Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права" та учасником бойових дій. Так в квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької та Луганської областей України, позивач був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Так на тимчасово окупованій території Донецької області у [PERSON] залишилася трикімнатна квартира, власником якої він є. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для позивача призвели до втрати ним житла та майна, неможливістю проживання на тимчасово окупованій території Російською Федерацією території міста Новоазовськ в Донецькій області, до того ж, це є причиною його вимушеного переселення у червні 2014 року на підконтрольну територію України. Також зазначив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.06.2019 року, справа №265/2011/19, його заяву про встановлення факту задоволено та встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] у червні 2014 року з території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російської Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотну моральну та майнову шкоду. Завдана моральна шкода позивачу полягає в тому, що фактичне проживання в умовах війни, давало підстави реально сприймати загрозу життю, він постійно переживав за своє життя, до того ж бачив страждання людей, котрі залишилися на окупованій території і не змогли виїхати, з якими на даний час він немає зв`язку та яким не має змоги допомагати. Тобто таким чином позивач за короткий проміжок часу залишився без підтримки, без родини та без надії на повернення додому. До того ж, у зв`язку із втратою свого майна, позивачу завдана майнова шкода, яка полягає в позбавленні його права користуватися своїм майном, можливістю здати належну йому квартиру в оренду. Просив суд стягнути з держави Російська Федерація на його користь у відшкодування моральної шкоди 1043000,00 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання цього позову; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 83875,00 гривень, що є еквівалентом 2892,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання цього позову. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11.11.2019 року вказаний позов надіслано за підсудністю до Приморського районного суду м. Маріуполя. Протоколом автоматизованого\~розподілу судової\~справи між\~суддями від\~02.12.2019\~року,\~цивільну справу\~№ 265/7703/19\~(провадження\~№ 2/266/1299/19)\~розподілено на\~суддю Д`яченко\~Д.О. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.12.2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 10 лютого 2020 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справ, відповідно до положень ч.2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , громадянин України є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія УБД №010857 від 07.05.2015 року. (а.с.18) Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі\~ст. 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1\~ст. 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 3\~ст. 3 ЦПК України\~передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 13.06.2019 року (справа №265/2011/19, провадження №2-о/265/328/149), яке набрало законної сили 15.07.2019 року встановлено, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій; є особою внутрішньо переселеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції; є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті часі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звертаючись з даним позовом позивач доводив, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку з втратою ним можливості користування своїм майном, вимушеним переселенням з окупованої території на підконтрольну території владі України, втратою зв`язків із рідними, не можливістю відвідувати м. Новоазовськ, в якому він постійно проживав, був зареєстрований, йому завдано моральну та майнову шкоду. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення майнової та моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка [PERSON] визначена відповідачем у справі. У відповідності до\~ст. 48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч. 1\~ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже,\~Закон України «Про міжнародне приватне право»\~закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року, справа №914/3360/2012. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Незважаючи на те, що Посольством Російської Федерації в Україні отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклики в судові засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення [PERSON] позову до Російської Федерації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Outcome: dismissed