Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У січні 2012 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням подання заяви про заміну первісного відповідача [PERSON] належним - [PERSON], та залучення третьої особи - [PERSON], а також зміни предмету позову. В обґрунтування позову банк посилався на те, що, [PERSON] на підставі укладеного з позивачем кредитного договору №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року отримав кредит в розмірі 52000 доларів США, зобов'язавшись його повернути до 19 лютого 2021 року на умовах кредитного договору. Зобов'язання позичальника за цим кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 21 лютого 2006 року, предметом якої є майнові права позичальника на отримання у власність нерухомого майна - квартири будівельний номер 12.3 на 12 поверсі в будинку [ADDRESS], яка буде належати позичальнику на підставі договору №03/583 від 10 січня 2006 року. Станом на 30 серпня 2012 року заборгованість позичальника склала 126815,19 доларів США і частково - в розмірі 61414,48 доларів США була присуджена до стягнення за рішенням Жовтневого районного суду від 02 листопада 2009 року. Вказуючи, що зазначене рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконане, а позивачу стало відомо про передачу позичальником належних йому майнових прав (предмету іпотеки) іншій особі - відповідачу [PERSON] без згоди позивача, останній просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу позивачем із укладенням договору купівлі-продажу позивачем від свого імені з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу на рівні, визначеному договором іпотеки - 383040 гривень, з правом замовляти технічну інвентаризацію та брати участь у її проведенні, з правом замовлення та отримання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для відчуження, з правом отримання технічного паспорту на нерухомість, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом замовлення та отримання витягів з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру правочинів щодо нерухомості, з правом направлення грошових коштів по договору купівлі-продажу на погашення заборгованості за кредитним договором та з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Також банк просив суд передати йому в управління, шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації( т.1 а.с.159-160, 165-171). У червні 2013 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 21 лютого 2006 року, укладений між іпотекодержателем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON], як іпотекодавцем, з тих підстав, що чинне законодавство, на час укладення спірного договору іпотеки, не передбачало можливості передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно, хоча це було фактично здійснено у спірному договорі ( т.1 а.с.194-196). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» було відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] було задоволено, визнано недійсним договір іпотеки №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу [PERSON], реєстровий номер №269( т.2, а.с. 90-96). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приват Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду від 24 жовтня 2013 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом( т. 2, а.с. 102-108). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2006 року між ТОВ «К енд Фд» та [PERSON] було укладено договір №03/583, за умовами якого [PERSON] зобов'язався прийняти участь в дольовому фінансуванні будівництва житлового будинку по [ADDRESS], а ТОВ «К енд Фд» - здійснити його будівництво та після прийняття до експлуатації передати [PERSON] його долю в будівництві у вигляді квартири будівельний номер 12.3 на 12 поверсі в будинку [ADDRESS] 21 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №DNHDGK00000282, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 52000 доларів США, зобов'язавшись його повернути до 19 лютого 2021 року щомісячними платежами, сплативши 12% річних за користування кредитом та інші обов'язкові платежі відповідно до умов договору. При порушенні позичальником строків та порядку погашення кредиту, він зобов'язався сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Виконання позичальником своїх договірних зобов'язань із повернення кредиту забезпечено договором іпотеки №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON], як іпотекодавцем. Предметом договору іпотеки визначено майнові права іпотекодавця на отримання у власність згідно договору №03/583, укладеного 10 січня 2006 року між ТОВ «К енд Фд» та [PERSON], нерухомого майна - квартири будівельний номер 12.3 на 12 поверсі, розташованої в будинку [ADDRESS], яка (квартира) буде належати позивачу на праві власності на підставі вказаного договору №03/583 від 10 січня 2006 року. 27 вересня 2007 року між ТОВ «К енд Фд» та [PERSON] було укладено аналогічний зазначеному вище договору №03/583 від 10 січня 2006 року договір №3/1001 про дольову участь [PERSON] у будівництві, предметом якого також стала квартира будівельний номер 12.3 на 12 поверсі, розташованої в будинку [ADDRESS]. В доповнення до цього договору в той же день 27 вересня 2007 року складено тристоронній акт, підписаний ТОВ «К енд Фд», [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого останній здійснив повний розрахунок з [PERSON] за спірну квартиру в розмірі 91920 доларів США, в зв'язку із чим договір №03/583 від 10 січня 2006 року втратив свою силу, і того ж дня [PERSON] на адресу ТОВ «К енд Фд» направлено заяву про розірвання договору №03/583 від 10 січня 2006 року та переведення внесених [PERSON] коштів на ім'я [PERSON] із укладенням з ним договору. 28 вересня 2007 року на виконання договору №3/1001 від 27 вересня 2007 року між [PERSON] та ТОВ «К енд Фд» укладено акт приймання-передачі, згідно якого [PERSON] прийняв від ТОВ «К енд Фд» квартиру [ADDRESS]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2009 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. 14 квітня 2011 року [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру, в якій він і проживає. [PERSON], як позичальник за кредитним договором №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року, не виконував належним чином взяті на себе кредитні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 серпня 2012 року становить 126815,19 доларів США (за курсом НБУ 1013633,81 гривень). 02 листопада 2009 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 05 січня 2010 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року в розмірі 61414,48 доларів США. Відомості щодо виконання даного рішення в матеріалах справи відсутні. 11 вересня 2013 року постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду визнано протиправними дії приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] щодо накладення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме спірної квартири будівельний номер 12.3, розташованої в будинку [ADDRESS]. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» та задовольняючи вимоги зустрічного позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що за ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинної на час укладення договору іпотеки не передбачалась можливість укладення іпотечного договору, предметом іпотеки за яким були б майнові права, а саме майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, право власності на який виникне у іпотекодавця в майбутньому. Крім того, суд вважав, що пропуску [PERSON] строку позовної давності не відбулося, оскільки останньому не було відомо про обтяження спірної квартири іпотекою, так як оспорюваний договір укладався між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], а [PERSON] про обтяження іпотекою спірного нерухомого майна стало відомо лише після звернення ПАТ КБ «Приват Банк» до суду 16 січня 2012 року. У [PERSON] виникло право на оскарження іпотечного договору, так як він є заінтересованою особою, правомочною щодо оскарження договору іпотеки. Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 553 - 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що зобов'язання за кредитним договором №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року, були забезпечені іпотекою відповідно до договору іпотеки №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року. Відповідно до п. 2 вказаного договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов'язань іпотекодавця [PERSON], що випливають з кредитного договору: повернення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, сплата пені та штрафів, відшкодування збитків, а також вимоги іпотеко держателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат по реєстрації іпотеки, збитків, завданих порушенням умов договору іпотеки. Предметом іпотеки згідно п.6 цього договору є майнові права на отримання у власність згідно договору № 03/583, укладеного 10.01.2006 року між ТОВ «К ЕНД ФД» та [PERSON], нерухомого майна, а саме: квартира будівельний номер 12.3., розташовану на 12 поверсі загальною площею 91,20 кв.м., житлова площа - 53, 20 кв.м. Предмет іпотеки буде належати іпотекодавцю на праві власності на підставі договору № 03/583 від 10.01.2006 року. Предмет іпотеки переданий в іпотеку з невід'ємними при належностями, які знаходяться в ньому. Предмет іпотеки буде зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об'єкт права власності. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення предмету іпотеки - жила нерухомість. Судом не враховано, що ч.2 ст.546 ЦК України передбачає можливість встановлення сторонами договору інших, ніж передбачені законом видів забезпечення виконання зобов'язання, і помилково прийшов до висновку що дана норма не підлягає застосування до спірних правовідносин, оскільки вони виникли з приводу саме передбаченого законом способу забезпечення зобов'язання - іпотеки, а не іншого довільно визначеного сторонами. Тим більш, суд при відмові у задоволенні первісного позову не врахував положення Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», хоча він також регулює відносини, що виникають з приводу забезпечення кредитного договору та відносини на стадії укладення іпотечних договорів. А за положеннями цього закону, в редакції чинній на час укладання договору, іпотека може виникати щодо майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Крім того, відповідно до п. 17.7 Договору іпотеки №DNHDGK00000282 від 21 лютого 2006 року, іпотекодавець зобов'язаний не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найм), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або позичку, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя. Оскільки будь-якої згоди на відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки ПАТ КБ «Приват банк» [PERSON] не надавало, відповідно будь-яке відчуження предмету іпотеки неможливе і є незаконним. А, за змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Посилання [PERSON] на те, що він не знав про наявність іпотечного договору, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними, оскільки про наявність договору договор іпотеки йому стало відомо, ще 03.06.2009 року. Крім того, під час розгляду справи, до апеляційного суду Дніпропетровської області надійшла копія постанови Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року, згідно якої ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року, про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], (на яку посилався [PERSON] у підтвердження свого права власності і відповідно права на визнання недійсним договору іпотеки від 21 лютого 2006 року), було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. А ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2012 року, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні вимог про визнання права власності на оспорювану квартиру, залишено без змін. Таким чином, оскільки позичальником [PERSON], свої зобов"язання перед банком невиконано, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Але колегія суддів вважає необхідним відмовити у передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації, з тих підстав, що при звернені стягнення на предмет іпотеки, суд

Outcome: partial