Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

В травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати спадковим майном грошові кошти та стягнути з відповідачки Ѕ коштів, одноосібно отриманих нею з спадкової маси та відшкодувати судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Заповіту батько не залишав. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, яке серед іншого складається із грошових коштів, розміщених на рахунках АТ КБ «Приватбанк». Спадкоємцями першої черги за законом є його син позивач [PERSON] та його друга дружина відповідач [PERSON] . В строки передбачені чинним законодавством позивач звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 04.11.2018 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину майна, яке складається, зокрема із грошових внесків з процентами, що знаходяться у АТ КБ «Приватбанк» на декількох рахунках. Після смерті батька всі документи включаючи банківські та платіжні картки знаходилися у розпорядженні [PERSON] . Позивачем встановлено, що в день смерті спадкодавця ( [INFO] ) і по 05.04.2018 року відповідачка безпідставно користувалась платіжними картками його батька, витрачала грошові кошти у продуктових магазинах на особисті цілі та знімала готівкові кошти у відділеннях і банкоматах АТ КБ «Приватбанк» на загальну суму 90648,29 грн., не дочекавшись та не отримавши відповідні документи про право на спадщину, таким чином завдавши позивачу, як спадкоємцю певних збитків та значної шкоди. З наданих банком фотографій з банкоматів було видно, що грошові кошти були зняті [PERSON] . З цього приводу 14.06.2019 року позивач звернувся до поліції із повідомленням про злочин щодо шахрайських дій. З 03.07.2019 року у слідчому відділу Чечерівського відділення поліції ДВП ГУНП у Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження №12019040680001357 за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.190 КК України. На сьогоднішній день, остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженню не прийнято. Позивач через засоби поштового зв`язку звертався до відповідача [PERSON] із досудовою вимогою з проханням мирно вирішити спадкові питання та повернути половину грошових коштів покійного батька, які були нею незаконно, без відома позивача зняті після його смерті. Письмової відповіді [PERSON] не надала, а в телефонному режимі повідомила, що повертати грошові кошти не збирається. Позивач вважає, що такі дії відповідачки є протиправними, порушують його спадкові права, а отже захистити їх інакше, як у судовому порядку можливість відсутня. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 9 липня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. 21 січня 2021 року судом ухвалене заочне рішення. 5 квітня 2021 року судом було задоволено заяву відповідачки про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення суду, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, з підстав, що наведені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні прохав відмовити у позові, зазначаючи про необґрунтованість вимог позову, зокрема частка у спадщині належна сторонам складається з 1/2 майна, оскільки інша 1/2 обсягу майна належить відповідачці, як майно, спільно нажите протягом шлюбу з спадкодавцем, що і було враховано нотаріусом під час видачі свідоцтв про право на спадщину. Отже, за таких обставин, позивач міг претендувати на 1/4 майна спадкодавця, які він фактично отримав. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУТО у Дніпропетровській області (а.с.7). Факт перебування відповідачки [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 30.05.1986 року по дату смерті [PERSON] - сторонами не заперечується, а тому, відповідно до ст.81 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що майно, що залишилося після смерті [PERSON] було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване за померлим спадкодавцем. Відповідач, який заперечував проти вказаних обставин у судовому засіданні, презумпцію спільності майна подружжя, що є його прямим обов`язком, належними та допустимими доказами не спростував. Обставин, які б свідчили про те, що належне померлому майно було його особистою власністю, судом не встановлено. Судом встановлено, що сторони по справі звернулися до Третьої ДДНК з заявами про прийняття спадщини, за якими було заведено спадкову справу № 228/2018. Державним нотаріусом Третьої ДДНК відповідачу [PERSON] , як пережившій дружині було видано свідоцтва про право власності від 30.11.2018 року на 1/2 частину майна померлого [PERSON] , як частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте на час шлюбу. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України регламентовано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, як вбачається з матеріалів справи, спадщина спадкодавця [PERSON] складалася з 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ-21-11, номерний знак [NUMBER] , автомобілю GEELY, номерний знак [NUMBER] та 1/2 частини грошових внесків з процентами, що знаходилися у ПАТ КБ «Приватбанк» по рахункам № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , картка 4731212701494667 від 16.05.2016 року, картка 4731219107481123 від 10.07.2017 року, рахунок «Бонус плюс» [NUMBER] , які належали спадкодавцю на підставі довідки № 20.1.0.0.0/7-180502/774, виданої ПАТ КБ «Приватбанк» 11.05.2018 року (а.с. 9). 30 листопада 2018 року спадкоємцям померлого [PERSON] , Державним нотаріусом Третьої ДДНК було видано свідоцтва про право на спадщину, якими у рівних частках розподілено вищезгадане спадкове майно, зокрема позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , як спадкоємцям померлого [PERSON] , було видано свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки вищевказаного майна кожному, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом № 2-1098, № 2-1095 від 30.11.2018 року (а.с.9). Отже, як було встановлено судом, внаслідок того, що спадкоємці отримали у спадщину по половині майна, належного спадкодавцю, яке, в свою чергу, складалося з половини (1/2) автомобіля та грошових внесків на банківських рахунках, фактично сторонами у спадщину було отримано по 1/4 вказаного майна. Відповідачем не спростовано, що після смерті спадкодавця всі документи, включаючи банківські та платіжні картки, знаходилися у розпорядженні [PERSON] . Як встановлено судом, відповідно до виписки по рахункам покійного [PERSON] , виданою АТ КБ «Приватбанк», в день смерті і до 05.04.2018 року включно, з часу відкриття спадщини та до отримання свідоцтв про право на спадщину за законом спадкоємцями, після смерті [PERSON] були здійснені списання з його рахунків, на загальну суму 90648,29 грн., а саме: 23.03.2018 року зняття готівки в банкоматі ТЦ «Аполло» (Дніпро, вул. Тітова, 36) в розмірі 8 000 грн.; 23.03.2018 року зняття готівки в банкоматі ТЦ «Аполло» (Дніпро, вул. Тітова, 36) в розмірі 8 000 грн.; 23.03.2018 року зняття готівки в банкоматі ТЦ «Аполло» (Дніпро, вул. Тітова, 36) в розмірі 4 000 грн.; 23.03.2018 року списання коштів [PERSON] ( [ADDRESS] ) в розмірі 2 415,85 грн.; 28.03.2018 року зняття готівки в банкоматі ТЦ «Міріада» (Дніпро, вул. Калинова, 9а) в розмірі 20 000 грн.; 28.03.2018 року зняття готівки в банкоматі ТЦ «Апполо» (Дніпро, вул. Тітова, 36) в розмірі 20 000 грн.; 28.03.2018 року списання коштів [PERSON] ( [ADDRESS] ) в розмірі 495,14 грн.; 29.03.2018 року зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 8 000 грн.; 29.03.2018 року зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 8 000 грн.; 29.03.2018 року зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 4 000 грн.; 29.03.2018 року зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 6 500 грн.; 29.03.2018 року зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 200 грн.; 30.03.2018 року списання коштів Магазин АТБ РК765 в розмірі 37,30 грн.; 05.04.2018р. зняття готівки в банкоматі відділення банку (Дніпро, пр. Слобожанський, 91) в розмірі 1 000 грн. З наданих банком фотографій з банкоматів вбачається, що грошові кошти були зняті [PERSON] . Вказані обставини відповідачем не спростовані. 31 липня 2019 року через засоби поштового зв`язку позивач звертався до відповідача [PERSON] із досудовою вимогою з проханням вирішити вказані спадкові питання та повернути половину грошових коштів покійного батька, які були нею зняті після його смерті. 20.08.2019 року вказане поштове відправлення було отримано [PERSON] особисто, що підтверджується відміткою про отримання на повідомленні про вручення поштового відправлення №4900074457865, однак також жодним чином не спростовано вказаних обставин. Таким чином, суд приходить до висновку, що половина грошових коштів, знятих відповідачкою з рахунків [PERSON] , належала відповідачці, як частка у спільному майні подружжя, а інша половина входила до спадкової маси. Отже, знявши та розпорядившись 1/2 частиною цих коштів на власний розсуд, раніше звернення до нотаріальної контори, [PERSON] фактично позбавила позивача належної йому частини спадкового майна, оскільки спадщина, відповідно до ст. 1268 ЦК України, належить спадкоємцям саме з часу її відкриття з 23.03.2018 року, отже в обсязі, що існував саме станом на вказану дату та який, до часу\~отримання спадкоємцями\~свідоцтв про\~право на\~спадщину,\~зменшився для\~позивача на\~45\~324,15\~грн. (90648,29 грн. / 2). Частинами 1 та 2 ст.1228 ЦК України передбачено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. На день смерті, покійний [PERSON] не залишав у банку розпорядження, а отже 1/2 грошових коштів, що знаходились на рахунках [PERSON] станом на 23.03.2018 року увійшли до складу спадкової маси, яка в свою чергу, була розподілена нотаріусом між спадкоємцями в рівних частках, а отже, половина від суми грошових коштів в розмірі 45\~324,15 грн. з 90 648,29 грн., які були зняті відповідачем з рахунків спадкодавця після відкриття спадщини - підлягають розподілу в рівних частинах та стягненню з відповідача на користь позивача їх 1/2 частини, а саме: 22\~662,07 грн. Що стосується посилань представника відповідачки на той факт, що кошти, які залишилися на рахунках банку, вже були розподілені нотаріусом згідно свідоцтва про право на спадщину та отримані сторонами, то суд не бере до уваги дані посилання, оскільки як вбачається з матеріалів справи, були розподілені грошові кошти, які знаходилися на банківських рахунках на час видачі свідоцтва про право на спадщину. А як вбачається з витягу по рахункам, наданим у матеріали справи на ухвалу суду ПАТ АТ «Приватбанком», сума у розмірі 90 648,29 грн., була знята відповідачкою з рахунків спадкодавця до розподілу спадщини та не увійшла до загальної суми грошових коштів, які були розподілені між спадкоємцями за свідоцтвом про право на спадщину. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення коштів є частково обґрунтованими і такими, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду в частині наявності підстав для стягнення суми у розмірі 22 662,07 грн. та відмови у задоволенні решти позовних вимог в цій частині. В свою чергу, надаючи оцінку вимогам позову, щодо визнання спадковим майном, які на день відкриття спадщини знаходилися на рахунках позивача, суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання стягнення коштів є будь-яка особа, яка сумнівається у належності коштів позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до коштів власний інтерес. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про стягнення коштів, належних позивачу в порядку спадкування, з підстав самовільного використання таких коштів відповідачем. В свою чергу, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, якими у даній справі є доведення позивачем належності грошових коштів на рахунках спадкодавця станом на відкриття спадщини до спадкового майна та неправомірності привласнення відповідачем частки такого майна, належного позивачу, що і було встановлено судом. У такому разі ані пред`явлення окремої позовної вимоги про визнання спадковим майном грошових коштів, які на день відкриття спадщини знаходились на рахунках [PERSON] чинним законодавством не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту у розумінні статті 16 ЦК, оскільки встановлення обсягу спадкового майна на час відкриття спадщини - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає встановленню та доказуванню за позовом про стягнення частини коштів, в порядку поділу спадкового майна. У зв`язку з наведеним, вимога позову про визнання спадковим майном грошових коштів, які на день відкриття спадщини знаходились на рахунках [PERSON] не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). На підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, стороною позивача суду надані договір про надання правової допомоги від 18.01.2020 року та додаткових угод №1/19 від 18.01.2020 року, №2/20 від 18.01.2020 року, протокол погодження гонорару адвоката, копія акту здачі-приймання робіт від 09.10.2020 року та копії квитанцій про сплату правової допомоги адвоката на загальну суму 10 000 тисяч гривень. Суд приймає до уваги положення частини другої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обсяг задоволених позовних вимог (1 вимога з 2) та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 25 відсотків заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн., оскільки, з урахуванням часткового задоволення позову, саме в цій сумі витрати на професійну правничу допомогу є пропорційними співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді та поза межами судового засідання, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. До аналогічних висновків в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц). Щодо витрат позивача на поштові відправлення в розмірі 155 грн., то суд вважає, що вказані витрати не належать до судових витрат, оскільки відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Крім того, надані адвокатом фіскальні чеки не можуть бути належними доказами, на підтвердження вартості послуг пошти за направлення заяв по суті до суду чи відповідачу, оскільки не містять такої інформації, і що ці поштові направлення пов`язані саме з розглядом справи. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених відповідачем, суд виходить з наступного. Як вже зазначав суд вище, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Верховним Судом у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. На підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Стасовської Є.А. у розмірі 15\~000 грн., стороною відповідача суду надані договір про надання правової допомоги від 10.03.2021 року, ордер серії АЕ № 1015763, та попередній розрахунок суми судових витрат, яким деталізовано види наданих послуг. Проте, за наявності перелічених документів, наданих відповідачем та його представником, не можна достовірно встановити, що фактично [PERSON] сплатила будь-які грошові кошти адвокату Стасовській Є.А. за надання правової допомоги у зазначеній справі та їх співмірність, оскільки суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст. ст. 77, 79 ЦПК України, а саме, не надано даних щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу, зокрема акту прийому-передачі наданих послуг, детального розрахунку витрат та будь-яких платіжних документів, що унеможливлює встановити, що певні витрати були дійсно понесені відповідачем саме у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою та їх дійсний обсяг. Таким чином, суд приходить до висновку, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів понесення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні вимог відповідачки про відшкодування судових витрат в частині витрат на правову допомогу. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Відповідно до вимог ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн., пропорційно до обсягу задоволених вимог. В свою чергу, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 454 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення, яку судом було задоволено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 386,80 грн., як різниця між понесеними витратами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial