Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та судді Дніпровського районного суду м. Києва Гончарука В.П. про відшкодування шкоди, завданої суддею Гончарук В.П. під час розгляду справи [PERSON] Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 03 липня 2017 позивачем до Дніпровського районного суду м. Києва була подана заява про повернення судового збору, який на переконання позивача, був незаконно стягнутий суддею Гончаруком В.П. Зазначає, що 22 січня 2018 року позивачем було подано заяву про відвід судді, однак за твердженням позивача така заява не була розглянута судом. Посилаючись на те, що від дати подання заяви про повернення судового збору пройшло 9 місяців до дня звернення до суду з даним позовом, однак заява позивача так і не розглянула та судовий збір не повернуто, що призвело до втрати ним коштів, які могли б бути використані ним для забезпечення себе необхідним харчуванням та ліками, оскільки пенсія позивача є мінімальною, та коштів не вистачає для існування, тобто судом допущено порушення права на судовий захист та заподіяно моральну шкоду, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути на його користь відшкодування у розмірі 8000 євро, що становить 259 280,00 грн., а з урахуванням 18%, які позивач повинен буде сплатити державі як податок з доходів, просив суд стягнути на його користь 305 950 грн. Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 27 квітня 2018 року у відкритті провадження у справі було відмовлено з посиланням на те, що спір щодо неправомірних дій, як на переконання позивача, судді, не може бути підсудним суду загальної юрисдикції. Ухвалою від 12.09.2018 Апеляційного суду м. Києва ухвала судді Подільського районного суду м.Києва від 27 квітня 2018 року була скасована в частині відмови відкрити провадження у справі до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями судді. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої діями судді. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Заяв про розгляд справи за його відсутності, про причини неявки, відзив на позовну заяву від відповідача не надходили. Зважаючи на відсутність заперечень позивача, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача з можливістю постановлення заочного рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. На думку [PERSON], суддя Гончарук В.П. безпідставно та незаконно не вирішив питання про повернення позивачу подвійного розміру судового збору, сплаченого [PERSON] за подачу позову до Рапала ВМС Корпорейшн та інших осіб у розмірі 580 грн., а також за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 320 грн. З даних підстав [PERSON] 3 липня 2017 подав до Дніпровського районного суду м. Києва заяву про повернення судового збору у подвійному розмірі 1800 грн., оскільки вважав, що має право на повернення подвійного розміру судового збору 2 х (580 грн.+320 грн.), адже його було введено суддею в оману. 22 січня 2018 року позивачем було подано заяву про відвід судді Дніпровського районного суду м. Києва. Матеріали даної справи не містять відомостей про результат розгляду заяви про повернення судового збору та заяви про відвід судді. Позивач не надав в межах даної справи доказів про те, що його справа таки розглядалася Дніпровським районним судом м. Києва, що ним сплачувався судовий збір, а самі матеріали справи у Дніпровському районному суді м.Києва не містять ухвал за результатами розгляду поданих заяв. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з положеннями статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження неправомірних дій відповідача відносно нього, а також завдання позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі ст. 23, 1173, 1176 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed