Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відібрання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 26.08.2020 року. 28.08.2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , яка заперечила позовні вимоги, просила відмовити в задоволенні позову. 11.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини та позбавлення [PERSON] батьківських прав. 20.10.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні зустрічного позову та надав письмові докази в обґрунтування заперечень. 29.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 16.12.2020 року надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про відхилення висновку, витребування матеріалів, виклику для допиту лікарів та призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 17.12.2020 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. 28.12.2020 року представник відповідача [PERSON] звернувся з клопотанням про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи позивача [PERSON] задоволенні вказаного клопотання відмовлено ухвалою суду від 28.12.2020 року. Того ж числа представником відповідача адвокатом Печончиком О. заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Рівненським апеляційним судом апеляції на постанову Володимирецького районного суду від 02.11.2020 року у справі про адміністративне правопорушення, в задоволенні цього клопотання судом відмовлено. 30.12.2020 року надійшла заява [PERSON] про відвід судді Іванків О.В., в задоволенні якої відмовлено. 11.01.2021 року представник відповідача [PERSON] надав клопотання про визначення батьківства та призначення експертизи ДНК, ухвалою суду в задоволенні вказаного клопотання відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники підтримали первісний позов, надали пояснення по його суті. Зокрема, [PERSON] пояснив, що бажає виховувати свою доньку [PERSON] , любить її, має змогу піклуватись і утримувати дитину. Разом з тим, відповідачі [PERSON] та [PERSON] - батьки його покійної дружини - незаконно утримують дитину в себе, перешкоджають його побаченням з донькою, налаштовують дитину проти батька. Просив задовольнити власний позов, відібрати дитину у відповідачів та передати йому. Заперечив проти зустрічного позову про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , її представник в судовому засіданні заперечили проти первісного позову, пояснили, що останніх три роки [PERSON] проживала в їх сім`ї разом зі своєю матір`ю [PERSON] - донькою відповідачів. Відносини між [PERSON] та позивачем [PERSON] були неприязними, позивач вигнав дружину з донькою з дому. Після трагічної загибелі [PERSON] дитина залишилась проживати в сім`ї відповідачів, будь-якого інтересу до неї батько не проявляв. Лише в кінці серпня поточного року [PERSON] почав вимагати передати дитину йому для влаштування в школу у Володимирці. При цьому позивач намагався відібрати дитину насильно, налякав її, завдав тілесні ушкодження та психологічну травму. В цілому [PERSON] негативно характеризується, схильний до вчинення правопорушень, ухилявся від служби в армії. В той же час, в сім`ї [PERSON] для [PERSON] створені комфортні умови, середовище є для неї звичним, дружнім, тому передача дитини батькові не відповідатиме інтересам дитини. З врахуванням викладених обставин просили відмовити в первісному позові та задовольнити зустрічний позов про визначення місця проживання дитини та позбавлення [PERSON] батьківських прав. Представник третьої особи - Володимирецької районної державної адміністрації - підтримав первісний позов [PERSON] , заперечив проти задоволення зустрічного позову, пояснив, що батько має переважне право перед усіма іншими родичами на виховання дитини. Будь-яких обставин, які б свідчили, що батько [PERSON] неспроможний виконувати свої обов`язки не встановлено, підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. Представник третьої особи - Каноницької сільської ради - клопотав про розгляд справи в його відсутності, на основі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, інших учасників провадження, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] , [PERSON] є дідом та бабою малолітньої [PERSON] , а саме батьками її матері, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , з якого вбачається, що [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] загинула, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Малолітня [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] по місцю реєстрації свого батька [PERSON] , фактично проживає в [ADDRESS] , по місцю проживання діда та баби, що підтверджується довідкою №151 від 25.08.2020 року, виданою КП «Аква», та довідкою №770 від 26.08.2020 року, виданою старостою с.Озеро Каноницької сільської ради. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.4 ст.29 Цивільного Кодексу України, ст.160 Сімейного Кодексу України, місцем проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається зі ст.ст.151, 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після смерті матері малолітньої [PERSON] [INFO] , місцем проживання дитини є місце проживання її батька - позивача [PERSON] . При цьому суд констатує, що спір про визначення місця проживання дитини можливий лише між батьками дитини, як це вбачається зі ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, а не між одним з батьків та іншими родичами. Аналіз норм чинного сімейного законодавства України, а саме ч.2 ст.161, абз.2 ч.1 ст.162, ч.3 ст.163 Сімейного Кодексу України, засвідчує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Разом з тим, відповідачами за первісним позовом не надано доказів, які б свідчили про те, що батько малолітньої дитини [PERSON] не може створити належних умов для її виховання чи розвитку, а також доводили б, що проживання дитини з батьком не відповідає її інтересам. Так, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] має постійне місце проживання, крім того є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Позивач має постійне місце роботи та щомісячний дохід, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, відомості про аморальну поведінку позивача відсутні. Крім того, [PERSON] цікавився життям дитини, після смерті дружини активно висловив бажання забрати дитину від діда та баби, займатись вихованням доньки, для реалізації своїх прав звертався до органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації, вжив заходи до влаштування дитини до школи. Наведене підтверджується письмовими доказами - довідками з місця роботи [PERSON] , копіями свідоцтва про право власності на житловий будинок, довідками №49 та №52 від 03.09.2020 року, довідкою-характеристикою №02-23/1864 від 01.10.2020 року, копією заяви [PERSON] про зарахування доньки до Володимирецького районного колегіуму, наданими суду фотографіями, а також показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в своїх поясненнях підтвердили наявність у [PERSON] батьківських почуттів до доньки, бажання спілкуватись з [PERSON] , виховувати її. Твердження відповідачів про те, що [PERSON] не проявляв інтересу до доньки спростовуються названими вище доказами. Крім того, з пояснень відповідачів, показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] час від часу приїжджав до [PERSON] в село, брав її гуляти. Відповідачі також не надали жодного доказу того, що проживання дитини з батьком не відповідатиме її інтересам. Зокрема, судом встановлено, що з часу свого народження [PERSON] з батьками проживала в смт.Володимирець, з вересня 2017 року до 01 лютого 2018 року відвідувала дитячий дошкільний заклад «Малятко». В подальшому, разом з матір`ю переїхала в с.Озеро, де також відвідувала ДНЗ «Пролісок». Вказані обставини підтвердили в своїх поясненнях учасники провадження, крім того на їх підтвердження суду надано письмові докази, які спростовують твердження відповідачів [PERSON] , [PERSON] , про те, що проживання в с.Озеро є звичним для неї та єдиним відомим і комфортним середовищем. При цьому суд констатує, що до смерті [PERSON] , батьки малолітньої дитини самостійно та за взаємною згодою вирішували питання виховання дитини, в т.ч. щодо її місця проживання, форм участі у вихованні та утриманні, частоти побачень та з інших питань. В той же час, після смерті матері дитини, позивач, який залишився єдиним з батьків, має переважне перед іншими особами право на виховання дитини, в т.ч. і на визначення місця її проживання. Судом також встановлено, що малолітня [PERSON] має емоційну прихильність до батька, не боїться його, вважає членом своєї сім`ї, не має заперечень щодо переїзду до батька у Володимирець, пам`ятає своє попереднє життя з татом і мамою в будинку. Це підтверджується довідкою практичного психолога [PERSON] , виданою на підставі проведення обстеження та бесіди із [PERSON] , проведеною у відповідності до ухвали суду. При вирішенні первісного позову суд приймає до уваги також висновок органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації № вих - 5004/01-34/20 від 26.11.2020 року, з якого вбачається, що повернення дитини батькові (відібрання дитини) відповідає інтересам [PERSON] , [INFO] . Будь-яких підстав вважати даний висновок необґрунтованим та упередженим у суду немає, у зв`язку з чим він не підлягає відхиленню у відповідності до ч.6 ст.19 Сімейного Кодексу України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що первісний позов про відібрання дитини є обґрунтованим, доведеним належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. З приводу зустрічного позову судом встановлено наступне. Як вже зазначалось, [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини та позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] . У відповідності до ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В даному випадку, на думку суду, місце проживання малолітньої [PERSON] повинно визначатись її батьком - [PERSON] , і спір про місце проживання між батьком та іншими родичами дитини неприпустимий. При цьому, задоволення судом первісного позову [PERSON] про відібрання дитини унеможливлює визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з іншими членами сім`ї. Щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд прийшов до таких висновків. Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приділяв дитині належної уваги та турботи, застосував до дитини насильство. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та пояснили суду, що відповідач безпідставно злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, негативно характеризується, 28.08.2020 року заподіяв доньці тілесні ушкодження. Відповідач [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, в якому заперечив проти позову, пояснив, що він любить свою доньку [PERSON] , бажає її виховувати. Деякий час до смерті дружини донька разом з матір`ю дійсно проживали в селі Озеро, після смерті дружини [PERSON] він не заперечував, щоби донька пожила в дідуся та бабусі в літній період, однак ніколи не мав наміру залишити доньку, відвідував її в с.Озеро, спілкувався, привозив подарунки, має нормальні відносини з [PERSON] , бажання та можливості її виховувати. Конфлікт між ним та родиною [PERSON] виник з приводу влаштування дитини до школи, оскільки він, як батько, записав доньку до Володимирецького районного колегіуму, а дід та баба наполягали на навчанні [PERSON] в Озерській школі. Будь-якого насильства щодо дитини він не вчиняв, 28.08.2020 року конфлікт виник між ним та сестрою покійної дружини [PERSON] , яка намагалась вирвати [PERSON] у нього з рук, і в ході цього дівчинці могли бути заподіяні тілесні ушкодження. Просив відмовити в задоволенні позову. Позивачем на підтвердження своїх доводів надано письмові докази щодо характеристики позивача та її родини, акти обстеження житлово-побутових умов проживання, показання свідків, довідки, листи та висновки державних установ. З цих доказів вбачається, що малолітня [PERSON] [INFO] проживає без реєстрації в с.Озеро в родині своїх діда та баби [PERSON] . Житлові умови в родині є задовільними, [PERSON] характеризуються позитивно, мають власне житло, дохід. Разом з тим, сукупність вказаних обставин, на думку суду, не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Так, у відповідності до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Зі ст.ст.111, 112, 114 Закону України «Про охорону дитинства», вбачається, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Вказані положення вітчизняного законодавства відповідають також і вимогам міжнародно-правових нормативних актів, які також є джерелом права. Зокрема, у додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей, які виховуються в інтернатських закладах. Зокрема, ці принципи передбачають таке: "...Сім`я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків; наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб; встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини...; рішення про встановлення опіки над дитиною і сам такий захід не повинні бути предметом дискримінації. Таким чином, аналіз вказаних норм в сукупності із положеннями ст.51 Конституції України, у відповідності до якої сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою, свідчить, що позбавлення батьківських прав є винятковим засобом захисту інтересів дітей, і перелік підстав позбавлення батьківських прав, наведений у ст.164 СК України, є вичерпним. Підставою позбавлення батьківських прав [PERSON] позивач зазначила ухилення ним від виконання обов`язків по вихованню доньки та насильство відносно дитини. Як вбачається зі змісту п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду №3 від 30.03.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце в тих випадках, коли вони не піклуються про фізичний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально признаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. В той же час, в ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не ухиляється умисно та систематично від виховання своєї доньки, а конфліктна ситуація виникла між сторонами у справі та іншими дорослими членами сім`ї, а не у відносинах батька та дитини. Зокрема, як вже відзначив суд, до часу смерті [PERSON] , вона та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, і як батьки малолітньої доньки [PERSON] самостійно, за домовленістю між собою, вирішували питання виховання дитини. Починаючи з 08 травня 2020 року, тобто в період після смерті матері дитини, її батько [PERSON] відвідував доньку, забирав її на прогулянки, спілкувався з дитиною, привозив їй подарунки, [PERSON] проводила час в будинку батька. Ці обставини підтвердили в своїх поясненнях допитані в судовому засіданні свідки. При цьому навіть свідки, викликані з ініціативи представника позивача [PERSON] , не заперечили, що після похорон дружини [PERSON] приїжджав до доньки, хоча і робив це, на думку свідків, недостатньо часто. Твердження свідків [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] відвідував доньку в нетверезому стані, не підтверджуються об`єктивними доказами. З приводу заподіяння тілесних ушкоджень малолітній [PERSON] судом встановлено наступне. 01.09.2020 року до ЄДРСР за №12020185230000051 внесено відомості за ст.125 ч.1 КК України фактом заподіяння тілесних ушкоджень малолітній [PERSON] . Вказані відомості внесено за заявою [PERSON] від 31.08.2020 року. В ході розслідування даного кримінального провадження дізнавачем встановлено, що 28.08.2020 року біля 18 год.30 хв. в с.Озеро виник конфлікт між [PERSON] , який хотів забрати свою доньку [PERSON] в [PERSON] , та [PERSON] і [PERSON] , які цьому перешкоджали. В ході конфлікту його учасники кричали, ображали один одного, вихоплювали та тягнули малолітню [PERSON] , яка була на руках в батька або в тітки [PERSON] , в ході чого дитині могли бути заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синців на стегнах. Умислу на заподіяння тілесних ушкоджень малолітній доньці в діях [PERSON] досудовим розслідуванням не встановлено; 18.09.2020 року постановою начальника сектору дізнання Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області кримінальне провадження №12020185230000051 закрито за відсутністю складу злочину. На час судового розгляду позову [PERSON] вказана постанова залишалась чинною, не оскаржувалась і не була скасована. Записи обстеження малолітньої [PERSON] , зроблені сімейним лікарем 28.08.2020 року та лікарем-психіатром 01.09.2020 року виключно зі слів тітки дитини, ймовірно свідка [PERSON] , яка була одним із учасників конфлікту. З огляду на це, достовірність таких обстежень викликає обґрунтовані сумніви. При цьому суд звертає увагу також і на ту обставину, що від подальшого обстеження дитини в Рівненському обласному центрі психічного здоров`я населення у відповідності до путівки-направлення від 02.09.2020 року родина [PERSON] відмовилась. Що стосується постанови Володимирецького районного суду від 02.11.2020 року, якою провадження відносно [PERSON] за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито на підставі ст.38 КУпАП, то вказана постанова не набрала законної сили, оскільки оскаржена в апеляційному порядку. З огляду на це, вказані докази не є належними і не підтверджують факту насильства [PERSON] відносно своєї малолітньої доньки. З довідки та характеристик малолітньої [PERSON] , складених психологом [PERSON] , вбачається, що дитина прив`язана до всіх членів родини, в т.ч. до батька, потребує більшої його участі в своєму житті, любить тата, вважає його членом сім`ї. Дитина на момент обстеження перебувала в стані довготривалої напруги, емоційної тривоги, який викликаний як відповідними змінами в житті дитини (початок шкільного навчання, втрата близької людини), так і триваючим сімейним конфліктом. З метою забезпечення прав та інтересів дитини, при з`ясуванні думки дитини щодо питань, які вирішуються в ході судового розгляду, суд обмежився відомостями, отриманими в ході бесіди психолога з малолітньою [PERSON] , оскільки її особиста участь в судовому засіданні може негативно вплинути на психологічний стан дитини та її подальші внутрішньо-сімейні стосунки. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що належних та переконливих доказів умисного ухилення відповідача від обов`язку по вихованню доньки та жорстокого поводження з дитиною не здобуто, і позивачем за зустрічним позовом таких доказів не надано. Інформація, надана представником [PERSON] про те, що [PERSON] ухилявся від служби у Збройних Силах України, а також звернення сільського голови з приводу порушення [PERSON] правил дорожнього руху не спростовують висновків суду, оскільки не відносяться до предмету доказування у справі про позбавлення батьківських прав. Інші обставини для позбавлення батьківських прав, передбачені пунктом 1 та пунктами 4-6 ст.164 Сімейного Кодексу України у даному випадку відсутні, і жодними доказами не підтверджені. З висновку органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації № вих - 5004/01-34/20 від 26.11.2020 року вбачається, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його доньки [PERSON] , [INFO] є недоцільним. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що застосування такого крайнього заходу втручання у сімейне життя як позбавлення батьківських прав в даному випадку немає законних підстав і не є виправданим. При цьому суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки, викладені у справі «Савіни проти України» (справа №39948\\06) від 18.12.2008 року. Так, суд встановив, «що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини… Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад,забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням». У рішенні від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» та у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказував, що при визначені найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення зустрічного позову немає. Враховуючи викладене,

Outcome: approved