Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі ПАТ «МК «Азовсталь») про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва у розмірі 40000 гривень, в обґрунтування якого зазначив, що перебував у трудових відносинах з ВАТ «Маркохім» правонаступником якого є ПАТ «МК «Азовсталь». Під час виконання трудових обовязків отримав ушкодження здоровя через умови праці, що у подальшому призвело до отримання професійного захворювання. У результаті професійного ушкодження здоровя встановлено захворювання «ХОЗЛ ІІ в фазі затихаючого загострення, дифузний пневмослероз, ЛН І-ІІ ступенів». Первинним висновком МСЕК встановлено 40% стійкої втрати працездатності та 3 групу інвалідності, та те що його вини у настанні професійного захворювання немає. Неодноразово проходив курс лікування, відновлювані курси. У результаті трудового каліцтва отримує психологічні страждання, які негативно впливають на стан життя, а саме: з моменту отримання травм і до теперішнього часу живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на стан. Наслідки отриманої травми порушили професійні плани, оскільки отримав незворотні наслідки у своєму здоровї, втрачено можливість отримати підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита, у звязку з невідповідністю фізичного стану здоровя вимогам, що предявляються до працівників. Усі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Порушено нормальні життєві звязки, доводиться докладати додаткових зусиль для організації життя. Протягом 3 років вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у сильних больових відчуттях, тому звернувся до суду та просить стягнути з відповідача моральну шкоду. Враховуючи, що рішенням МСЕК встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, яку завдано у результаті трудового каліцтва на виробництві яку оцінив у 40000 грн., а також відшкодувати витрати на правову допомогу, що складають 649,60 грн. Позивач до судового засідання не зявився, просив розглядати справу у його відсутність за участю його представника. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг та довіреності, в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, зазначив, що саме шкіливі умови праці позивача у відповідача понад 5 років вплинули на стан його здоров'я. В наступне судове засідання представник не прибув, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «МК «Азовсталь» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засідання заперечувала проти позову, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, з урахування наведених заперечень. зазначила, що акт було складено за відсутність відповіача, з актом відповідач не погоджується, акт не оскаржували, оскільки сплинули строки оскарження. У запереченнях зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з Жданівським КХЗ, правонаступником якого є ВАТ «Маркохім» в період з 18.10.1984 по 06.05.1990 року. При чому професійні захворювання були виявлені у позивача у 2012 році при проходженні періодичного медичного огляду, під час знаходження останнього у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча». Актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 24.02.2014 не встановлено виникнення у позивача професійного захворювання, внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів на час праці на Жданівському КХЗ, правонаступником якого є ПАТ «МК «Азовсталь» в період з 18.10.1984 по 06.05.1990, таким чином позивачем не надано будь-яких доказів впливу шкідливих виробничих факторів на час роботи на Жданівському КХЗ, на виникнення у позивача професійного захворювання, відповідно вважає вимоги не обґрунтованими. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.08.2015 по справі 263/5610/15-ц позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з ПАТ «ММК ім.. Ілліча» на користь [PERSON] моральну шкоду 12000 грн. Судовою колегією було встановлено причинно-наслідковий звязок між отриманням хронічного професійного захворювання позивача та діями ПАТ «ММК ім.Ілліча», тому вважає, що ПАТ «МК «Азовсталь» не може та не є належним відповідачем у даній справі. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у звязку з отриманням хронічного професійного захворювання є необґрунтованим та не законним. Також вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню, оскільки повинен бути наданий документ про оплату гонорару, оформлені в установленому порядку.В наступне судове засідання представник не прибув, до початку розгляду справи надавши заяву про розгляд справи у її відсутність Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги\~підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, [PERSON] перебував у трудових відносинах з Жданівським КХЗ, в період з 18.10.1984 по 07.05.1990 року, правонаступником якого є ВАТ «Маркохім», а правонаступником є ПАТ «МК «Азовсталь», що не заперечувалось сторонами. На даний час позивач перебуває у трудових правовідносинах з ПАТ «ММК ім.. Ілліча». Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Також відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до розяснень, даних п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вини заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Як вбачається з довідки Міністерства охорони здоровя України від 03.04.2014 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги (серія 10 ААА №243281) [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності, ступень втрати професійної працездатності - 40% з 20.03.2014 по 01.05.2016 року, дата переогляду 03.04.2016 року. Відповідно повідомлення про професійне захворювання (отруєння) від 25.12.2013 вих. №5362/4 складеного головним лікарем Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці АМН України», [PERSON] встановлено діагноз основний: ХОЗЛ ІІ в фазі затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. захворювання професійне, встановлено вперше. Внаслідок отриманого захворювання позивач неодноразово проходив відновлювані курси у лікувальних закладах з 07.03.2014 по 21.03.2014 року в Міській лікарні №2 м.Маріуполя, з 26.05.2014 по 03.06.2014 в Міській лікарні №2 м.Маріуполя; з 07.07.2014 по 25.07.2014 в Міській лікарні №2 м.Маріуполя; з 01.08.2014 по 15.08.2014 в Міській лікарні №2 м.Маріуполя; з 20.08.2014 по 27.08.2014 в Міській лікарні №2 м.Маріуполя; з 16.12.2014 по 30.12.2014 в Міській лікарні №1 м.Маріуполя; з 10.04.2015 по 30.04.2015 в Міській лікарні №9 МСЧ ДМФ м.Маріуполя; з 24.06.2015 по 09.07.2015 у Державній установі «Інститут медицини праці Національному наукового центру «Інститут кардіології ім.. академіка МД. Стражеска» НАМН України(м. Київ). Та з17.07.2013 по 29.07.2013 знаходився на лікуванні в Міській лікарні №9 м.Маріуполя., що підтверджується виписками з медичної картки. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Відповідно акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24.02.2014 року відносно працівника ПАТ «ММК ім.Ілліча» [PERSON], затвердженого начальником Маріупольського міського Управління ГУ Держсанепідслужби у Донецькій області головним державним санітарним лікарем м.Маріуполя, у п. 19 визначено, що комісія з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] не вбачає посадових осіб підприємства, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні нормативи, що призвело до виникнення профзахворювання та вважає, що дане захворювання могло розвинутися внаслідок його роботи на коксохімічному виробництві в період з 1984 по 1990 роки. У п. 14 акту зазначено основний діагноз професійного захворювання. Захворювання виявлено під час медичного огляду в лікувально-діагностичному центрі ПАТ «ММК ім.Ілліча» Також у позивача комісією виявлені супутні діагнози. Крім того у п. 13 акту наведені архівні дані Маріупольської міської санепідемстанції по коксохімічному заводу щодо забруднення коксохімічного виобництва шкідливими хімічними речовинами, які перевищували дозволену норму. У п.16 зазначено, що професійне захворювання виникло за обставин тривалої роботи (більше 5 років) в умовах комплексної дії фізичних та хімічних факторів, перевищуючих ГДР. Зазначений акт відповідачем не було оскаржено ні на момент його складення, ні під час судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч.2 указаної статті Цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до п.3 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (надалі- Постанова № 4 від 31.03.1995 р.) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За абзацем 2 пункту 5\~\~Постанови №4 від 31.03.1995 року - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому,\~\~ п.9\~\~Постанови\~\~№4 від 31.03.1992 року\~\~зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Стійка втрата професійної працездатності - це інвалідність внаслідок \~професійного\~\~захворювання (отруєння) чи трудового каліцтва та/або відсотки втрати професійної працездатності. Тобто, на теперішній час [PERSON] є інвалідом ІІІ групи внаслідок отруєння промисловим газом, що свідчить про стійку втрату його працездатності. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів заподіяння відповідачем йому моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі, оскільки сам факт ушкодження здоровя свідчить про заподіяння моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоровю позивача, ступень втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, глибину і тривалість душевних та фізичних страждань з приводу травмування, лікування й проходження реабілітаційного відновлення. Разом з тим, суд враховує, що Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.08.2015 року вже стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (ЄДРПОУ 00191129) на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 12000 (дванадцять тисяч) гривень, ступінь втрати працездатності складає 40%, [PERSON] продовжує трудову діяльність і працює на теперішній час. Отже, враховуючи вищенаведене та дотримуючись засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає достатнім визначити суму, що компенсує моральну шкоду спричинену позивачу у розмірі 15000,00грн. Згідно ч.1 ст.79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Зі змісту ч. 2 ст. 84 ЦК України вбачається, що граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стаття 88 ЦК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В обгрунтування суми понесених витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію про сплату наданих юридичних послуг від 05.08.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] за складання позовної заяви сплачено 649,60грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає, стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial