВА 31-Б», [PERSON], про відновлення становища, яке існувало до порушення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є співвласником (спільна сумісна власність) квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації згідно із розпорядженням №745 від 15.06.2004 р. 13.02.2008 р. відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва нежилі приміщення з №1 по № 4 загальною площею 106,20 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] продані третій особі - фізичній особі-підприємцю [PERSON] Рішенням Подільського районного суду від 04.06.2015 р. у справі № 2-46/11 зазначений договір купівлі продажу визнано недійсним. 23.04.2008 р. [PERSON] подаровано нежилі приміщення з №1 по № 4 загальною площею 106,20 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] відповідачу, дані нежилі приміщення за своїм статусом є допоміжними та на праві спільної сумісної власності належать позивачу разом з іншими співвласниками будинку. Станом на час звернення до суду з позовом, спірне приміщення перебуває у фактичному володінні відповідача. З огляду на те, що підставою для оформлення договору дарування від 23.04.2008 р. та відчуження у власність відповідачу спірного приміщення передував договір купівлі-продажу, який в судовому порядку визнано недійсним, тому позивач, зважаючи на положення ст. 216 ЦК України, згідно із якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, вважає, що захист порушеного права співвласників будинку можливий, шляхом відновлення становища, що існувало до порушення та визнання відсутності у відповідача права власності на спірні приміщення та скасування права власності відповідача на ці приміщення. Позивач просить повернути нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,20 кв.м., що знаходяться у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS], в правовий стан в якому вони існували до порушення, шляхом скасування державної реєстрації права власності відповідача на ці приміщення. Ухвалою суду від 04.04.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В поданій до суду заяві про застосування судом строку позовної давності представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача вважає безпідставними та просить суд застосувати позовну давність, оскільки, на думку представника відповідача, позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не вживались. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовної заяви заперечувала повністю, зазначивши, що позов є безпідставним , також наголосила на застосуванні судом строку позовної давності. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивач та треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартир в багатоквартирному житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52-57). Рішенням Подільського районного суду від 04.06.2015 р. у справі № 2-46/11, в подальшому зміненим Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2016 р. та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017, визнано договір купівлі- продажу нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,20 кв.м., що знаходяться у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS], який укладено між Відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва нежилі приміщення та фізичною особою-підприємцем [PERSON] недійсним (а.с. 16-25). Згідно із договором дарування від 23.04.2008 р., фізичною особою-підприємцем [PERSON] подаровано нежилі приміщення з №1 по № 4 загальною площею 106,20 кв.м., які розташовані в [ADDRESS], відповідачу (а.с. 11). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 113244701 від 08.02.2018 р. власниками нежитлового приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,20 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивач (а.с. 26). Як вбачається із протоколу № 1 установчих зборів об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Хорива-31-б" від 03.05.2010 р. 7 співвласників, в тому числі і позивач створили ОСББ "Хорива 31-б", що складає 58,3 % від загальної кількості власників квартир (а.с. 103-105). Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із нормами Законів України "Про приватизацію державного житлового фонду", "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" допоміжні приміщення знаходяться у спільній частковій власності власників квартири чи квартиронаймачів у житловому будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у спільній частковій власності є спільною сумісною власністю. У ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. З урахуванням того, що позивач просить повернути нежилі приміщення в правовий стан, в якому вони існували до порушення, шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на такі приміщення, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі за текстом - Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону , державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, і на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок). Відповідно до п. 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Так, процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 р. № 1141. Виходячи із вимог Закону, то однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права (далі - державна реєстрація прав) є рішення суду, яке набрало законної сили. Так, згідно статті 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду: - рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім цього, вказаною нормою Закону визначено, що у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав державним реєстратором вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Частиною п'ятою статті 26 Закону встановлено, що внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Звертаємо увагу, що пунктом 4 частини першої статті 2 Закону встановлено, що іншим правонабувачем є орендар, суб'єкт іншого права, похідного від прав власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно Закону). Водночас, суд звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності за своєю правовою природою є дією, якою держава визнає наявні речові права на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей до відповідного реєстру. А відтак, відсутність відповідача у актуальній інформації про право власності, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 113244701 від 08.02.2018 р. (а.с. 26) є фактом відсутності права власності такої на нежилі приміщення з № 1 по № 4 (група приміщень 21) в літ (Б) - реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 896638980000, що унеможливлює скасування запису про право власності, якого не існує. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Натомість в контексті заявлених позовних вимог, позивач помилково вважає, що саме відповідач є власником спірних нежилих приміщень, а в порушення вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів на підтвердження права власності відповідача на такі приміщення. Судовим розглядом встановлено, що позов пред'явлено лише одним із співвласників квартир, 8 мешканці будинку по вул. Хорива, 31-Б залучено позивачем до справи як третіх осіб на стороні позивача, однак, позивачем не зазначено у позові всіх інших співвласників квартир чи квартиронаймачів та не надано повноважень представляти їх інтереси, в той час як, згідно із ст.ст. 358, 368, 369 ЦК України співвласники володіють і користуються спільним майном лише за домовленістю. В матеріалах справи є інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 113244701 від 08.02.2018 р., згідно із якою власниками нежитлового приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивач. Так, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на спірні приміщення, при цьому, надає суду документ, який свідчить про реєстрацію права власності на ці об'єкти нерухомості саме за позивачем та іншими особами, що, відповідно, унеможливлює скасування державної реєстрації права власності відповідача на нежитлове приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 21) в літері (Б) загальною площею 106,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Посилання позивача на те, що спірне приміщення на час подання позову до суду перебуває у фактичному володінні відповідача, свідчать про те, що позивачем в даному випадку невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 87 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. З урахуванням наведеної правової норми належною формою захисту в даному випадку є звернення до суду із позовом про повернення майна особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Посилання представника відповідача на застосування позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред'явленої вимоги. Згідно із положеннями ст.ст. 137, 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення із позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень, оскільки такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами. З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 368, 369, 1212 ЦК України та

Outcome: approved