Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

в березні 2015 року позивач - моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, посилаючись на наступне. 20.08.2011 року, приблизно о 18 год. 45 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки „БМВ-525", державний номер [NUMBER], на вул. Приморській у м. Судак, порушив вимоги п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, а саме не був уважним, не слідкував за обстановкою на дорозі, відволікся від керування та допустив зіткнення з автомобілем марки «Сузукі», державний номер [NUMBER], що спричинило пошкодження транспортних засобів. Вина [PERSON] у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Судакського міського суду Автономної Республіки Крим від 22 серпня 2011 року та матеріалами справи про адміністративне правопорушення. На дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Сузукі», державний номер [NUMBER], власником якого є [PERSON]. Розмір завданих збитків згідно висновку № 18/10-ТЗ від18 жовтня 2011 року складеного спеціалістом ФОП [PERSON] був визначений у розмірі 27 297, 59 грн., у зв'язку з чим розмір регламентної виплати становить 22 747, 99 грн. Власник пошкодженого автомобіля автомобіль «Сузукі», державний номер [NUMBER], [PERSON] з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою. 17 лютого 2012 року позивач здійснив виплату відшкодування [PERSON] в розмірі 22 747, 99 грн. Таким чином позивач виконав покладений на нього обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини відповідача, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, та має право на відшкодування з відповідача в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. З огляду на положення ст.ст. 22, 1166, 1187, 1191 ЦК України п. 38.2 ст. 38, ст. 40, 41 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі понесених витрат у розмірі 22 747, 99 грн. та судові витрати у розмірі 243, 60 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Звернувся до суду з заявою, в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Також представник позивача звернувся з письмовою заявою, в якій зазначив, що ознайомившись з письмовими запереченнями відповідача вважає їх безпідставними. Вказує, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки з межах строку позовної давності позивач 13 лютого 2015 року звернувся до Ставищенського районного суду Київської області з позовом до відповідача в межах строків позовної давності, а отже відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривалась. Одночасно представник позивача просив суд поновити строк позовної давності, оскільки вважає, що такий строк був пропущений позивачем з поважних причин. Відповідач у судове у судове засідання також не з'явився, про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Звернувся до суду з заявою, в якій просив провести розгляд справи за відсутності відповідача. Надавши суду письмові заперечення відповідач не заперечуючи своєї вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази, зміст заперечень відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено факт того, що 20.08.2011 року, приблизно о 18 год. 45 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки „БМВ-525 державний номер [NUMBER], на вул. Приморській у м. Судак, порушив вимоги п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, а саме: не був уважним, не слідкував за обстановкою на дорозі, відволікся від керування та допустив зіткнення з автомобілем марки «Сузукі», державний номер [NUMBER], що спричинило пошкодження транспортних засобів. Вина [PERSON] у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Судакського міського суду Автономної Республіки Крим від 22 серпня 2011 року. (а.с. 4). Відповідно до ст.61 ч.4 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Сузукі», державний номер [NUMBER], власником якого є [PERSON]. (а.с. 10). Розмір завданих збитків згідно висновку № 18/10-ТЗ від18 жовтня 2011 року складеного спеціалістом ФОП [PERSON] був визначений у розмірі 27 297, 59 грн. (а.с. 16-18), у зв'язку з чим розмір регламентної виплати становить 22 747, 99 грн. Власник пошкодженого автомобіля автомобіль «Сузукі», державний номер [NUMBER], [PERSON] з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою. (а.с. 8). 17 лютого 2012 року позивач здійснив виплату відшкодування [PERSON] в розмірі 22 747, 99 грн. (а.с. 23). З огляду на положення ст. 1187, 1191 ЦК України п. 38.2 ст. 38, ст. 40, 41 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд вважає, що позивач має право на захист свого порушеного права, та має право на відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. Відповідач [PERSON] не заперечуючи своєї вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. У свою чергу представник позивача вважає, що ним не було пропущено строк позовної давності, оскільки у його межах позивач 13 лютого 2015 року звернувся до Ставищенського районного суду Київської області з позовом до відповідача в межах строків позовної давності, а отже відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривалась. Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку мав позивач. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналізуючи зміст ч.2 ст. 264 ЦК України, суд вважає, що перебіг позовної давності переривається на підставі даної норми права і настає у тому випадку, коли за наслідками пред'явлення позову судом було відкрите провадження у справі. У разі, коли подана позовна заява була повернута заявнику в порядку, передбаченому ст. 121 ЦПК України, або суд відмовив у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених ст. 122 ЦПК України, правила ч.2 ст. 264 ЦК України не можуть бути застосовані, і відповідно на перебіг позовної давності такі дії не впливають. Враховуючи наведене, звернення позивача до суду із аналогічною заявою у лютому 2015 року, яка ухвалою від 25 лютого 2015 року була повернута заявнику не є вчиненням дій, які свідчать про переривання позовної давності, у розумінні ч.2 ст. 264 ЦК України. У свою чергу відповідач не заперечував проти правомірності пред'явленого до нього позову з точки зору матеріального права, але наголошував на пред'явленні таких вимог із пропуском позовної давності, про що вказував у наданих суду письмових запереченнях, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Таким чином, позовна давність звернення до суду з вимогою на захист свого порушеного права сплинула 17 лютого 2015 року, через три роки після виплати 17 лютого 2012 року позивачем страхового відшкодування на користь власника автомобіль «Сузукі», державний номер [NUMBER] [PERSON], а з даним позовом позивач звернувся до суду 04 березня 2015 року. Оскільки позов пред'явлено з пропуском строку позовної давності, то порушене право позивача не підлягає захисту, що є підставою для відмови у задоволенні пред'явленого позову. Одночасно представник позивача просив суд поновити строк позовної давності, оскільки вважає, що такий строк був пропущений позивачем з поважних причин. Причини пропуску строку, на які вказував позивач у своїй заяві на адресу суду, суд не може визнати поважними, оскільки позивач є спеціалізованою юридичною особою у сфері страхування, та після виплати ним страхового відшкодування у лютому 2012 року, у позивача було достатньо часу для пред'явлення даного позову у встановленому законом порядку і в межах позовної давності. З огляду на зазначене, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed