Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. В позові вказала, що з вересня 2004 року перебувала з відповідачем [PERSON] у шлюбі, в якому [INFO] народилась донька [PERSON]. Відповідач є батьком вказаної неповнолітньої дитини, однак протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дитини, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, не утримує її, матеріально не забезпечує. У зв'язку з цим просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] В судове засідання позивач не прибула, надавши до суду письмову заяву, в якій свій позов підтримала та просила його задовольнити, розглянувши справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про виклик до суду. Представник служби у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Контузорова Н.І. надала до суду письмову заяву, в якій позов підтримала та просила його задовольнити. У зв'язку з цим, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши позовну заяву позивача та наявні у справі письмові докази, суд встановив наступне. Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 17 травня 2016 року третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 Сімейного кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму, суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина може бути розлучена зі своїми батьками лише у виняткових випадках. Встановлено, що відповідач [PERSON] злісно ухиляється від участі у вихованні та утриманні своєї доньки, не приймає участі в її навчанні, не відвідує школи, не піклується про стан її здоров'я та розвитку. Згідно з висновком органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації №01-29/1463 від 26 вересня 2016 року позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки є доцільним та відповідає інтересам дитини. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем [PERSON] своїх обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє відносно доньки належної турботи та уваги, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров'я та розвитку, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Тривалість такого ухилення свідчить про злісність дій відповідача. Вказані обставини в розумінні принципу 6 Декларації прав дитини є винятковими та є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки. Окрім цього, свідченням втрати відповідачем інтересу до своєї малолітньої доньки є і його ігнорування судових засідань, незважаючи на належне повідомлення про час їх проведення, та не подання до суду будь-яких заперечень проти позбавлення батьківських прав, які (заперечення) за змістом п.58 рішення Європейського Суду з прав людини, прийнятого у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, могли б бути свідченням його інтересу до дітей. Відтак з огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача, його ставлення до виховання та утримання дитини, суд вважає недоцільним подальше застосування заходів, щодо покращення його поведінки та ставлення до виховання дитини, зокрема у відповідності з п.18 зазначеної постанови Пленуму ВСУ його попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини, оскільки з огляду на характер його поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення його ставлення до виховання доньки. На підставі викладеного,

Outcome: approved