Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

17.05.2013 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказав, що відповідно до кредитного договору б/н від 29.03.2006 року [PERSON] отримав в їх установі кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом у розмірі 36% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначив, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язків за договором станом на 29.03.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 46076,30 грн., з яких: 7999,45 грн. - заборгованість за основним кредитом, 35406,55 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховані штрафні санкції відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф /фіксована частина/, 2170,30 грн. - штраф / процентна складова/. Виходячи з наведеного, ПАТ КБ „ПриватБанк" просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь суму заборгованості за кредитним договором б/н від 29.03.2006 року у розмірі 46076,30 грн., а також понесені ними при зверненні до суду з позовом судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 460,76 грн. До початку судового засідання від представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. У своїх запереченнях на відзив відповідача на позов представник позивача зазначив, що позов було подано в межах строку позовної давності, оскльки сторони в договорі в письмовій формі домовилися, що договір діє до повного виконання зобов'язань сторонами, тобто договір між сторонами не обмежений певним періодом часу, а оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, то правовідносини між сторонами не припинилися і тривають до повного погашення відповідачем кредиту, а отже позивач не міг пропустити строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] до початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено наступне. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» / а. с. 17 зворот - 21- копії статутних документів/. 29.03.2006 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н від 29.03.2006 / а. с. 6 - 10/, за умовами якого останній отримав в зазначеній банківській установі кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Базова кредитна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору - 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Згідно з розрахунком заборгованості за договором б/н від 29.03.2006 року / а. с. 3 зворот - 5/ станом на 29.03.2013 року її розмір становив 46076,30 грн., з яких: 7999,45 грн. - заборгованість за основним кредитом, 35406,55 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховані штрафні санкції відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф /фіксована частина/, 2170,30 грн. - штраф / процентна складова/. Як вбачається з цього розрахунку та Довідки про рух коштів за кредитною картою / а.с . 87 - 99/, останній раз виплати за цим кредитним договором боржником провадилися 25.05.2006 року у розмірі 559,85 грн. Суд не приймає як належний доказ Умови та правила надання банківських послуг / а. с. 11 - 14/, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено, що саме з цим документом був обзнайомлений позичальник під час підписання кредитного договору, про що є відповідна відмітка у договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк / термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Статті 626 ЦК України визначає поняття договору як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов»язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови / пункти/, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 208 ЦК України право чини між фізичною та юридичною особою, крім право чинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа / кредитор/ зобов'язується надати грошові кошти / кредит / позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 с. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом можу встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки /штрафу, пені/. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що між сторонами існували договірні відносини, які виникли внаслідок укладання кредитного договору б/н від 29.03.2006 року. Вказаний кредитний договір був укладений у письмовій формі у вигляді заяви, що містить всі істотні умови кредитування, була підписана обома сторонами. В зазначеній заяві відображено, що позичальник ознайомився, зокрема, з умовами надання банківських послуг. Надав згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг становить Договір про надання банківських послуг. Однак, як було встановлено протягом розгляду справи, Умови надання банківських послуг, надані позивачем та додані до матеріалів справи / а. с. 7 - 10/, підписані лише уповноваженою особою банківської установи позивача. З їх тексту неможливо визначити, чи мають вони відношення до укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 29.03.2006 року, оскільки в тексті Умов відсутні вказівки на будь-які реквізити Договору / номер, дата, прізвище позичальника тощо/. Тобто, у суду відсутня можливість перевірити, з цим або іншим документом було ознайомлено позичальника під час укладання кредитного договору, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду цієї справи. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд не визнає надані позивачем по справі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам /«розстрочка»/ невід»ємною частиною укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. Суд критично сприймає пояснення представника позивача стосовно того, що позов було подано в межах строку позовної давності, так як сторони в договорі в письмовій формі домовилися, що договір діє до повного виконання зобов'язань сторонами, тобто договір між сторонами не обмежений певним періодом часу, а оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, то правовідносини між сторонами не припинилися і тривають до повного погашення відповідачем кредиту, а отже позивач не міг пропустити строк позовної давності, - оскільки дані ствердження позивача не відповідають як обставинам справи, так і вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Такий термін чітко визначений сторонами у кредитному договорі, так як в договорі зазначено, що строк дії кредитного договору співпадає зі строком дії кредитної карти. Строк дії кредитної карти - березень 2007 року. Доказів отримання відповідачем нової кредитної карти після закінчення строку дії попередньої, суду протягом розгляду справи надано не було. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами, які були внесені постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №7, - судам було роз»яснено, що, оскільки ЦК не передбачає заборони пред»явлення окремих вимог у зв»язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні спорів про повернення споживчого кредиту, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги / стягнення неустойки, накладення на заявлене майно тощо/, положення п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку /іншої фінансової установи/. Виходячи з наведеного, враховуючи, що строк дії договору кредитування між сторонами на сьогодні є таким, що закінчився, оскільки суду не було надано доказів отримання відповідачем нової кредитної карти після закінчення строку дії попередньої / як зазначив відповідач у своїх запереченнях / а. с. 122/ - строк дії картки - до березня 2007 року, ця обставина позивачем протягом розгляду справи спростована не була/; остання виплата по кредиту була проведена позичальником 25.05.2006 року, доказів, що після закінчення строку дії картки відповідач здійснював будь-які дії, які б свідчили про визнання ним свого боргу або обов»язку перед банком - позивачем в рамках зазначеного кредитного договору, суду також не надано, суд вважає за доцільне відмовити позивачеві у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Що стосується позову в частині стягнення судових витрат, то, враховуючи, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позову в основній його частині, немає підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача понесених при зверненні до суду з цим позовом судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed