Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про виселення із житлового будинку. В позовній заяві посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Любешівською селищною радою 13 жовтня 1995 року, їй з колишнім чоловіком [PERSON] та їх двом дітям належить на праві спільної сумісної власності житлова квартира загальною площею 69,52 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу в 2000-му році відповідач добровільно не бажає виселитись з квартири, жодним чином участі в її утриманні, ремонті та оплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Крім того відповівач постійно ініціює скандали, сварки та бійки, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі. На цих підставах просить суд виселити відповідача з належної їм квартири за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на наведені в ньому обставини, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вказали, що законних підстав для виселення відповідача немає і доказів, в порядку ст.116 ЖК України, на підтвердження правових умов виселення позивачем суду не надано. Просять у задоволенні позову відмовити як безпідставному. Заслухавши сторін, дослідивши показання свідків та письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] та членам її сім"ї: відповідачу [PERSON], як колишньому чоловіку, та їх дітям [PERSON] і [PERSON] належить на праві спільної приватної власності житлова квартира загальною площею 69,52 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.10.1995 року, виданим Любешівською селищною Радою народних депутатів (а.с.3). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любешівського районного управління юстиції Волинської області 25.01.2011 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №30 від 01.08.2000 року (а.с.10). Після розірвання шлюбу сторони продовжують проживати разом у спірному житлі. При цьому між колишнім подружжям на грунті особистих неприязних відносин та через періодичні вживання спиртних напоїв відповідачем постійно виникають конфлікти, що супроводжуються словесними образами, а інколи й застосуванням фізичного насильства. З приводу цього сторони, як правило позивач, звертаються з заявами до Любешівського РВ УМВС. Дані обставини не оспорюються самими сторонами, підтверджуються також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та витребуваними з Любешівського РВ УМВС і дослідженими у судовому засіданні матеріалами перевірок по заявах сторін. Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України). Згідно ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу. Положеннями ч.1 ст.116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Систематичне порушення правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку - це триваюча антигромадська поведінка винних осіб. Виселення з цих підстав можливе лише при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивного результату. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Як слідує з наявних у справі доказів, відповідач [PERSON] протягом року лише один раз притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім"ї відносно колишньої дружини [PERSON] та на нього накладено адміністравтине стягнення за ч.1 ст.173 КУпАП у виді штрафу, що стверджується постановою Любешівського районного суду від 05.03.2013 року (а.с.31). Позивачем [PERSON] не надано доказів того, що відповідач [PERSON] систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи, що приймались до відповідача з метою припинення його неправомірної поведінки в будинку позитивних результатів не дали, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України це є його обов'язком. Також на думку суду правила ст.116 ЖК України про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на учасників спільної власності на жилі приміщення. У таких випадках захист прав учасника спільної власності може здійснюватись іншими способами, передбаченими ст.16 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення згідно ст.116 ЖК України.

Outcome: dismissed