Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

13 червня 2019 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу на земельну ділянку. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 16.02.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3894 га, виділену в натурі, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада; кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:0130029; цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. В якості Продавця за вищевказаним договором виступав [PERSON] , а в якості Покупця, виступала рідна сестра дружини позивача - [PERSON] . Не зважаючи на те, що, покупцем за договором купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки від 16.02.2017 року виступила [PERSON] , насправді ж, фактичним покупцем був позивач - [PERSON] . Також позивач зазначив, що зі [PERSON] було безумовно узгоджено, що у подальшому, а саме - з настанням повноліття старшого сина позивача (а її племінника) - [PERSON] , відповідач [PERSON] зобов`язується передати (оформити договором дарування) спірне майно йому у власність. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.02.2017 року та визнати позивача покупцем за вказаним договором купівлі-продажу. Ухвалою судді від 24.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 25.07.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області заяву представника позивача [PERSON] задоволено повністю. Забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, нотаріусам, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, комісіям, технічним адміністраторам Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації, проводити будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомості: земельної ділянки площею 0,3894 га, виділену в натурі (на місцевості), що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада; кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:013:0029; цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення та накладенням арешту на земельну ділянку площею 0,3894 га, виділену в натурі (на місцевості), що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Підгірцівська сільська рада; кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:013:0029; цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Ухвалою суду від 02.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомив, що позивач є фактично покупцем за вказаним договором купівлі-продажу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та повідомив, що земельна ділянка, була придбана за його кошти, відповідачка [PERSON] за час свого життя не працювала, доходів не мала, тому вказану земельну ділянку фактично не могла придбати. Гроші за які була придбана вказана земельна ділянка є його особистими коштами. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду відзив на позовну заяву та повідомив, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими, відповідач [PERSON] придбала за власні грошові кошти які отримала від здійснення підприємницької діяльності та особистих збережень. Домовленостей між сторонами з приводу того, що відповідачка буде виступати в якості покупця, а позивач надасть їй грошові кошти на купівлю вказаної земельної ділянки не було. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, надав до суду відзив, крім того повідомив, що з позивачем він знайомий, саме позивач купував в нього земельну ділянку, але покупцем в договорі купівлі-продажу була зазначена [PERSON] , яка є його родичем. Розрахунок та переговори з приводу купівлі земельної ділянки здійснював позивач. Відповідачку [PERSON] він бачив лише при укладенні договору купівлі-продажу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є двоюрідним братом відповідачки [PERSON] , відповідачка займається підприємницькою діяльність, [PERSON] повідомляла, що придбала земельну ділянку, однак він при укладені договору купівлі продажу не був присутній, деталей договору йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що відповідачка [PERSON] є її подругою, давно знайомою. Під час розмови відповідачка повідомляла їй про те, що придбала земельну ділянку, в межах Обухівського району. Під час оформлення купівлі-продажу свідок присутня не була, деталей договору не відомо, однак вважає, що позивачем подано вказаний позов у зв`язку з тим, що сестра відповідачки [PERSON] розриває шлюб з позивачем. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є сином позивача, відповідачка [PERSON] є його тіткою, на даний час між сторонами напружені відносини, у зв`язку з розірванням шлюбу його батька, позивача по справі та його матері, батько вирішив подати вказану позовну заяву. Відповідачка [PERSON] ніколи не працювала, кошти для купівлі вказаної земельної ділянки надавав батько, але оформлення відбулось на тітку, тітка обіцяла після досягнення ним вісімнадцяти річного віку переоформити вказану земельну ділянку на нього. З позивачем свідок відвідував земельну ділянку, знає фактичне її розташування. Вислухавши представників сторін, сторони, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 16.02.2017 року міє [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3894 га, виділену в натурі ( на місцевості), що розташована за адресою Київська область, обухівський район, Підгірцівська сільська рада; кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:0130029; цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О. А. за реєстровим номером 159. Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.02.2017 року та Витягом з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. В якості Продавця за вищевказаним договором виступав [PERSON] , а в якості Покупця, виступала - [PERSON] . Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки 3223186800:03:013:0029; продаж земельної ділянки вчинено за 52 900 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачає, що право власності на землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод. Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю. Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 5.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.02.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. за реєстровим номером №159 покупець довела до відома продавця, а продавець взявз до відома той факт, що на момент підписання цього договору покупець у шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу і гроші, які витрачаються нею для придбання земельної ділянки не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на гроші (чи їх частку), у тому числі відповідно до ст.. 65,74 та 97 СК України відсутні. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦПК України). Договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, оскільки у зв`язку з його укладенням у покупця виникає обов`язок оплати придбаного товару та набувається право власності на нього. Правомірність набуття відповідача права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами. Крім того, відповідачка є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки набула право власності на підставі чинного і ніким не оспореного договору купівлі-продажу на оплатній основі. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідачка [PERSON] набула право власності в законний спосіб права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3894 га, що розташоване на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району, Київської області, у відповідності до законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку без порушень чинного законодавства, не допускала будь-яких протиправних дій по відношенню до позивача, тому доводи позову про наявність порушень законодавства при набутті [PERSON] права на землю хоч і не знайшли об`єктивного підтвердження під час розгляду, але у будь-якому випадку задоволення позовних вимог може викликати непропорційне втручання у право відповідача [PERSON] на мирне володіння своїм майном, унеможливить ефективне використання нею права власності. За таких обставин, позбавлення [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у її право власності. Згідно ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити. Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено відсутність у позивача права на землю, яке б підлягало судовому захисту, тому не встановлено достатніх підстав для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності відповідача в межах судового захисту порушених права позивача. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed