Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

07.10.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 20.11.2013 було розірвано. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] .. Дитина проживає із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач, в свою чергу, життям дитини не цікавиться, з сином не спілкується. На даний час позивачка із сином та другим чоловіком [PERSON] тимчасово проживає в [ADDRESS] . Там [PERSON] та її чоловік працюють, а син навчається у сьомому класі в школі № 384, проте щороку позивачка з травня по вересень приїжджає до своїх батьків в с. Соболівку Теплицького району Вінницької області. На даний час [PERSON] має бажання повернутись з дитиною до Російської Федерації для продовження навчання сина, але для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак останній ухиляється від надання такого дозволу, тому позивачка вимушена звертатися до суду із позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] в супроводі матері [PERSON] за межі України, а саме до Російської Федерації, а також в`їзд на територію України без дозволу (згоди) і супроводу батька - [PERSON] , на період з дня набрання рішенням законної сили і до 30.05.2021. Ухвалою суду від 11.11.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження із викликом учасників. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з"явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує щодо задоволення позову. Представник третьої особи - Органу опіки і піклування виконкому Соболівської сільської ради подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в період з 20.05. 2007 року по 20.11.2013 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Теплицького районного суду Вінницької області було розірвано (копія на а.с.9, зворот). Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (копія на а.с.10). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з позивачкою, перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Соболівської сільської ради № 858 від 10.09.2020 (а.с. 13). Відповідач же у вихованні та навчанні свого сина участі не приймає, матеріальної допомоги дитині не надає ( а.с. 15). 15.01.2014 позивачка вийшла заміж за [PERSON] , та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (копія на а.с.11). Відповідно до довідки державного бюджетного загальноосвітнього закладу міста Москва «Школа № 384 ім. Д.К. Корнєєва» № 487 від 07.08.2020 [PERSON] навчається в сьомому класі школи № 384 м. Москви (копія на а.с. 17). Згідно висновку органу опіки та піклування Соболівської сільської ради № 37 від 16.09.2020 доцільним буде надання дозволу судом на виїзд з України [PERSON] без згоди батька [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну», за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Також законодавством не встановлено обмежень щодо в"їзду громадян України на територію України. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування та навчання, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолінього [PERSON] в супроводі матері [PERSON] за межі України, а саме до Російської Федерації, без дозволу (згоди) і супроводу батька - [PERSON] , на період з дня набрання рішенням законної сили та до 30.05.2021. Так як отримання дозволу в судовому порядку на в"їзд дитини (громадянина України) на територію України не передбачено , тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial