Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] на підставі довіреністю від [PERSON], яка являється її матір'ю, звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому зазначає, що у січні місяці 2011 року їй стало відомо, що до [PERSON] наприкінці 2010 року в усній формі звернувся відповідач, який в той час тимчасово винаймав житло в сусідньому будинку, з проханням здійснення тимчасової реєстрації його в будинку матері. Відповідач запевнив [PERSON], що дана реєстрація необхідна йому для отримання останнім паспорту та постановки на військовий облік для вступу у подальшому до лав Збройних сил України, мотивуючи тим, що він не має постійного місця проживання та відповідної реєстрації, на що вона погодилася. На сьогоднішній день будь-які спроби зняти відповідача з реєстрації з вищезазначеного будинку виявилися марними, тому [PERSON] вимушена була звернутися до суду для вирішення даного питання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали на підставах зазначених в позові та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, про час слухання справи повідомлявся належним чином (шляхом оголошення в пресі). За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені документи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Правовідносини сторін, щодо користування будинком регулюються Житловим Кодексом та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається з матеріалів справи, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 26 січня 1993 року. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно довідки Ст. Збур’ївської сільської ради від 12.06.2014 року за № 675, [PERSON], 13.11.1992 року, зареєстрований в будинку [ADDRESS] але фактично не проживає. Між тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", однією із підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи може слугувати судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України слідує, що особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. Беручи до уваги встановлений в судовому засіданні термін відсутності в будинку [PERSON] відповідача, який становить понад один рік, останній втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved