Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В грудні 2017 року КЕВ м. Вінниці звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення із службової квартири, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням виконавчого комітету ВМР підполковнику [PERSON] було видано ордер №0114 від 05.03.2005 р. на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить до службового житлового фонду Міністерства оборони України, яка була розподілена у зв`язку із проходженням [PERSON] військової служби у Вінницькому гарнізоні. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 05.07.2010 року №119 підполковника [PERSON] , звільненого наказом Міністра оборони України від 09 червня 2010 року №423 з військової служби у запас за ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за підпунктом «в» (за віком), а з 09.07.2010 року його було виключено із списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниця. Рішенням житлової комісії при 60 будинку офіцерів від 04.10.2016 року, оформленого протоколом №106, підполковника [PERSON] було знято з квартирного обліку та виключено зі списку військовослужбовців, які перебувають у черзі на отримання житлових приміщень. Разом з тим, під час проходження військової служби у м. Бердичеві [PERSON] був забезпечений у 1996 році службовою 2-х кімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Бердичівського міськвиконкому від 12.01.2000р. № 55 було знято статус службової квартири, і в подальшому вказана квартира приватизована на 3 особи. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.02.2000 року № [NUMBER] , вказана квартира належала на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відтак, Міністерство оборони України в повному обсязі виконало свій обов`язок перед [PERSON] по забезпеченню жилим приміщенням. Станом на момент пред`явлення даного позову до суду відповідач [PERSON] звільнений з військової служби, на квартирному обліку не перебуває, а відтак правових підстав для подальшого проживання його у службовій квартирі не має. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила позов задовольнити в повному обсязі. Наголосила, що відповідач звільнений з військової служби, на квартирному обліку не перебуває, а також він був забезпечений житлом від Міністерства оборони України у 2006 році, тому повинен бути виселений зі службової квартири. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Якименко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. На позовну заяву відповідачем подано відзив (а.с. 58-61, 76).\~ Суду пояснили, що вислуга років відповідача [PERSON] в Збройних Силах України становить 35 років, відповідач є пенсіонером, ветераном військової служби, залишився без сім"ї, а квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом [PERSON] , тому виселитись йому немає куди. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №234 від 08.02.2005 року «Про заселення 110 квартирного житлового будинку по [ADDRESS] » однокімнатну квартиру [ADDRESS] визнано службовою для Вінницької квартирно-експлуатаційної частини району (а.с. 8-15). Під час проходження військової служби [PERSON] , на підставі вказаного вище рішення виконавчого комітету ВМР №234 від 08.02.2005 року та списку розподілу житлової площі в новому 110 квартирному житловому будинку по [ADDRESS] (а.с. 22-24), підполковнику [PERSON] було видано ордер №0114 від 05.03.2005 р. на службову квартиру [ADDRESS] (а.с.17). Згідно даних паспорта відповідача [PERSON] (а.с. 6-7), довідки про склад сім`ї №4915 від 09.08.2016 року (а.с. 19), довідки №826 від 09.01.2018 року Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради (а.с. 29) встановлено, що [PERSON] з 18.05. 2005 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Наказом командира військової частини [NUMBER] від 05.07.2010 року №119 підполковника [PERSON] , звільнено наказом Міністра оборони України від 09.06.2010 року №423 з військової служби у запас за ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «в» (за віком). З 09.07.2010 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниці. На час звільнення [PERSON] з військової служби його вислуга років у Збройних Силах України складає 35 років (а.с. 16). Відповідно до витягу із послужного списку на підполковника запасу [PERSON] , вислуга років в Збройних Силах України відповідача [PERSON] складає 35 років (а.с. 63-64). Відповідач [PERSON] пенсіонер, ветеран військової служби, має почесне звання «Заслужений артист України» (а.с. 65, 67). Рішенням житлової комісії при 60 будинку офіцерів від 04.10.2016 року, (протокол №106) відповідача [PERSON] було знято з квартирного обліку та виключено зі списку військовослужбовців, які перебувають у черзі на отримання житлових приміщень при 60 будинку офіцерів (а.с. 20-21). Позивачем у справі - КЕВ м. Вінниці на адресу відповідача [PERSON] було надіслано попередження від 31.01.2017 року, 08.02.2017 року, 31.03.2017 року щодо зобов`язання звільнити займане ним службове жиле приміщення у двомісячний термін з дня видачі наказу про виключення його із списків особового складу військової частини та здати його до КЕВ м. Вінниця (а.с. 35-37). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] раніше був забезпечений від Міністерства оборони України житлом у [ADDRESS] , яке приватизував у складі 3-х осіб, зокрема, на своє ім`я, а також дружини [PERSON] та дочки [PERSON] (а.с. 18). Протоколом засідання житлової комісії при 60 будинку офіцерів №65 від 17.05.2012 року внесено зміни в облікову справу підполковника запасу [PERSON] , в зв`язку з розлученням та виключено зі списку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов дружину [PERSON] (а.с. 18, 20-21) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2017 року по цивільній справі №127/5406/17 підтверджуються фактичні обставини справи щодо розірвання шлюбу 28.07.2011 року відповідача [PERSON] із дружиною [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, а також щодо відмови [PERSON] від права власності на 1/3 частку квартири в [ADDRESS] на користь [PERSON] згідно ухвали Бердичівського міськрайсуду від 20.12.2011 року про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна (а.с. 68-70). Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до ч. 4 цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції на час виникнення спірних правовідносин). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинної на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року №737 військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень. Службове жиле приміщення надається під час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби. Згідно п. 3.16 Інструкції особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно із ч. 2 ст. 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно до ст. 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 125 ЖК Української РСРбез надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; а також пенсіонерів по старості. Офіційне тлумачення словосполучення "пенсіонерів по старості", що міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР викладено в Рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2014 від 11.06.2014 року. Гарантії, визначені положеннями ЖК Української РСР щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення, законодавцем встановлені з метою недопущення позбавлення особи єдиного житла. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Аналізуючи норми статей 124, 125 ЖК Української РСР слід дійти висновку, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірне жиле приміщення віднесено до службового. Відповідачу [PERSON] 05.03.2005 року було видано ордер на службове жиле приміщення на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №234 від 08.02.2005 року, тобто відповідач [PERSON] вселився у спірне жиле приміщення на законних підставах. Оскільки [PERSON] був звільнений з військової служби за віком, проходив військову службу в Збройних Силах України протягом 35 років (працював на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, понад 10 років), є пенсіонером по старості, тому [PERSON] не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення. Крім того, позивач не надав суду доказів про те, що відповідач [PERSON] має у власності інше житло, що він має право користування раніше наданим йому і приватизованим житлом в [ADDRESS] або будь-яким іншим жилим приміщенням. Отже, матеріали справи свідчать про те, що службова квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом відповідача [PERSON] , який є пенсіонером по старості. Оскільки відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрований в ній, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, тому він має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідачем [PERSON] надано суду аргументи та докази про неможливість його виселення без надання іншого жилого приміщення: звільнений з військової служби за віком, проходив військову службу в Збройних Силах України протягом 35 років (працював на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, понад 10 років), є пенсіонером по старості, відсутність у нього іншого житла. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановлених фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність підстав, які забороняють виселяти [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, при тому, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, вказує на неможливість захистити права КЕВ м. Вінниці у обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного позов КЕВ м. Вінниці до [PERSON] про виселення із службової квартири без надання іншого жилого приміщення слід залишити без задоволення. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed