Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 2\~864,73 та судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2016 року скасовано судовий наказ № 2-н-1018/11 виданий за заявою концерну «Міські теплові мережі» про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] у розмірі 2\~864, 73 грн. Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 5\~582, 93 грн. За твердженнями позивача, концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідачів є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. За вищевказаний період відповідачі здійснили оплату за надані послуги у сумі 2\~718, 20 грн. Отже, загальна сума заборгованості за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року складає 2\~864, 73 грн. 04.09.2017 року та 06.09.2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про відмову у позовних вимогах про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, за змістом яких заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що станом на 01.09.2017 року між концерном «Міські теплові мережі» та мешканцями [ADDRESS] як споживачами відсутній договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Окрім того, відповідач заявили про сплив строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідачі в судовому засіданні 03.10.2017 року проти позову заперечували. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив застосувати до позовних вимог позовну давність, у звязку з чим відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в подальші судові засідання не зявлялась, про день, час та місце їх проведення була повідомлена у встановленому законом порядку. 08.02.2018 року до суду надійшли письмові заперечення на позов за підписом відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], в яких, зокрема, зазначено, що [PERSON] регулярно та своєчасно здійснювала оплату за отримані послуги в повному обсязі, а строк позовної давності щодо вимог позивача сплив. У судових засіданнях та письмових запереченнях представник відповідача [PERSON] [PERSON] посилалась на незаконну діяльність концерну «Міські теплові мережі», на відсутність у позивача філій, відсутність відомостей про державну реєстрацію позивача як юридичної особи, відсутність ліцензії на зайняття даним видом діяльності, у звязку з чим нарахована заборгованість за надані послуги є безпідставною. Також, в обґрунтування заперечень на позов, посилалась на відсутність між сторонами укладеного договору про надання будь-яких житлово-комунальних послуг, що є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків сторін. В судовому засіданні 07.03.2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням за змістом якого просила суд залишити позовну заяву без розгляду як подану особою, яка не має цивільної правосубєктності та направити матеріали справи до СУ Національної поліції України у Запорізькій області окремою ухвалою суду для розслідування факту відчуження комунальної власності. В задоволенні вищезазначеного клопотання представнику відповідача було відмовлено з підстав його необґрунтованості, після чого відповідач [PERSON] та її представник залишили зал судового засідання, на запитання суду, що є підставою залишення останніми залу судового засідання представник відповідача пояснила, що не погоджується з позицією суду. Суд, враховуючи наведене, приймаючи до уваги відсутність поважних причин залишення відповідачем [PERSON] та її представником залу судового засідання, заслухавши думку представника позивача, вирішив за можливе продовжити розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та її представника. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжі, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну „МТМ". Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 200 від 28.04.2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» з 01.04.2011 року Концерн визначений виконавцем послуг з централізованого опалення, підігріву питної води щодо населення, що мешкає в житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Відповідно до пункту 2.1. Статуту Концерну „Міські теплові мережі", затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови № 1589 р. від 26.07.2002 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO], що підтверджується інформацією, наданою відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (а.с. 20-21) та є споживачами послуг, які надає позивач. Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (із змінами), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Статтею 67 Житлового кодексу України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Суд критично оцінює заперечення відповідачів з посиланням на відсутність між концерном «Міські теплові мережі» та мешканцями [ADDRESS] як споживачами договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, з огляду наступне. Відповідно до частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний, зокрема: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачами відповідних послуг. Судом встановлено, що концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з теплопостачання, а відповідачі користуються вказаними послугами з теплопостачання, чим підтвердили свою згоду на отримання вказаних послуг, що призвело до виникнення між ними та позивачем договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством, що підтверджує наявність у відповідачів обов'язку сплачувати позивачеві за отримані послуги. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.02.2018 року у справі № 711/11424/15-ц. Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Статтею 541 Цивільного кодексу України встановлено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Статтею 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Надання позивачем послуг з централізованого опалення підтверджується, зокрема, наявними в матеріалах справи копіями актів запуску систем опалення споживачів за адресою м. Запоріжжя, вул. Магістральна, буд. 90, що свідчить про те, що, наданими послугами теплопостачання відповідачі користувались, зі скаргами у зв'язку із ненаданням послуг або наданням послуг неналежної якості не звертались. Позивач у період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення на загальну суму 5 582,93 грн. За вказаний період відповідачі здійснили часткову оплату за отримані послуги в сумі 2 718, 20 грн., у звязку з чим загальна сума заборгованості становить 2 864,73 грн., що підтверджується наданими розрахунками. Посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] на незаконну діяльність позивача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та спростовуються наданими представником позивача правовстановлюючими документами, які долучені до матеріалів справи (а.с.97-119, 132-175). Крім того, суд відхиляє твердження відповідачів стосовно неправомірності нарахування заборгованості за надані послуги з гарячого водопостачання за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року, оскільки заява відповідача [PERSON] на яку посилається остання та в якій просила не здійснювати нарахування за послуги гарячого водопостачання, з підстав відключення гарячої води під час ремонту, датована 20.09.2011 року (а.с.52), тобто поза межами строку нарахування заборгованості. Щодо заяв відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про застосування судом позовної давності до позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до положень\~статті 253 Цивільного кодексу України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина1\~статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 3\~статті 267 Цивільного кодексу України\~визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачі скористались своїм правом та просили суд застосувати до позовних вимогпозовну давність у три роки. Відповідно до частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з частиною 1 статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених\~статтею 161\~цього Кодексу. Як встановлено судом, 18.07.2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за заявою концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «МТМ» Шевченківського району м. Запоріжжя про видачу судового наказу видано судовий наказ про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованості за використану теплову енергію за оспорюваний період в сумі 2\~864,73 грн., та який в подальшому за заявою відповідача [PERSON] скасовано та розяснено позивачу його право на звернення з тими ж самими вимогами до суду у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14). З даним позовом до суду концерн «Міські теплові мережі» звернувся 26.07.2017 року, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Беручи до уваги, той факт, що позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу в липні 2011 року, позовну давність щодо стягнення заборгованості з відповідачів слід вважати перерваною в липні 2011 року, а отже, перебіг строку починається спочатку,час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується, відтак,вимога позивача про стягнення заборгованості за період з 01.01.2009 року по 01.08.2011 року заявлена в межах строку позовної давності, оскільки він був перерваний поданням заяви про видачу судового наказу. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобовязання щодо оплати отриманих послуг та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 2\~864,73 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved