Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи, пояснюючи, що її невістка, [PERSON], померла вдома [INFO] у [ADDRESS], через хронічну недостатність кровообігу, атеросклеротичний кардіосклероз. Медичне свідоцтво про смерть було видане медичним закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території України. Отримати свідоцтво про смерть невістки українського зразку в органах РАГС заявник не має можливості через відсутність належних доказів її смерті. Лікарське свідоцтво про смерть, яке є підставою для отримання в органах державної реєстрації актів цивільного стану України свідоцтва про смерть, не може враховуватися як доказ смерті особи, оскільки видане закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території. З метою отримання свідоцтва про смерть, заявник просила встановити в судовому порядку факт смерті [INFO] у с.Василівка Старобешевського району Донецької області [PERSON], [INFO]. У судове засідання заявник не з*явилася, у заяві зазначила про розгляд справи без її участі. Заінтересована особа в судове засідання представника не направила, заперечень проти заявлених вимог не надала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Як зазначає заявник, її невістка, [PERSON], померла [INFO] на тимчасово окупованій території Донецької області, де було видано і лікарське свідоцтво про її смерть. У якості доказу заявлених вимог надала медичне свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть. Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 N 545, зареєстованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків, тобто, надані заявником документи не є допустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України. Згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою або на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Судом встановлено, що [INFO] у с.Василівка Старобешевського району Донецької області померла [PERSON] Лікарське свідоцтво про смерть, видане медичним закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території, є недійсним та, у відповідності зі ст..9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не створює правових наслідків, тобто, для проведення державної реєстрації смерті існують об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надає можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть.

Outcome: approved