Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, як половину сплачених ним на виконання зобов`язання щодо набуття спільного майна подружжя (квартири). Мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2002 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року розірвано. У період шлюбу ними набуто квартиру [ADDRESS] за кошти, отримані ним у кредит в АКБ СР «Укрсиббанк» відповідно до договору кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року, поручителем за його забов`язаннями була [PERSON] за умов солідарної відповідальності. У 2008 році вони єдиною сім`єю разом з дочкою переїхали проживати у новопридбану квартиру. У вересні 2012 року шлюб між ними розірвано, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власність подружжя, за ним - [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири й за відповідачкою [PERSON] також визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири. При цьому під час виконання зобов`язання за кредитним договором відповідачка відмовилась сплачувати частину кредиту за вказану квартиру, тому він вимушений був одноособово сплатити кредит. Так, 03 листопада 2015 року він самостійно вніс до сплати банку частину отриманих кредитних коштів. Зокрема, за період з 09 серпня 2013 року (дня розірвання шлюбу) - по 03 листопада 2015 року (часу повного погашення кредиту) ним було сплачено по тілу кредиту 9 588 доларів 61 цент США та процентів за користування кредитом - 5 157 доларів 26 центів США, разом - 14 745 доларів 87 центів США. Окрім того, у результаті переговорів з банком йому вдалося досягти угоди про спрощення частини боргу, а саме - 7 884 доларів 92 центи США, у зв`язку із чим він вимушений був сплатити податок з доходів фізичних осіб в сумі 28 547 грн. 79 коп. та військовий збір - 2 712 грн. 96 коп., а всього - 31 260 грн. 75 коп., що підтверджується платіжними квитанціями. У зв`язку проведеними ним оплатами просить стягнути з відповідачки половину суми сплачених ним грошових коштів за вказаними зобов`язаннями, зважаючи на солідарну відповідальність за вказаними зобов`язаннями подружжя, із суми 14 745 доларів 87 центів США її половину, що складає 7 372 долари 94 центи США, й із суми 31 260 грн. 75 коп. також її половину, що складає 15 630 грн. 36 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 02 листопада 2018 року (а.с. 84), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Звернув увагу суду на той факт, що після розірвання шлюбу та поділу квартири як спільного майна подружжя, саме відповідачка проживає у квартирі, користується нею. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задовленні, зважаючи на пропущений позивачем строк звернення до суду із вимогою за зобов`язаннями в частині сплачених ним грошових коштів в сумі 3 457 доларів 44 центи США, звернулась до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с. 100 - 103). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2002 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року розірвано (а.с. 7 - 12, 13 - 16). У період шлюбу сторонами набуто квартиру [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопода 2006 року (а.с. 17) за кошти, отримані позивачем у кредит в АКБ СР «Укрсиббанк» відповідно до договору кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року в інтересах сім`ї, поручителем за забов`язаннями позивача була [PERSON] , за умов солідарної відповідальності (а.с. 18 - 20, 21 - 22, 24 - 25, 26 - 28). У вересні 2012 року шлюб між сторонами розірвано, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власність подружжя, за позивачем - [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири й за відповідачкою [PERSON] також визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири (а.с. 13 - 16). При цьому під час виконання зобов`язання за кредитним договором відповідачка, що нею визнається в ході розгляду справи, відмовилась сплачувати частину кредиту за вказану квартиру, тому позивач одноособово сплатив решту кредит. Так, 03 листопада 2015 року позивач самостійно вніс до сплати банку частину отриманих ним в інтересах сім`ї кредитних коштів (а.с. 29), що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 жовтня 2018 року, наданою на ім`я позивача, із якої вбачається, що заборгованість за договором кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року зі строком користування - по 16 листопада 2021 року повністю позивачем погашена 03 листопада 2015 року. Зокрема, за період з 09 серпня 2013 року (дня розірвання шлюбу) - по 03 листопада 2015 року (часу повного погашення кредиту) позивачем було сплачено по тілу кредиту 9 588 доларів 61 цент США та процентів за користування кредитом - 5 157 доларів 26 центів США, разом - 14 745 доларів 87 центів США, що підтверджується платіжними квитанціями (а.с. 30 - 65). Окрім того, у результаті переговорів з банком позивач досяг угоди про спрощення частини боргу, а саме - 7 884 доларів 92 центи США, у зв`язку із чим він сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 28 547 грн. 79 коп. та військовий збір - 2 712 грн. 96 коп., а всього - 31 260 грн. 75 коп., що підтверджується платіжними квитанціями (а.с. 66 - 68). Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В ході розгляду справи відповідачка визнала, що придбання вказаної квартири відбулось подружжям за спільні кошти та в інтересах сім`ї. Оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України, ч.1 ст. 60 СК УКраїни). У зв`язку проведеними позивачем оплатами наявні правові підстави для стягнення з відповідачки половини суми сплачених позивачем грошових коштів за зобов`язаннями щодо набутого спільного майна подружжя (квартири), зважаючи на солідарну відповідальність за вказаними зобов`язаннями подружжя й проведеного поділу набутого майна (квартири) на рівні частини (пополам), із суми 14 745 доларів 87 центів США її половину, що складає 7 372 долари 94 центи США, й із суми 31 260 грн. 75 коп. - також її половину, що складає 15 630 грн. 36 коп. Водночас, підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за заявою відповідача немає. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Так, позовна давність застосовується у таких сімейних відносинах: - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України); - до вимог про визнання батьківства чи материнства позовна давність застосовується строком у один рік (ч. 2 ст. 129, ч. 2 ст. 139 СК України); - також однорічний термін позовної давності встановлюється до вимог матері про внесення змін до актового запису про народження дитини (ч. 3 ст. 138 СК України). Суд не застосовує за заявою відповідачки до спірних правлвідносн строк позовної давності, зважаючи на дату виконання солідарного зобов`язання - 03 листопада 2015 року, при цьому позивач звернувся до суду з даним позовом 02 листопада 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержавний за рахунок останніх майно внаслідок укладеного кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язання, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є уцілому обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 224 грн. 41 коп. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ч.1 ст. 60, ч.4 ст. 65СК України, частина 3 статті 368 ЦК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: approved