Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] , діючи за дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідачі по справі з її згоди зареєстрували своє місце проживання у належному їй будинку у 2011-2015 роках, але фактично у вказаному будинку не проживали та на даний час не проживають. У свою чергу їх реєстрації у належному позивачу будинку створює їй перешкоди у користування майном, зокрема щодо сплати комунальних послуг, оформлення субсидії, тощо. Вважає, що оскільки відповідачі протягом тривалого часу у будинку належному позивачу не проживають, то останній є такими що втратили право користування цим будинком, тому посилаючись на вимоги ст. ст.317, 319, 346, 391 ЦК України просила суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судовому засідання [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, та докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.1985 року, та реєстраційного посвідчення виданого КП «Каховське БТІ», [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Відповідно до акту перевірки фактичного проживання в житловому приміщенні від 30.03.2021 року, складеного комісією у складі Шульги О.О. - заступника селищного голови з виконавчої роботи. [PERSON] - головного спеціаліста відділу містобудування та комунального майна, а також [PERSON] - інспектора житлового фонду, 30 березня 2021 року проведено перевірку факту проживання громадян в будинку по [ADDRESS] . В ході перевірки встановлено, що в будинку зареєстровані також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Разом з тим, з вказаного акту вбачається, що за свідченнями квартиронаймачів сусідніх будинків, у вищезазначеному житловому будинку вищезазначені особи не проживають з 2015 року. З викладеного вбачається, що [PERSON] у встановленому порядку набула право власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] у 1985 році, тобто до реєстрації відповідачів у вказаному будинку, тому є єдиним власником вказаного будинку, а отже має право вимагати усунення перешкод у його користуванні. У свою чергу реєстрація відповідачів у будинку, належному [PERSON] створює їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, зокрема щодо оформлення субсидії, та оплати комунальних послуг. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у будинку, який на праві приватної власності належить [PERSON] та розташований по [ADDRESS] , та згідно досліджених у судовому засіданні доказів, в ньому не проживають понад 5 років. У своєму позові [PERSON] зазначає, що відповідачі не вчиняють дій, направлених на скасування реєстрації їх місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживають, чим порушують її право власності, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Так, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням проводиться у судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до правових позицій висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, при вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які не відносяться до членів родини позивача, не проживають у спірному приміщенні з 2015 року, що підтверджується актом перевірки факту проживання від 30 березня 2021 року,поясненнями позивача, наданими у позовній заяві та не вчиняють дій направлених на скасування реєстрації їх місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживають, чим порушують право власності позивача, тим самим чинять перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідачі в спірному будинку не проживають без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користуються, а їх реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було заявлено клопотання про звільнення її від сплати судового збору, так розмір належного до сплати судового збору перевищує 5% її річного доходу. Ухвалою суду від 25 червня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення її від сплати судового збору відмовлено та відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі. У свою чергу, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі то відповідно до ст. 141 ЦПК України, обов`язок відшкодування судових витрат на користь держави слід покласти на відповідачів. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до закону України «Про судовий збір», ставка судового збору при зверненні до суду з позовом немайнового характеру становить 908 грн. У пункті 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 зазначається, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином належний до стягнення з відповідачів судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню у рівних частинах, а саме по 302.67 грн. із кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved