Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

16 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . В своєму позові [PERSON] посилається на те, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарчими будівлями під [ADDRESS] , загальною площею 72,8, житловою площею 33,3 кв.м. Право власності на весь будинок, він набув за договором дарування та за рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2012 року по справі №2-877, яке набрало чинності 03.05.2012 року. Таким чином, за даним рішенням суду відповідач втратив право власності на свою частку будинку. На даний час позивач зареєстрований та проживає у будинку разом з родиною. Але у будинку залишається також проживаючим і колишній власник [PERSON] , який у будинку не проживає з 2008 року, не приймає участі в його утриманні, сплаті житлово-комунальних послуг. Він же у свою чергу, не може оформити житлову субсидію на оплату комунальних послуг, оскільки не може надати відомостей про зареєстровану в житловому приміщенні особу та про її доходи. Це створює для нього перешкоди у здійсненні його права власності на житло і ставить його у скрутне матеріальне становище, що змусило його звернути до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 21 грудня 2019 року було відкрито провадження по вищезазначеній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та представник третьої особи не з`явились, подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] , будучи належними чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки. Суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими побудовами під [ADDRESS] загальною площею 33,3 кв. м. Підставою виникнення права власності є рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23.04.2012 року та договір дарування реєстраційний номер №1285, 06.05.2008 року, посвідчений Жовтоводською державною нотаріальною конторою (а.с.7). До матеріалів справи долучені вищезазначені правовстановлюючі документи (а.с.8,13). Відповідно до довідки, підписаної свідками [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з квітня 2008 року (а.с.20). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, у спірному будинку, окрім позивача [PERSON] , зареєстровані проживаючими, його брат, відповідач по справі, [PERSON] , дружина позивача - [PERSON] та повнолітні сини позивача - [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). У свою чергу судом визнається, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, створює для нього перешкоди у вільному користування та розпорядженні своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, дослідженими доказами, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими побудовами під [ADDRESS] , загальною площею 33,3 кв. м. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] зазначав, що відповідач не вчиняє дії, направлені на скасування реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, чим порушує його право власності, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядження майном. Так, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При розгляді даної справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У цьому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування, та зняття їх з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). Судом встановлено, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок. Таким чином, з моменту реєстрації права власності на частину будинку, яка належала на праві власності відповідачу за позивачкм [PERSON] , право власності колишнього власника на цю частину є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування будинком, що нерозривно пов`язано з власністю; відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника оскільки воно є похідним. За таких обставин єдиним власником спірного будинку є позивач [PERSON] . Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ) в якому відповідач, який є колишнім власником, залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на частину цього будинку, та й відповідно після припинення права користування будинком колишнім власником, чим порушує право власності позивача, тому позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved