Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку №920 від 24.04.2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказує, що на момент набуття права власності на будинок, відповідач була зареєстрованою у вказаному будинку, про що їй стало відомо лише після укладення угоди купівлі-продажу, після звернення до уповноваженого органу щодо реєстрації місця проживання. Зазначає, що реєстрація відповідача у належному їй будинку перешкоджає позивачу, як власнику цього будинку, у повній мірі користуватися своїми правами щодо розпорядження, належного нерухомого майна. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації не бажає, тому вона звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] , 1990 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що у 2020 році придбала будинок по [ADDRESS] . На момент його купівлі в ньому була зареєстрована відповідачка по справі, однак остання у вказаному будинку не проживає понад 10 років, та мешкає в Російській Федерації. Представник позивача [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2020 року, індексний номер 207521069, 24 квітня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №920 від 24.04..2020 року, посвідченого Чаплинською ДНК, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Відповідно до запису в домовій книзі для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , у вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , 1990 року народження. Як вбачається з довідки Чаплинською селищною радою про місце проживання /реєстрації відповідача по справі [PERSON] , що надана на запит суду при вирішенні питання про відкриття провадження від 21.08.2020 року за №1537/02, в житловому будинку по [ADDRESS] , який відповідно до встановлених судом обставин, на праві приватної власності належить [PERSON] , також з 01 червня 1999 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Акту №7 перевірки факту проживання в житловому приміщенні від 12 травня 2020 року, складеного комісією Чаплинської селищної ради у складі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , 1990 року народження в будинку [ADDRESS] не проживає з 2000 року. Оскільки реєстрація відповідача у придбаному позивачем будинку, порушує її право власності, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Так, за змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що 24 квітня 2020 року, на підставі цивільно-правової угоди - договору купівлі-продажу №920 від 24.04.2020 року, який посвідчено державним нотаріусом Чаплинської ДНК, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З вказаного вбачається, що позивач після здійснення державної реєстрації свого права власності, набула у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] зазначала, що відповідач не вчиняє дії, направлені на скасування реєстрації її місця проживання за зазначеною адресою, чим порушує право власності позивача, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає по [ADDRESS] . Позивач проживає по сусідству поруч з ним. До цього в будинку проживав [PERSON] , який і відчужив позивачу даний будинок. Відповідач [PERSON] була сестрою [PERSON] , та понад 10 років у даному будинку не проживає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає поруч з позивачем по [ADDRESS] . У 2020 році позивачем було придбано будинок у [PERSON] . Відповідач [PERSON] є зведеною сестрою [PERSON] , яка була зареєстрована в будинку, однак не проживає в ньому більше 10 років, так як виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. Так, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При розгляді даної справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). Встановлено, що позивач набув право власності на житловий будинок на підставі угоди купівлі-продажу від 24.04.2020 року, яка належним чином зареєстрована у відповідних органах. Таким чином, з моменту реєстрації права власності на будинок за [PERSON] право власності колишнього власника є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування будинком, що нерозривно пов`язано з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. За таких обставин єдиним власником спірного будинку є позивач [PERSON] , а відповідач [PERSON] у спірному будинку не проживає понад 10 років. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] в якому відповідач залишається зареєстрованою на час розгляду справи, тобто після припинення права власності колишнім власником, й відповідно після припинення права користування будинком колишнім власником та членами його сім`ї, чим порушує право власності позивача, тому позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у жилому будинку за адресою: [ADDRESS] перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved