Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Липовецького районного суду з позовом до відповідача [PERSON] марковича про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 20 травня 2001 року по 29 липня 2008 року. Від шлюбу народився син [PERSON] [INFO], який проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає, відмовляється добровільно надавати їй матеріальну допомогу на сина. Відповідач є матеріально забезпеченою людиною, має два транспортних засоби, має нерухоме майно це квартира [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями по вулиці Леніна, 43 в селі Костянтинівка, Липовецького району. Інших дітей відповідач не має. Ураховуючи те, що відповідач не виконує у добровільному порядку батьківські обов'язки щодо утримання дитини, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову і до повноліття дитини. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати понесені нею на правову допомогу. В судове засідання позивач не з'явилась, однак в заяві, яку адресувала суду позовні вимоги підтримала зіславшись на обставини викладені в позовній заяві, просила суд її задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач в судове засідання також не з'явився. однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення у заявленому обсязі. Ураховуючи те, що сторони використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та усі зібрані у справі докази в їх сукупності, яким дав належну оцінку, прийшов висновку про таке. Судом встановлено, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що 29 липня 2008 року складено відповідний актовий запис № 59 та 17 червня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-АМ № 088786. Від цього шлюбу, 11.08.2001 року, народився син [PERSON] на що вказує свідоцтво про народження серія 1- АМ № 138095. Як слідує із довідки виданої виконавчим комітетом Турбівської селищної ради, Липовецького району Вінницької області від 12.08.2015 року за № 3439, [PERSON], [INFO] проживає зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: смт. Турбів, вулиця Миру, 45 та знаходиться на її утриманні ( а. с. 8). Правовідносини, що є предметом спору, регулюються ст. ст. 180, 181, 182, 183, 191 СК України. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. Зібрані у справі докази підтверджують обставини щодо того що дитина проживає біля матері, що дає їй право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Обставини щодо офіційного працевлаштування відповідача, а відтак отримання ним регулярного доходу у виді заробітної плати та наявності нерухомого та рухомого майна, відсутності інших аліментних зобов'язань відповідач на пропозицію суду наведену в ухвалі від 18.09.2015 року та в судовому засіданні не спростував. В своїй заяві, яку надав суду 28.10.2015 року фактично визнав обставини своєї фінансової спроможності. Враховуючи встановлені судом обставини та обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, суд вважає, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання їх спільної із позивачем дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На підставі п.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня предявлення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що згідно Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору за п.3 ч.1 ст.5 цього закону, а відповідач за п.9 ч.1 ст.5 цього Закону, тому судові витрати в частині судового збору суд відносить за рахунок держави. Вирішуючи вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу, суд керується правилами Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20 грудня 2011 року N 4191-VI, та враховує розрахунок наданий представником позивача, а тому дійшов висновку, що вимоги в цій частині також підлягають до задоволення, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 гривень. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved