Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

В грудні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом і просить визначити місце проживання дитини, сина [PERSON], [INFO] народження, з нею. Посилалася в позові на те, що з квітня 2001 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] народження. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року їх шлюб був розірваний і на даний час вона разом з сином проживає в орендованій квартирі, т.я. в зв»язку з розірванням шлюбу вона залишила квартиру,в якій проживала вся сім»я разом з батьками відповідача. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, однак вона вважає, що син має проживати з нею, т.я. більш прихильний до неї. Крім того, вона має власний бізнес, стабільний фінансовий дохід, її робочий день триває з 9.00 до 15.00 і вона має змогу створити дитині всі необхідні умови для його проживання та розвитку, морального та матеріального забезпечення. В той же час, відповідач працює з 9.00 до 19.00, має відрядження, дитина постійно знаходиться під наглядом його батьків похилого віку, які самі потребують спокою. Їх з відповідачем син дуже прив»язаний до неї, як до розірвання шлюбу, так і після він висловлює бажання проживати разом з нею, і його бажання відповідає його інтересам, т.я. вона має всі можливості для створення йому таких умов. Враховуючи ці обставини, її ставлення до виконання батьківських обов»язків, те, що син емоційно ближче до неї, ніж до відповідача, розлука з нею може викликати у дитини емоційно негативний стан, виходячи з інтересів дитини, просить задовольнити позов. Представник позивачки вимоги останньої в судовому засіданні підтримав. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилалися при цьому на те, що дитина звикла проживати в сім»ї відповідача та разом з його батьками, в мікрорайоні проживання він відвідував гуртки та мав інші заняття та захоплення, чого на даний час позбавлений в зв»язку з віддаленістю від попереднього місця проживання. Вважають, що синові буде краще проживати з батьком, а тому просять залишити дитину на проживання з батьком. Представник 3-ї особи - Органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок, згідно з яким Орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір'ю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки,виходячи з наступного. Ст.157 СК України встановлено, що питання вихання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 2001 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] народження. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.11.2013 року шлюб сторін був розірваний і на даний час сторони проживають окремо. До розірвання шлюбу вся сім»я проживала в квартирі батьків відповідача, а після його розірвання позивачка орендує квартиру [ADDRESS], де проживає разом із сином. Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. З акту обстеження житлових умов від 08.02.2014 року вбачається, що за місцем проживання позивачки дитині створені належні умови для проживання, навчання та відпочинку. Зі слів дитини він бажає проживати з матір»ю, любить її, а вона піклується про нього та проводить з ним вільний час. З акту обстеження житлових умов від 14.02.2014 року вбачається, що за місцем проживання батька дитині також створені належні умови для проживання, відпочинку та розвитку. Як роз'яснено в ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації своїм висновком від 24.02.2014 року вважає за доцільне визначити місце проживання сина сторін з матір'ю. / а.с.35 - 41/ Суд визнає при цьому, що як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька дитині створені належні умови для проживання. В той же час, суд вважає, що відсутність у позивачки на даний час, незначний після розпаду сім»ї, власного житла, не є визначальним та не дає підстав вважати позивачку матір»ю, яка неналежним чином відноситься до своїх обов'язків, т.я. при вирішенні питання по суті виходить з забезпечення саме інтересів дитини. Ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Ч.2 ст.161 СК України встановлено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд вважає, що як позивачка, так і відповідач можуть та мають право на виховання своєї дитини. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитиною, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Встановлено, що син сторін на момент розгляду спору досяг 12-річного віку, однак сторони не досягли згоди щодо місця проживання дитини з врахуванням її точки зору та бажання. Як випливає з Акту обстеження житлових умов позивачки, син сторін виявив бажання проживати разом з матір»ю. Представник 3-ї особи в судовому засіданні підтвердила, що вона особисто приймала участь у складанні даного акту, особисто спілкувалася з дитиною наодинці, син сторін висловив бажання проживати з матір»ю і будь-якого впливу під час спілкування на нього не було, як і не було нею помічено наслідків такого впливу в поведінці та спілкуванні з дитиною. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Ст.155 цього ж кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що зміна місця проживання дитини, яка висловила власну думку про своє місце проживання та обґрунтувала її, виходячи з вікових властивостей, буде суперечити найкращим інтересам дитини та може бути серйозною душевною травмою для дитини. Представник позивачки в судовому засіданні не заперечував проти спілкування відповідача з сином. Отже, суд вважає, що проживання дитини з матір»ю не є порушенням ст.ст.6 та 9 Конвенції ООН „Про права дитини", а тому не приймає до уваги заперечення з цього приводу відповідача та його представника і приходить до висновку про задоволення вимог позивачки та визначення місця проживання сина сторін з матір»ю. Суд при цьому також зважає на те, що, відповідач, наполягаючи на проживанні сина з ним, будь-яких вимог з цього приводу до позивачки не пред»являє, обмежуючись лише своїми твердженнями, які ним не доказані в судовому засіданні у встановленому законом порядку.

Outcome: approved