Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 2 000 грн 00 коп., 386 грн 13 коп. процентів, 30 грн 00 коп. втрат від інфляції, 162 грн 17 коп. - 3 % річних. Позивач мотивує позов тим, що 29.06.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким відповідач отримав 2 000 грн 00 коп. строком на 2 місяці. На підтвердження фактично отримання коштів відповідач написав розписку. Відповідач у встановлений термін гроші не повернув, в зв'язку з чим позивач просить стягнути з нього суму позики 2 000 грн 00 коп. Крім того, позивач вказує на те, що договором позики не передбачено сплати процентів за договором, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України їх розмір повинен бути встановлений на рівні облікової ставки НБ України та за період з 01.09.2011 року по 31.04.2014 року та складає 386 грн 13 коп., які позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути витрати від інфляції в сумі 30 грн 00 коп., а також 3 % річних в сумі 162 грн 17 коп. за період з 01.09.2011 року по 31.04.2014 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, від позивача до суду надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що він прохає розглядати справу за його відсутності та позов підтримує, прохає його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомляв. Тому, суд вважав за необхідне проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та позивача. У зв"язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 29.06.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким відповідач отримав в позику 2 000 грн 00 коп. та зобов'язався їх повернути до 01.09.2011 року. В строк, встановлений договором, відповідач суму позики позивачу не повернув. При цьому суд відхиляє доказ, наданий відповідачем, а саме квитанцію «Приватбанку» від 23.08.2011 року про сплату коштів в сумі 1000 грн., враховуючи наступне. Дослідивши цей доказ суд встановив, що в ньому відсутні ідентифікуючі ознаки, на підставі яких можливо дійти висновку, що вказані кошти надсилав саме відповідач. Так, зі змісту цієї квитанції вбачається, що сума коштів 1 000 грн 00 коп. перерахована позивачу, проте, не вказано хто є платником цих коштів. В графі призначення платежу вказано «перерахунок особистих коштів». Судом направлено запит до керуючого відділенням ПАТ КБ «Приватбанк» (через яке було здійснено цей переказ) відносно ідентифікації платника за вказаним платежем. У відповідь на запит банк повідомив, що цей платіж проведений з карти касових операцій касира [PERSON] в касі відділення ПАТ КБ «Приватбанк». Таким чином, інформація щодо платника за цим платежем суду не надана. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, суд вважає не доведеним факт перерахування відповідачем позивачу коштів в сумі 1 000 грн 00 коп. в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики 2 000 грн 00 коп. підлягають задоволенню. За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що в розписці сторони не вказали суму процентів за користування позикою, відтак, обґрунтованими є доводи позивача, що розмір відсотків повинен бути встановлений на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач просить стягнути з відповідача проценти, 3 % та інфляційні за період з 01.09.2011 року по 30.04.2014 року. Дослідивши розрахунок заборгованості відповідача, наданий позивачем, суд встановив, що розрахунок здійснено правильно та складає: 386 грн 13 коп. процентів, 30 грн 00 коп. втрат від інфляції, 162 грн 17 коп. 3 % річних. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved