Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати відомості, розповсюджені відповідачем відносно позивача в листах від 27.11.2013 року б/н, від 20.12.2013 (вхід. № Л-556/05-07), від 07.05.2014 (вхід. № Л-142/05-070) [PERSON], [PERSON], Голові Харківської обласної ради народних депутатів [PERSON], про те, що: « …. Рейдер ([PERSON]) навіть не врахував потрібним, хоча би для дотримання формальності запросити мене на збори засновників, поставити мене до відома. Депутат - рейдер [PERSON], будучи фактичним власником фірми, вивів беззаконно та безкарно по черзі зі складу засновників [PERSON], [PERSON].»; «…. Цей ([PERSON]) шахрай та аферист, по цій же причині повної безкарності йде далі: ставши фактичним власником фірми в результаті рейдерського захвату з ціллю ухилення від оподаткування, від виплати всіх боргових зобов'язань фірми та ще більшого збагачення, [PERSON] за допомогою хабарів через суд затіває незаконне фіктивне банкрутство фірми…»; «… наступний штрих до портрету цього депутата ([PERSON]), який в належній йому фірмі наказав вивісити оголошення, принижуючу ([PERSON], [PERSON]) честь та гідність з явним проявом ксенофобії…»; «…. Поведінка цього депутата ([PERSON]) переходить всі кордони, що також підтверджує необхідність зупинити цього задиристого свавільника, не говорючи вже про його кримінальні діяння..»; «…. ([PERSON]) шляхом хабарів порушив проти мене ([PERSON]), [PERSON] кримінальну справу та довів її до суду…», також спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом направлення копій судових рішень про недостовірність поширених відомостей відносно позивача Голові Харківської обласної ради [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. Відповідачем було направлено листи від 27.11.2013 року б/н, який був адресований [PERSON], [PERSON] та листи від 20.12.2013 року (вхід. № Л-556/05-07), від 07.05.2014 (вхід. №Л-142/05-070), які адресовані Голові Харківської обласної ради народних депутатів [PERSON], в яких було розповсюджено негативну інформацію відносно позивача. Вищезазначена розповсюджена негативна інформація спростовуюється наступним. Щодо виключення [PERSON] із складу учасників ТОВ-ФІРМИ «ДАНІКА», то згідно протоколу загальних зборів ТОФ-ФІРМИ «ДАНІКА» від 30.08.2012 року №33, додатку до протоколу від 30.08.2012 року 33, при вирішенні питання щодо виключення [PERSON] кворум склав 81,836%, що вказує на правомочність прийняття зазначеного рішення по порядку денному одностайно всіма присутніми учасниками товариства, в тому числі і відповідачем, який був присутній на даних зборах. Рішенням господарського суду Харківської області від 26.12.2012 року, рішенням Вищого господарського суду України від 30.10.2014 року, вказане рішення було прийнято відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про господарські товариства». Щодо виключення відповідача зі складу учасників ТОВ-ФІРМИ «ДАНІКА», то згідно протоколу загальних зборів ТОВ -ФІРМИ «ДАНІКА» від 21.01.2014 року №36 на позачергових зборах були присутні учасники, які володіють 88,9% голосів. 19.12.2013 року на адресу відповідача було надіслано повідомлення від 18.12.2013 року щодо проведення позачергових зборів товариства з порядком денним. Дане повідомлення відповідачем було отримано. Учасниками загальних зборів було прийнято рішення 78,9% голосів щодо виключення відповідача зі складу учасників у зв'язку із невиконанням своїх корпоративних зобов'язань перед товариством щодо формування статутного капіталу. Щодо фіктивного банкрутства, то ч.2 ст. 215 ГК України встановлено, що фіктивним банкрутством визнається завідомо неправдива заява суб'єкта підприємництва до суду про нездатність виконати зобов'язання перед кредиторами та державою. Встановивши факт фіктивного банкрутства, тобто платоспроможність боржника, суд відмовляє боржникові у задоволенні заяви про визнання банкрутом і застосовує санкції, передбачені законом. Відомості відповідача не містять посилань на фактичні дані товариства, без посилань на первинні документи товариства, рішень судів, які б підтверджували висновки відповідача. Відомості щодо кримінальних діянь позивача, то відповідно до презумпції невинуватості, то особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Наведені фрази відповідача є образливими, носять негативний характер. Своїми діями відповідач грубо порушив немайнове право позивача та поширив недостовірну інформацію. Крім того, відповідач завдав моральної шкоди позивачеві, яку позивач оцінює в 20 000,00 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] з'явилась, позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання з'явився, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, надав письмові заперечення. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не оскаржується сторонами, що відповідач надіслав листи від 27.11.2013 року б/н, 20.12.2013 року № Л-556/05-07, від 07.05.2014 року №Л-142/05-07 [PERSON], [PERSON] та Голові Харківської обласної ради народних депутатів [PERSON], в яких вказана недостовірна інформація (а.с. 7-21, 55-58), а саме: фраза №1 - « …. Рейдер ([PERSON]) навіть не врахував потрібним, хоча би для дотримання формальності запросити мене на збори засновників, поставити мене до відома. Депутат - рейдер [PERSON], будучи фактичним власником фірми, вивів беззаконно та безкарно по черзі зі складу засновників [PERSON], [PERSON].»; фраза № 2 - «…. Цей ([PERSON]) шахрай та аферист, по цій же причині повної безкарності йде далі: ставши фактичним власником фірми в результаті рейдерського захвату з ціллю ухилення від оподаткування, від виплати всіх боргових зобов'язань фірми та ще більшого збагачення, [PERSON] за допомогою хабарів через суд затіває незаконне фіктивне банкрутство фірми…»; фраза № 3 - «… наступний штрих до портрету цього депутата ([PERSON]), який в належній йому фірмі наказав вивісити оголошення, принижуючу ([PERSON], [PERSON]) честь та гідність з явним проявом ксенофобії…»; фраза № 4 - «…. Поведінка цього депутата ([PERSON]) переходить всі кордони, що також підтверджує необхідність зупинити цього задиристого свавільника, не говорючи вже про його кримінальні діяння..»; фраза № 5 - «…. ([PERSON]) шляхом хабарів порушив проти мене ([PERSON]), [PERSON] кримінальну справу та довів її до суду…» Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що в ході судового розгляду відповідачем не заперечувався факт поширення ним спірної інформації, то суд знаходить цю обставину доведеною. За змістом статей 3, 28 Основного Закону України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації має також своє відображення у положеннях ст. ст. 297, 299 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р., при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Фраза №2 «…. Цей ([PERSON]) шахрай та аферист, по цій же причині повної безкарності йде далі: ставши фактичним власником фірми в результаті рейдерського захвату з ціллю ухилення від оподаткування, від виплати всіх боргових зобов'язань фірми та ще більшого збагачення, [PERSON] за допомогою хабарів через суд затіває незаконне фіктивне банкрутство фірми…». Фраза № 5 «…. ([PERSON]) шляхом хабарів порушив проти мене ([PERSON]), [PERSON] кримінальну справу та довів її до суду…». За змістом ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч.2 ст. 215 ГК України, фіктивним банкрутством визнається завідомо неправдива заява підприємництва до суду про здатність виконати зобов'язання перед кредиторами та державою. Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.02.2013 року було порушено провадження по справі про банкрутство ТОВ-ФІРМИ «ДАНІКА». (а.с. 26-30). Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.04.2014 року, провадження про банкрутство ТОВ фірми «Даніка» припинено. (а.с. 42-46). Враховуючи викладене, інформація наведена у Фразі № 2 та № 5 є такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню. Постановою ст. слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області Петренко О.А., було порушено кримінальну справу відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON] по ст. 222 ч.2 КК України. (а.с. 31-32). Враховуючи викладене, інформація наведена у Фразі № 5 є такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню, оскільки позивач не є співробітником правоохоронних органів і до його обов'язків не входить порушення кримінальних справ. А також звинувачення у даванні хабарів, тобто скоєння злочину за ст. 369 КК України нічим не підтверджується, і відповідачем не доведено. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 20 000 гривень є надмірним. Суд враховує обставини по справі, та вважає , що позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, але інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті ,тощо) не надано. Тому суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди, за вказаних обставин, є відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 гривень. Відповідно до ч.7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, інформація поширена в листах, повинна бути спростованою в такий же спосіб. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховоного Суду України №1 від 27.02.2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною , суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати , чи є вона фактичним твердженням , чи оціночним судженням. В судовому засіданні відповідач [PERSON] наполягав, що зазначена інформація є його фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, та наполягав, що він це доведе, але ніяких доказів суду не надав. Відповідно до ч.1 та 2 ст.47-1 Закону України „Про інформацію" від 02.10.1992 року , ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень , тобто висловлювань (крім образи чи наклепу) , які не містять фактичних даних , зокрема критики , оцінки дій , а також висловлювань , що не можуть бути витлумачені як такі , що містять фактичні дані , з огляду на характер використання масових засобів , зокрема вживання гіперболічних алегорій , сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження , оцінки , думки гарантовано ст.34 Конституції України. Це право закріплено в ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод , яка відповідно до ст.9 КонституціїУкраїни ,є складовою частини цивільного законодавства. Зважаючи на вище викладене, в іншій частині позову щодо визнання відомостей, розповсюджених відповідачем в вище вказаних листах, а саме фраза №1, 3,4 - суд вважає їх оціночними судженнями, а не твердженнями про факти, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Одночасно суд враховує, що позивач є особою публічного права ( депутат Харківської обласної ради) і може зазнавати гострої і сильної громадської критики. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial