Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

АТ КБ « ПриватБанк» (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) у вересні 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) про стягнення боргу, в обґрунтування своїх вимог вказував, що відповідно до заяви №б/н від 11.05.2016р. відповідач отримав кредит в розмірі 2000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 19.08.2018 року має заборгованість - 25538,04 грн., яка складається з 6486,60 грн. - тіло кредиту, 8327,50 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 9031,65 грн.- заборгованість за пенею; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. - штраф ( фіксована частина), 1192,29 грн.- штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 25538,04 грн. та судові витрати. Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 грудня 2018 року позов був задоволений повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором від 11.05.2016р. станом на 19.08.2018р. в сумі 25538 грн. 04 коп. та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. 13.11.2019 відповідач [PERSON] скерував суду заяву про перегляд заочного рішення в якій посилається на те, що про розгляд справи стало відомо 08 жовтня 2019 року коли з його рахунку Селидівському відділенні «Ощадбанку» списано заробітну плату. На дату укладення кредитного договору йому не було 18 років, а тому він не мав права укладати кредитний договір, а також позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. 25 листопада 2019 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси за заявою відповідача заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.12.2018 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. 23 січня 2020 року представник позивача скерував до суду відзив на заяву про перегляд заочного рішення, який обґрунтував тим, що відповідач оформив кредитну карту з встановленим лімітом 0 грн., а після досягнення ним 18 років банк збільшив ліміт, що передбачено умовами договору. Також звертає увагу про те, що відповідач користувався кредитною карткою, виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та погодився з ними. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задоволити, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з"явився, скерував до суду заяву про відкладення розгляду справи, в задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 21 липня 2020р. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 11.05.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, згідно якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у формі встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 11.05.2016 року станом на 19.08.2018 року становить - 25538,04 грн., яка складається з 6486,60 грн. - тіло кредиту, 8327,50 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 9031,65 грн. - заборгованість за пенею; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. - штраф ( фіксована частина), 1192,29 грн.- штраф (процентна складова). У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України ( в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновку щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 11.05.2016 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 травня 2016 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04 вересня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеним, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору». При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Оскільки у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, пені і штрафу, на нього не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Суд також враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11 травня 2016 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Отримання позивачем з карткового рахунку банківських коштів на суму 6486 грн. відповідач не оспорював, також це підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача, яка є офіційним документом, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості щодо операцій, скоєних за рахунком. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 704/1436/15-ц. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості, яка складається з 6 486, 60 грн. - заборгованість за тілом кредиту. Доводи відповідача про те, що на момент написання анкети-заяви він не досяг повноліття суд вважає такиим, що не обгрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.(ст.204 ЦК України) Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. (ч.2 ст.222 ЦК України). Відповідач не звертався до суду з зустрічним позовом про визнання укладеного між сторонами договору недійсним та суд вирішує справу виключно в межах заявлених позовних вимог, отже договір між сторонами є чинним. Крім того, як вбачається з виписки з банківського рахунку користування коштами банку відповідачем здійснювалось після досягнення ним повноліття, оскільки до цього відповідач користувався власними коштами на рахунку. Також як вбачається з виписки по банківському рахунку, договір між сторонами реально виконувався сторонами, відповідач користувався послугами банку та згідно з довідкою від 14.01.2020р. № 30.1.0.0/2-20180830/46 мав у користуванні платіжну картку зі строком дії до останнього дня лютого 2020 року. Що стосується посилання відповідача на пропуск строку позовної давності суд приходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно абзацу 1 частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним». Оскільки в анкеті-заяві від 11 травня 2016 року строки здійснення періодичних платежів за кредитом, а також строку повернення кредиту (користування ним) не встановлені, то відсутні підстави для початку перебігу позовної давності і тому суд відхиляє доводи про те, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом у вересні 2018 року позовна давність закінчилася. В силу вимог ст.141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 440,50 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (6 486,60*100%/255238,04грн.*1762грн.), оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.

Outcome: partial