Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів,зазначивши наступне. 09 квітня 2014 року Рубіжанським міським судом Луганської області ухвалено рішення по справі за його позовом до [PERSON] ,[PERSON] про стягнення в солідарному порядку на його користь суми боргу в розмірі 319960 грн. та судових витрат. Рішення набрало чинності 22 квітня 2014 року.Під час розгляду зазначеної справи, ухвалою суду від 17.02.2014 року було накладено арешт на майно в межах суми стягнення 319960 грн.,що належить [PERSON], яка ,маючи намір уникнути відповідальності за борговими зобов»язаннями ,ігноруючи ухвалу про забезпечення позову ,здійснила відчуження майна шляхом укладення договорів дарування 18.02.2014 р. та 26.02.2014р.,передавши майно у вигляді нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями ,яка знаходиться в [ADDRESS] та складає 43/100 часток цілого об»єкту та ? частку квартири № 9 ,яка розташована за адресою:[ADDRESS]. Згодом, 18.12.2014 р.[PERSON] уклала договір міни квартири [ADDRESS] з [PERSON] Посилаючись на ст.ст.203,215 ЦК України , позивач стверджує,що [PERSON] не мала права на відчуження майна, оскільки на момент вчинення правочинів існувала ухвала суду про накладення арешту на її майно.Незаконні дії [PERSON] унеможливили виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 р. по стягненню з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 319960 грн. Позивач просить визнати договір дарування нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями ,яка знаходиться у [ADDRESS] та складає 43/100 часток цілого об»єкту, укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.02.2014 року недійсним. Визнати договір дарування ? частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.02.2014 року недійсним. Визнати договір міни квартири ,розташованої за адресою: [ADDRESS] на квартиру , яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 18.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення по суті позову та наголошуючи на тому,що відповідач [PERSON] знала про ухвалу суду від 17.02.2014 року про забезпечення позову і свідомо уклала угоди, направлені на відчуження майна для уникнення відповідальності по борговим зобов"язанням.Незаконні дії [PERSON] унеможливлюють виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2014 року по стягненню з неї на користь позивача суми боргу .Вважає,що позивач є заінтересованою особою ,права та законні інтереси якої порушено вчиненням зазначених правочинів. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив ,що [PERSON] знала про ухвалу про забезпечення позову від 17.02.2014 р. Ухвали суду виконуються в порядку ,встановленому для виконання судових рішень відповідно до Закону України „Про виконавче провадження». В момент оформлення договорів дарування працівниками виконавчої служби арешт на майно [PERSON] не накладався. При таких обставинах [PERSON] мала права відчужувати своє майно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася,була попереджена належним чином про дату,час і місце розгляду справи,надала заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги не визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася,надала заяву про розгляд справи без її участі,позовні вимоги не визнала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився,був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи,заяву про розгляд справи без його участі не надав. Заслухавши представника позивача,представника відповідача [PERSON], розглянувши справу в межах заявлених вимог , дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності ,суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 року (а.с.7,8) з [PERSON] ,[PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в солідарному порядку суму боргу в розмірі 319960 грн та судові витрати. Рішення набрало законної сили. Ухвалою суду від 17.02.2014 р.(а.с.11) накладено арешт на майно,що належить [PERSON] в межах суми стягнення 319960 грн. Відповідно договору дарування від 18.02.2014 року (а.с.74) [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 43/100 часток нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідно договору дарування від 26.02.2014 р.(а.с.72) [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 1/2 частку житлової квартири ,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договор міни квартири ,розташованої за адресою: [ADDRESS] на квартиру , яка розташована за адресою: [ADDRESS] було укладено 18.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с.97) . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,арешт на майно [PERSON] було накладено 07.04.2014 року (а.с.14). Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою-третьою,п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже порушені укладенням договору. Положеннями п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено,що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно із ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Пунктом 10 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз"яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ,висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.Суд має право відступити від правової позиції,викладеної у висновках Верховного Суду України,з одночасним наведенням відповідних мотивів. В правових позиціях Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі № 6-605 цс 16 зазначено ,що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Суд погоджується з даною правовою позицією і не має підстав для відступлення від неї. Суд вважає,що в даній справі встановлено,що [PERSON] було достеменно відомо про те, що на її майно накладено арешт з метою забезпечення позову [PERSON] до неї про стягнення боргу,тому вона свідомо здійснила відчуження майна з метою уникнення виконання грошових зобов"язань перед позивачем . Оскільки на майно [PERSON] було накладено арешт ,вона ,знаючи про це, не мала право вільно розпоряджатися ним. Факт того,що встановлені судом в ухвалі від 17.02.2014 року обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження . Таким чином,встановлені обставини свідчить про невідповідність договорів дарування від 18.02.2014 року та 26.02.2014 року вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними у відповідності з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки ціми угодами порушується право позивача на виконання рішення суду за рахунок арештованого нерухомого майна. Отже,суд вважає обгрунтованими позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів дарування від 18.02.2014 року та 26.02.2014 року відповідно до яких [PERSON] передала майно, яке належало їй на праві власності [PERSON] та такими ,що підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання недійсним договору міни від 18.12.2014 року,укладеного між [PERSON] та [PERSON] ,суд вважає необхідним зазначити наступне. З вищезазначеного договору міни від 18.12.2014 року виходить,що ? частка квартири ,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно ,виданого органом приватизації -відділом міського комунального майна Рубіжанської міської ради 29 липня 2009 року, та 1/2 частка зазначеної квартири належала їй на підставі договору дарування від 26.02.2014 р ,укладеного між нею та [PERSON] Отже ,[PERSON],на момент укладення договору міни 18.12.2014 року була єдиним власником квартири ,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 17.02.2014 року було забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу по договору позики від 19.08.2012 року. Відповідач [PERSON] не є стороною зазначеного договору позики, отже на майно, яке належить їй на праві власності , арешт накладатися не міг і не накладався судом. Тому договір міни в частині обміну ? частки квартири,яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 29 липня 2009 року не можна визнавати недійсним з цих підстав. Щодо ? частки зазначеної квартири, яку [PERSON] отримала по договору дарування від 26.02.2014 року , суд вважає,що не може бути задоволений позов про визнання недійсним договору обміну цієї ? частки квартири, оскільки цей правочин є наступним після вчинення недійсного правочину. Отже , договір обміну не може бути визнаний недійсним у цілому з вищезазначених підстав, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З урахуванням наведеного,суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON],[PERSON],[PERSON],третя особа:[PERSON] про визнання договорів недійсними частково обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню . На підставі викладеного,

Outcome: partial