Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що 06.06.2018 року о 12:25 год у м. Львові по вул. Науковій, 13, відбулася ДТП за участю автомобіля марки «GEELY», р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», р. н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП було складено протокол серії БД №435225 від 06.06.2018 року щодо [PERSON] , у якому було вказано про невідповідність дій [PERSON] правилам дорожнього руху та порушення норм ст. 124 КУпАП. Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/3497/18 від 30.10.2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 23.12.2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 80473 щодо водія [PERSON] . Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/39/20 від 04.06.2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020 року, закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП, та встановлено, що в діях [PERSON] наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до Звіту №1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ складає 37 135,14 грн., яку в порядку ч.1 ст.1166 ЦК України просить стягнути з відповідача. Крім того, на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України просить стягнути моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 15 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., та сплачений судовий збір в розмірі 1 681 грн. 60 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визнано обов"язковою явку в судове засідання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , для дачі пояснень з приводу обставин справи. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, про причини неявки суд не повідомили, позивач та його представник, представник третьої особи, подали заяви, кожен окремо, про розгляд справи у їх відсутності. Суд, з урахуванням фактичних обставин, строків розгляду справи, вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача, про що позивач не заперечив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 435225 від 06.06.2018 року, 06.06.2018 року о 12.25 год. у м. Львові по вул. Науковій, 13, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «GEELY», р.н. [NUMBER] , був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної дистанції, та скоїв зіткнення із автомобілем марки «MITSUBISHI LANCER», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який зупинився попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2019р., залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 080473 від 23 грудня 2019 року водій [PERSON] 06 червня 2018 року о 12 год. 25 хв. у м. Львові по вул. Наукова, 13, керуючи транспортним засобом марки, МІТСУБІСІ Лансер, 1.6 д.н.з. [NUMBER] , проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху під час напрямку руху, а саме маневру перестроювання з крайньої правої смуги в середню смугу, не дав дорогу автомобілю ДЖИЛІ MR-7151A д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що рухався в попутному напрямку в середній смузі руху, внаслідок чого відбулось зіткнення, а результаті ДТП транспортні засоби зазнали технічних та механічних пошкоджень, чим завдано матеріальних збитків, тобто порушив п. 2.3 (Б, Д), 10.1, 10.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 124 КУпАП. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 04.06.2020р., залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020 року, закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, строків, передбачених статтею 38 КУпАП. Однак, встановлено, що в діях [PERSON] наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як він порушив п. 2.3 "Б, Д", п. 10.1, п. 10.3 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт винуватості відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2018, є встановленим та не підлягає доказуванню. Відповідно до Звіту №1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ складає 37 135,14 грн. У відповідності до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до абзацу 2 п.4 постанови Пленуму, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, в тому числі, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Таким чином, за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. В спростування даних обставин відповідачем жодних доказів не надано. В матеріалах справи відсутні докази і такі не надані відповідачем, які б свідчили про те, що ним в позасудовому порядку виплачені кошти на користь позивача. Так само і відсутні докажзи, які б спростовували звіт про оцінку автомобіля та матеріальну шкоду, яку просить стягнути позивач. Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано наведених позивачем підстав права вимоги відшкодування шкоди. Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки позивачем доведено факт спричинення відповідачем матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно з п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved