Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову зазначили, що вони на праві спільної сумісної власності є власниками квартири [ADDRESS] . Разом з позивачами в квартирі зареєстрований колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] . З червня 1982 року і до теперішнього часу за місцем реєстрації відповідач не проживає та його особистих речей в будинку не має. Фактичне місце перебування відповідача не відоме. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом у визначений законом строк надати до суду відзив на позовну заяву позивачів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] .(згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 липня 1999 року, видане ЖРЕП).(а.с.9). Відповідно до довідки про склад сім"ї за місцем реєстрації від 17 серпня 2021 року виданої КП "Благоутсрій м. Ізюм" - гром. [PERSON] у квартирі [ADDRESS] мешкає одна.(а.с.16) Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16,386,391 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved