Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2014 року було укладено договір безвідсоткової позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 103 200 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 8000,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 31.03.2016 року. Позивач виконав умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Вказана в позовній заяві заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору безвідсоткової позики від 06.10.2014 року, а саме: у зв"язку з порушенням строків повернення позики. На підставі викладеного [PERSON] просив стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним договором у сумі 660 016 грн. 02 коп., яка складається з основного боргу у сумі 103 200 грн. 00 коп., штрафу у сумі 103 200 грн. 00 коп., 3% річних у сумі 3554 грн. 00 коп., індексу інфляції у сумі 16 622 грн. 02 коп., пені у сумі 433 440 грн. 00 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, проте його представник подала до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2014 року було укладено договір безвідсоткової позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 103 200 грн. 00 коп., що на день укладення договору позики за курсом Національного банку України становило еквівалент у 8000,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 31.03.2016 року. Позивач виконав умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Однак позичальник зобов'язання за вказаним договором не виконує, грошових коштів за позикою не повертає. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно норм ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови договору позики належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгував позивачу грошові кошти станом на 25.05.2017 року у сумі 660 016 грн. 02 коп., яка складається з основного боргу у сумі 103 200 грн. 00 коп., штрафу у сумі 103 200 грн. 00 коп., 3% річних у сумі 3554 грн. 00 коп., індексу інфляції у сумі 16 622 грн. 02 коп., пені у сумі 433 440 грн. 00 коп. Позивачем надано суду розрахунок суми заборгованості який досліджено та перевірено судом. Однак, щодо стягнення 433 440 грн. 00 коп. пені, слід зауважити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відтак, оскільки визначений позивачем розмір пені в сумі 433 440 грн. значно перевищує суму боргу, що становить 103 200 грн., він підлягає зменшенню на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України до 103 200 грн., що буде відповідати принципу розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки позовні вимоги [PERSON] частково ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи частково підтверджені належними та допустими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial