Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала на АТ «Київський завод «Радар»з 21липня 1980 року, й наказом № 118к від 04 листопада 2019 року звільненена з посади слюсаря механоскладальних робіт цеху № 10 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, але відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за червень 2019 року - 4 567 грн. 60 коп. та вересень 2019 року - 4 079 грн. 62 коп., всього - 8 647 грн. 22 коп. Вважає, що оскільки з вини відповідача їй не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, вона вправі згідно статті 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 170 347 грн. 35 коп., який розрахований, виходячи із середньоденного заробітку - 305 грн. 05 коп. за 312 днів - за заборгованість за черень 2019 року (4 567 грн. 60 коп. з 01.07.2019 року по 23.09.2020 року у розмірі 95 175 грн. 60 коп.), за вересень 2019 року щодо заборгованості по заробітній платі в сумі 4 079 грн. 62 коп. за період з 01.10.2019 року по 23.09.2019 року за 247 робочих днів в сумі 75 345 грн. 35 коп. У зв`язку із тим, що відповідачем не дотримано вимог закону щодо вчасної виплати заробітної плати при звільненні, їй завдано також моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 30 000 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діюча на підстві нотаріально посвідченої довіреності від 12 жовтня 2020 року (а.с.42), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: стягнути з АТ «Київський завод «Радар» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за червень 2019 року - 4 567 грн. 60 коп. та вересень 2019 року - 4 079 грн. 62 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за червень 2019 року щодо суми заборгованості 4 567 грн. 60 коп. з 01.07.2019 року по день постановлення рішення, та за вересень 2019 року щодо суми заборгованості 4 079 грн. 62 коп. з 01.07.2019 року по день постановлення рішення із застосування середньоденної заробітної плати позивача - 305 грн. 05 коп., середній заробіток за час повного розрахунку при звільненні з 05.11.2019 року по день постановлення рішення із застосування середньоденної заробітної плати позивача - 305 грн. 05 коп., моральної шкоди - 30 000 грн. 00 коп. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - розпискою (а.с. 17), рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), а будучи присутнім в судовому засіданні 21 січня 2021 року представник відповідача Санжак Л.В. , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 20 січня 2021 року (а.с. 43), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, вважаючи, що відповідачем здійснені виплати по заборгованості по заробітній платі перед позивачкою. Відповідачем надано відзив на позов від 18 січня 2021 року (а.с. 53 - 57), у якому відповідач вказує, що 18 січня 2021 року АТ «Київський завод «Радар» відповідно до платіжних квитанцій перерахував позивачці заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 10 313 грн. 53 коп., з яких: 3 632 грн. 06 коп. - за червень 2019 року, 3 247 грн. 78 коп. - за вересень 2019 року, 3 433 грн. 69 коп. - за листопад 2019 року, а також 436 грн. 97 коп. - компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. Водночас, відповідач визнає розрахований позивачем середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 233 робочі дні з 05.11.2019 року по 23.09.2010 року в сумі 68 026 грн. 15 коп. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких правових підстав судом визнано за можливе розглядати спрву за відсутності відповідача та підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням надано відповідачем відзиву на позов з доданими документами про сплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на АТ «Київський завод «Радар»з 21липня 1980 року, що підтверджується інформацією її трудової книжки (а.с. 16 - 20), й наказом № 118к від 04 листопада 2019 року [PERSON] звільненена з посади слюсаря механоскладальних робіт цеху № 10 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 21, 22). Відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних [PERSON] всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі: 3 632 грн. 06 коп. - за червень 2019 року, 3 247 грн. 78 коп. - за вересень 2019 року, 3 433 грн. 69 коп. - за листопад 2019 року (а.с. 22, 23, 24 - 30, 62). 18 січня 2021 року АТ «Київський завод «Радар» відповідно до платіжного доручення № 442611 перерахував [PERSON] заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 10 313 грн. 53 коп., з яких 3 632 грн. 06 коп. - за червень 2019 року, 3 247 грн. 78 коп. - за вересень 2019 року, 3 433 грн. 69 коп. - за листопад 2019 року, а також відповідно до платіжного доручення № 442611 436 грн. 97 коп. - компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати (а.с. 62). Відтак, оскільки в ході розгляду справи АТ «Київський завод «Радар» спатив позивачці заборгованість по заробітній платі, в цій частині позов підлягає відмові у задоволенні, водночас суд враховує строк, який відповідачем не був дотриманий при виплаті позивачці заробітної плати відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, що впливатиме на наслідки вирішення цього спору в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який буде враховувати період з 01 липня 2017 року - час виникнення заборгованості по 17 січня 2021 року, оскільки лише 18 січня 2021 року відбулась виплата пизивачці заборгованості по заробітній платі відповідно до платіжного доручення № 442611), та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає суму 88 464 грн. 50 коп., яка визначається за визначеною формулою: (305 грн. 05 коп. - середньоденний заробіток позивача за 290 робочих днів за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року включно, за умови, що позивач мала трьохденний робочий тиждень, що визнається позивачкою/сторонами (290 робочих днів за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року х 305 грн. 05 коп. - середньоденної заробітної плати = 88 464 грн. 50 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з АТ «Київський завод «Радар»на користь позивача 88 464 грн. 50 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу розумності та справедливості. Позивач оцінює оцінює моральну шкоду в сумі 30 000 грн., яку суд вважає необгруновано завещеною. Проте, суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього у її заподіянні, строк та розмір такої заборгованості. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із невиплатою йому відповідачем заробітної плати, виходячи із принципу розумності та справедливості, та оцінює її у розмірі 5 000 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову у цій частині вимог, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов`язання в частині виплати середнього заробітну за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, встановлені законом, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі за встановлених правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки статтею 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на наслідки розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», водночас він сплати судовий збір в сумі 2 386 грн. 00 коп. (а.с. 1), за таких підстав суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 884 грн. 64 коп. - судового збору за вимогу майнового характеру пропорційно розміру задоволеної вимоги та 16,6% від вимоги про відшкодування моральної шкоди - 139 грн. 44 коп. (5 000 грн. 00 коп. від 30 000 грн. 00 коп. становить 16,6%, а 16,6% від суми судового збору 840 грн. 80 коп. складає 139 грн. 44 коп.), а всього - 1 024 грн. 08 коп. (884 грн. 64 коп. + 139 грн. 44 коп. = 1 024 грн. 08 коп.), а у решті задоволеної вимоги суд застосовує ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 2371 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України "Про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial