Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], надавши в окреме користування: [PERSON] - житлову кімнату, позначену в технічному паспорті від 12.03.2015 року під №5, площею 18,3 кв.м., та вбиральню №7, площею 1,8 кв.м.; [PERSON] та [PERSON] - житлові кімнати, позначені в технічному паспорті від 12.03.2015 року під №3, площею 10,0 кв.м., №4 - площею 17,0 кв.м. та вбиральню №8 - площею 1.4 кв.м. В обґрунтування позову посилалась на наступне. Позивачка є власником 404/1000 частини квартири [ADDRESS], а відповідачі є власниками 596/1000 частин цієї квартири. Згідно з технічним паспортом від 12.03.2015 року зазначена квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат: №3 - площею 10,0 кв.м., №4 - 17,0 кв.м., №5 - 18,3 кв.м., кухні №2 - 7,8 кв.м, коридору № 1 - 2,9кв.м., коридору №6 - 3,4кв.м., вбиральні №7 - 1,8 кв.м., вбиральні №8 - 1,4кв.м. Згідно з порядком користування квартирою позивач особисто користується житловою кімнатою №5, площею 18,3кв.м., а відповідачі - житловими кімнатами №3, площею 10,0 кв.м., та №4 - 17,0кв.м.. Кухня та коридори знаходяться в загальному користуванні й спорів з цього приводу не існує. Позивач зазначає, що користувалася особисто вбиральнею №7, площею 1,8 кв.м., а відповідачі вбиральнею №8 - 1,4 кв.м. Коли [PERSON] зробила у вбиральні №7 ремонт, відповідачі стали користуватися цією вбиральнею, у зв'язку з чим у сторін виник спір з порядку користування зазначеною вбиральнею. Відповідачі у судове засідання не з'явились неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Таким чином, суд у зв'язку з повторною неявкою відповідачів, відсутністю поважних причин такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, які не з'явились, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Суд дослідив матеріали справи, за наслідками чого визнає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 569/1000 частин квартири [ADDRESS], що становить дві житлові кімнати, позначені на технічному плані "4", "5", житловою площею 45,5 кв.м., 559/1000 частин коридорів - "1", "2", 569/1000 частин кухні - "3", 569/1000 частин вбиральні - "6", загальною площею 63,0 кв.м., на підставі договору міни від 15.02.2002 року (а.с. 5). Позивачка [PERSON] є власником 404/1000 частин приміщення квартири спільного заселення під [ADDRESS], що складається з трьох житлових кімнат, загальною житловою площею 45,3 кв.м., та підсобних приміщень, на підставі договору дарування від 23.08.2003 року (а.с. 4). Як вбачається з вказаного договору дарування, 404/1000 частин квартири складають 25,37 кв.м. загальної площі. Згідно з поясненнями [PERSON] та наданим позивачем технічним паспортом від 12 березня 2015 року, складеним ТОВ «Нове БТІ», вбачається, що у спільній для сторін квартирі наявні дві окремі вбиральні - під номером 8 - площею 1,4 кв.м. та під літ.7 - площею 1,8 кв.м. Втім, згідно з технічним паспортом від 23.07.2003 року, складеним КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.46), квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат, загальною площею 62,8 кв.м., [PERSON] належить житлова кімната, площею 18,3 кв.м. З вказаного технічного паспорту вбачається, що в квартирі є лише один санвузол, площею 1,8 кв.м. За правилом ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність та допустимість наданих позивачем доказів, суд вважає за необхідне взяти до уваги технічний паспорт, виготовлений уповноваженою установою на складання відповідних документів, а саме: технічний паспорт від 23.07.2003 року, виготовлений КП «ОМБТІ та РОН». Таким чином, суд дійшов висновку, що у зазначеній квартирі (спільного заселення) наявна лише одна вбиральня, облаштована відповідно до чинних норм та правил, яка згідно має перебувати у загальному користуванні усіх співвласників спірної квартири. При цьому, судом враховано, що такі самі обставини були встановлені й в іншому судовому провадженні між цими самими сторонами з приводу користування санвузлом, площею 1,8 кв.м. Так, рішенням Приморського районного суду від 03 грудня 2014 року по справі №2/522/31447/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, упущеної вигоди, моральної шкоди,судових витрат, про усунення перешкод у володінні і користуванні квартирою встановлено наступне: з технічних паспортів вбачається, що в квартирі є санвузол, площею 1,8 кв.м., й іншого не існує. Таким чином, позивачі мають право на користування місцями загального користування, в тому числі й санвузлом, площею 1,8 кв.м., але наявність замка на дверях приміщення санвузла перешкоджає позивачам у вільному користуванню місцями загального користуванні. Вказаним рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, зобов'язано [PERSON] не чинити будь-яких перешкод [PERSON], [PERSON] у володінні та користуванні приміщеннями загального користування комунальної квартири [ADDRESS], зокрема, й санвузлу, площею1,8 кв.м. шляхом зняття замка з дверей приміщення цього санвузла. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки зазначене рішення набрало законної сили, на сьогоднішній день не є скасованим, у суду відсутні підстави не приймати до уваги ті факти та обставини, що були ним встановлені. Отже, враховуючи ту обставину, що згідно з наявними документами у квартирі [ADDRESS] наявний лише один правомірно облаштований санвузол, його виділ в окреме користування позивача призведе до порушення житлових прав інших співвласників квартири, оскільки їх буде позбавлено права користування приміщення, яке за своїм призначенням відноситься до приміщень загального користування. При цьому, для вирішення цієї справи не має значення та обставина, що відповідачами нібито облаштовано інший санвузол, оскільки до вирішення питання про правомірність проведення реконструкції, яка б відповідала усім будівельним та санітарним нормам, встановити подібний порядок користування, за яким єдиним за документами санвузлом користується лише один співвласник, є неможливим. Додатково судом враховано, що навіть припускаючи наявність другого санвузла під номером 8, площею 1,4 кв.м., за технічним паспортом від 12 березня 2015 року, виконаного ТОВ «Нове БТІ», ці позовні вимоги також не підлягали задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. За правилом ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, враховуючи, що спірне майно не підлягає поділу в натурі (такі вимоги позивачем не заявлено та, відповідно, такі вимоги не розглядалися судом) через неможливість виділити сторонам ізольовані приміщення з самостійними виходами (беручи до уваги, що протилежне як підстава позову в цій частині вимог доведено позивачем не було), а позивачем [PERSON] заявлено позов про встановлення порядку користування спірними приміщеннями. В якості обґрунтування цієї вимоги позивачка посилається на ту обставину, що нею у вбиральні під літ.7, площею 1,8 кв.м., виконано ремонтні роботи. Втім, враховуючи положення статті 358 ЦК України, для вирішення питання про виділ в окреме користування позивача спірного приміщення суд має врахувати відповідність частини майна частці співвласника. У даному випадку позивачка, якій належить 404/1000 частин квартири, просить виділити собі у користування приміщення вбиральні, площею 1,8 кв.м, а відповідачам, яким належить більша частка квартири - 596/100 частин, - виділити вбиральню, площею 1,4 кв.м., що не відповідає приписам статті 358 ЦК України в частині відповідності частини майна ідеальному розміру частки співвласника у праві спільної власності, що не може бути порушено. Встановлення такого порядку користування спірним приміщенням порушуватиме законні інтереси та права відповідачів, яким у спірному майні належить більша частка. З огляду на наведене вказані обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON]. За правилом ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed