Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Директор ТзОВ «ФК «Преміум актив» Маловічко А.М. 23.12.2018 року через поштове відділення звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою. Посилається на те, що 15.06.2018 року між ТзОВ «Фінансова компанія є гроші» та відповідачем було укладено договір №2099917954-009542 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Даний договір було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на Інтернет сайті https://e-gropshi.com і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору. На думку представника позивача вищевказаний договір є письмовим правочином, який відповідає вимогам ст.ст.207, 208, 1047, 1055 ЦК України, так як вчинений у письмовій формі і підписаний уповноваженими особами. ТзОВ «Фінансова компанія є гроші» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі: надало відповідачу позику у розмірі, визначеному в договорі. Платіжним повідомленням підтверджується, що на картковий рахунок відповідача було перераховано кредит у розмірі 1800 гривень. Дана сума перерахована на підставі договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 92.15.000104/2 від 19.02.2018 року. Строк надання послуг за цим договором розпочинається з моменту отримання позичальником коштів відповідно до умов договору і становить не пізніше 23-ої год. 15.07.2018 року. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок сплати процентів встановлений даним договором і становить 654,66 грн. за 31 день, проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день користування позикою, що становить 730 процентів річних. Оскільки позичальник не повернув суму позики, порушивши тим самим умови договору, відповідно до п. 7.1 договору йому була нарахована пеня у розмірі 3% від залишку суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Таким чином, загальна сума позики, враховуючи проценти за користування цією позикою, яка підлягає сплаті позичальником, у період згідно з вищезазначеним договором складає 2454,66 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.10.2018 року становить 9474,66 грн. і складається з заборгованості: за кредитом - 1800 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом - 3462,66 грн., заборгованості за пенею - 4212 грн. Окрім того, 01.10.2018 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Преміум актив» та ТзОВ «Фінансова компанія є гроші» було укладено договір факторингу №01110/1, відповідно до якого клієнт уступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у звязку з чим гарантії, надані боржникам щодо заборгованостей, стали дійсними для фактора та вважаються наданими фактору, а також до фактора перейшли всі права, зокрема, право грошової вимоги щодо сум основного боргу, нарахованих та несплачених боржниками відсотків, неустойки у повному обсязі. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія Преміум актив» заборгованість за договором №2099917954-009542 від 15.06.2018 року про надання позики у розмірі 9474,66 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. та витрати за юридичні послуги в сумі 1500 грн. Представник позивача Маловічко А.М. , будучи належним чином та завчасно повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, однак подав письмове клопотання про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином та завчасно повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового розгляду без його присутності. Крім того, у строк встановленйи судом, відповідач [PERSON] подав до суді відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки: - відповідно до п. 7 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" положення даного Закону не поширюються на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробіної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Станом на день укладення договору, тобто на 15.06.2018 року, розмір мінімальної заробітної плати становив 3723 грн., а в договорі вказана сума позики 1800 грн., а тому на нього не повинно поширюватися положення Закону України "Про споживче кредитування"; На підставі досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом встановлені наступні обставини справи. Підставою позовних вимог ТзОВ «ФК «Преміум Актив» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором від 15.06.2018 року №2099917954-009542 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, в сумі 9474,66 грн. згідно змісту позовної заяви є невиконання ним своїх зобов`язань за цим договором, а також укладення договору факторингу. При цьому, на підтвердження позовних вимог представником ТзОВ «ФК «Преміум Актив» надано суду наступні докази: - копію договру про надання фінансових послуг факторингу №01110/1 від 01.10.2018 року, укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «Преміум актив» та ТзОВ «Фінансова компанія є гроші», відповідно до якого Клієнт уступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у зв`язку з чим гарантії, надані боржникам щодо заборгованостей, стали дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору, а також до Фактора перейшли всі права, зокрема, право грошової вимоги щодо сум основного боргу, нарахованих та несплачених Боржниками відсотків, неустойок у повному обсязі; - витяг з акту прийому-передачі Прав Вимоги згідно Договору Факторингу від 01.10.2018 року; - розрахунок заборгованості за договором від 15.06.2018 року №2099917954-009542 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за яким станом на 01.10.2018 року сума заборгованості [PERSON] за вказаним договором становила 9474,66 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 1800 грн.; заборгованість за відсотками 3462,66 грн.; заборгованість за пенею - 4212 грн.; - лист АТ «АКБ «КОНКОРД» на адресу ТзОВ «ФК Є ГРОШІ» від 30.11.2018 року про успішне виконання трансакції на відповідний картковий рахунок в сумі 1800 грн. 15.06.2018 року; - копію платіжного доручення №2554 від 15.06.2018 року, де в графі «Одержувач» вказано - [PERSON] , призначення платежу - трансакція №5393542 надання позики згідно договору кредитування №2099917954-009542 від 15.06.2018 року; - графік розрахунків до договору від 15.06.2018 року №2099917954-009542 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України закріплює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимоги від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У наданій представником позивача копії договору позики № №2099917954-009542 від 15 червня 2018 року між ТзОВ «ФК Є ГРОШІ» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) у розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» зазначена інформація про позикодавця та прізвища, ім`я та по-батькові відповідача, а також зазначено що він вчинений електронним підписом, як зі сторони представника ТзОВ «ФК Є ГРОШІ» так і відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо: - законом встановлено спеціальний порядок переходу права власності або предметом правочину є об`єкти, вилучені з цивільного обороту або обмежені в цивільному обороті відповідно до законодавства; - однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину. Згідно з ч.2 ст.2 даного Закону порядок надання банківських послуг, випуск та обіг електронних грошей, здійснення переказу коштів не є предметом правового регулювання цього Закону і регулюється спеціальним законодавством. До послуг систем дистанційного обслуговування, випуску та обігу електронних грошей, страхування та інших послуг, щодо яких існує спеціальне законодавство, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, випуск та обіг електронних грошей, страхування, зокрема законам України "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронний цифровий підпис", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про банки і банківську діяльність"та «Про страхування". Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронний цифровий підпис", який діяв до 07.11.2018 року Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема, Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Таким чином, Закон України «Про електронну комерцію» застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству в тому числі і - Закону України «Про електронний цифровий підпис», яким підлягають регулюванню спірні правовідносини. Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі (ст. 4 Закону). Статтею 6 даного Закону передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно із частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що представником позивача не доведено відповідно до положень ЦПК України обставини підписання договору позики відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис», оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження реєстрації [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання позики, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Крім того, на думку суду, обгрунтованими є заперечення відповідача [PERSON] щодо відсутності всіх необхідних реквізитів на платіжному дорученні № 2554 від 15.06.2018 року, оскільки: - відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встан вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними; - згідно з пунктом 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження); - пунктом 2.14 Інструкції передбачено, що банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня". Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Копія платіжного доручення №2554 від 15.06.2018 року таким вимогам вищевказаної Інструкції не відповідає, а тому не може бути взято судом до уваги як належний доказ підтвердження перерахування коштів ТзОВ «ФК Є ГРОШІ» відповідачу [PERSON] . На підтвердження факту перерахування відповідачу грошових коштів за договором, представником позивача надано також копію листа АТ «АКБ «КОНКОРД» від 30.11.2018 року, відповідно до якого 15.06.2018 року було здійснено трансакцію на суму 1800 грн. на карткових рахунок, номер якого співпадає з номером карткового рахунку, вказаного у платіжному дорученні. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, представником позивача на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства та підтверджували обставину перерахування грошових коштів відповідачу [PERSON] , оскільки вищенаведений лист АТ «АКБ «КОНКОРД» від 30.11.2018 року не є фінансовим документом на підтвердження здійснення безготівкового зарахування коштів та не містить, крім іншого, вказівку на власника карткового рахунку. За таких обставин, суд прийшов до висновку висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed