Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS], з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька - [PERSON]. Посилається на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР та прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, ні тих, які мають право на обов'язкову частку, не має. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений житловий будинок в зв'язку з тим, що свідоцтво на право власності на будівлі [NUMBER] було видано 18 травня 1964 року після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Факт володіння померлим [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] підтверджується копією свідоцтва на право власності на будівлі [NUMBER] від 18.05.1964; копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], копією схематичного плану земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS], копією плану будинку по [ADDRESS] та копією характеристики будинку, господарських будівель та споруд; копією довідки виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 1740 від 12.09.2017. Своє право на спадщину позивач [PERSON] підтверджує копією свідоцтва про смерть (повторне) [PERSON] Серії [NUMBER], виданого Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 30.08.2016; копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49067014 від 12.09.2017; копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 925/02-31 від 12.09.2017 державного нотаріуса Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори; копією свідоцтва про народження [PERSON] Серії [NUMBER] від 14.12.1953; копією свого паспорта; матеріалами спадкової справи відносно померлого [PERSON] 12 жовтня 2017 року було відкрито провадження по даній справі і призначено попереднє судове засідання на 09 год. 00 хв. 24 листопада 2017 року. 24 листопада 2017 року дану справу було знято з розгляду у зв'язку в взяттям суддею дня відпочинку в порядку компенсації за рахунок у вихідний день. Розгляд справи відкладено на 09 год. 00 хв. 20 лютого 2018 року. До суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, 20.02.2018 представник позивача направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. З відзивом відповідача на даний позов ознайомлена. Представник відповідача, Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області, в підготовче судове засідання не з'явився, направив заяву про розгляд справи без участі представника відповідача та не заперечує проти позовних вимог [PERSON] Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до вимог п. 2 Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику в справах про спадкування", особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину. Згідно ч.3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, отже до даних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормамиРозділу VII « Спадкове право» ЦК УРСР (в редакції 1963 року), суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до вимог ч.1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. В силу вимог ч.ч.1,2 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за умови, якщо державна реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За правилами ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Виникнення права власності на житловий будинок не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. З врахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що не зважаючи на те, що свідоцтво на право власності на вказаний житловий будинок видане після смерті спадкодавця, однак це не позбавляє його спадкоємців права на нього, як частину спадкового майна, та оформлення такого права відповідно до вимог закону. Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України ( в редакції Закону України № 2147-VII від 03 жовтня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст. 5 ЦК України,

Outcome: approved