Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

30.05.2017 року позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку загальною площею 92,6 кв.м. та жилою площею 66,6 кв.м. побудованого із цегли, на 1/3 частину сараю загальною площею 54,2 кв.м. побудованого із цегли, на 1/3 частину літньої кухні загальною площею 25,8 кв.м. побудованої із цегли, на 1/3 частину металевої огорожі загальною площею 17,6 кв.м., на 1/3 частину металевих воріт загальною площею 4,4 кв.м., що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] та відкрилася спадщина на належне останній майно, а саме житловий будинок (колишній колгоспний двір), що розташований в с .Будилів Козівського району Тернопільської області . Вказаний колгоспний двір складався із 3 членів . [INFO] помер її батько [PERSON] , який був головою цього двору. 11.05.2016 року [PERSON] за життя розпорядився своїм майном та склав заповіт, за яким 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку згідно державного акту заповів своїй дочці - " [PERSON] Зазначає, що після смерті батька вона звернулася до Козівської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, однак їй було роз`яснено, що власність колгоспного двору не передбачена чинним законодавством. На підставі вказаного, просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 30.05.2017 року відкрито провадження у цій справі та призначено попереднє судове засідання у ній. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 06.12.2017 року закінчено проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі вказаного, суд дійшов до висновку про необхідність продовження розгляду справи за правилами ЦПК України в редакції закону №2147-VIII від 03.10.2017 року. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак останній подав заяву згідно з якої позовні вимоги підтримує повністю, а справу просить слухати у його відсутност (а.с.55). Представник Будилівської сільської ради Козівського району Тернопільської області у судове засідання не з`явився, подавши при цьому «відзив на позов», згідно з яким не заперечує щодо визнання позовних вимог, просить справу розглядати у його відсутності (а.с.43). Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем, не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою:[ADDRESS] належав [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 06.07.1990 року та довідкою Козівського РБТІ №80 від 15.05.2017 року (а.с.10, 18). Відповідно до виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року, виданої Будилівською сільською радою Козівського району Тернопільської області членами колгоспного двору були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то кожному із них фактично належить 1/3 частина колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] у віці 71 рік, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно від 27.04.2017 року (а.с.16). [INFO] помер [PERSON] у віці 85 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.02.2017 року (а.с.15). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.05.1964 року батьками позивача [PERSON] вказані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 9). 11.05.2016 року [PERSON] розпорядився своїм майном та склав заповіт, згідно якого 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] заповів " [PERSON] ." Вказаний заповіт був посвідчений 11.05.2016 року секретарем Будилівської сільської ради Козівського району Тернопільської області (а.с.14, 53). 24.08.2017 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори [PERSON] видано роз`яснення, згідно з яким рекомендовано звернутися до суду за оформленням своїх спадкових, оскільки відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства (а.с.49). Вказані вище обставини учасниками справи не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи те, що [PERSON] помер, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, відмови від прийняття спадщини не заявляла, в належному порядку із заявою про прийняття спадщини звернулася, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.392 ЦК України, суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані на [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved