Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 12.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.08.2021 року провадження по справі відкрито. 27.09.2021 року до участі в справі в якості третіх осіб на стороні позивача залучено [PERSON] та [PERSON] . 13.10.2021 року треті особи на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позов. Ухвалою від 13.10.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.11.2021 року позивач подала до суду заяву, у якій просить розглядати справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних\~вимогах позивач\~посилається на\~те,\~що на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~від 24.03.2001\~року вона є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі зареєстрований, але не проживає відповідач по справі [PERSON] , який був зареєстрований 01.07.2008 року, з яким дочка позивача перебувала в шлюбі. На теперішній час місцезнаходження і місце проживання відповідача невідомо, його особистих речей у квартирі немає. Зв`язку з [PERSON] позивач не підтримує та не спілкується з ним, так як дочка розірвала шлюб ще в 2015 році. Реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, крім того [PERSON] вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, а тому вона змушена звернутись до суду. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено судом, позивач є власником квартири [ADDRESS] ., що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого 24.03.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., за реєстровим № 2734 /а.с.8/. Відповідно до відомостей № Д5-159470-ф/л від 07.07.2021 року та № Д4-1852117-ф/л від 30.07.2021 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщені/будинку, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та \~ [PERSON] ,\~ [INFO] /а.с. 9 та а.с. 21/. З Акту про непроживання від 06.07.2021 року, складеного сусідами позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких посвідчені головою ОСББ "Корольова 100, корпус 1 "Довіра", вбачається, що [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] прописаний, але не проживає з 19.05.2015 року /а.с.14/. Відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаній квартирі як чоловік дочки власника квартири, але на теперішній час в ній не проживає, його особистих речей в квартирі немає, з позивачем ніяких зв`язків не підтримує. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. Згідно з ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст.\~321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в якій на теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , що був зареєстрований за вказаною адресою на час перебування в шлюбі з дочкою позивача. Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2015 року позов [PERSON] задоволено. В даному рішенні встановлено, що відповідач [PERSON] позов визнав. Сторони станом на 2015 рік не підтримували шлюбних стосунків понад два роки. Доводи позивача були підтверджені показами допитаних судом свідків: [PERSON] та [PERSON] , які пітвердили, що відповідач в квартирі не проживає тривалий час. [PERSON] зазначила, що понад шість років відповідач не з`являється в квартирі, а [PERSON] є подругою сина відповідача [PERSON] , з яким проживає разом протягом року на спірній житловій площі, але ніколи не бачила батька свого хлопця. Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Але судом було встановлено, що відповідач не відноситься до членів сім`ї позивача та не є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі позбавляє позивача можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Крім того, [PERSON] змушена сплачувати комунальні платежі за відповідача. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання /перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Як випливає із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положеннястатті 7 цього Законупідлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивачів порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом.\~ Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved