Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання права власності на ? та ? частки земельної ділянки, розташованої в м. Камянка Черкаської області по вул. Тясминській, б. 63 площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, а також на ? та ? частки земельної ділянки, розташованої в м. Камянка Черкаської області по вул. Тясминській, б. 63 площею 0,0712 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 17 червня 2013 року. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її чоловіка [PERSON] (17 червня 2013 року), вона в порядку спадкування за законом прийняла після нього спадщину. Окрім неї спадщину також прийняв син померлого Відповідач. 09 липня 2015 року приватним нотаріусом Камянського нотаріального округу [PERSON] їй було видано два свідоцтва на спадщину за законом на ? частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області та на право власності на ? частки у праві спільної сумісної власності на цей будинок як набутий подружжям за час шлюбу. При цьому, постановою нотаріуса від 09 липня 2013 року відмовлено у видачі свідоцтв на право на спадщину та про право власності у спільному майні подружжя на земельні ділянки для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку і ведення особистого селянського господарства, так як померлим отримані ці земельні ділянки в порядку приватизації у час шлюб, а тому вони не можуть бути сумісною власністю подружжя. Тим не менше, в порядку ст.120 Земельного кодексу України просила визнати за нею право власності на ці земельні ділянки пропорційно часткам у житловому будинку. Відповідач не погоджувався з позовними вимогами та звернувся з зустрічним позовом про визнання свідоцтва про право власності на будинок недійсним, визнання права власності на ? частини житлового будинку в порядку спадкування. Свої вимоги мотивував тим, що житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та його померлого батька [PERSON], так як будинок будувався з першою дружиною та його рідною матірю [PERSON], а Позивач вступила у шлюб з померлим тільки 1975 року і приймала участь лише в спорудженні двох гаражів, вартість ? частки яких він погоджується сплатити. Позивач не приймала участі у спорудженні будинку, а тому видане свідоцтво нотаріуса про визнання за Позивачем ? частки житлового будинку в якості обєкта спільної сумісної власності подружжя слід визнати недійсним. В судовому засіданні Позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона приїхала жити в м. Камянка Черкаської області у 1972 році. На той час вони з нині покійним [PERSON] вирішили зійтися, тобто проживати як сімя разом. У [PERSON] був житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка (теперішня назва адреси). В цьому будинку була облаштована і побілена тільки одна кімната, була криша. Куховарити приходилось у батьків [PERSON]. В решті приміщень не було ні підлоги, ні внутрішніх дверей, не всюди стояли віконні рами. Разом з нині покійним вони вели спільний бюджет, покращували будинок. В період часу з 1972 по 1975 рік будинок обклали цеглою, збудували веранду, поклали підлогу, провели газ. Відповідач заперечував проти позову, просив задовольнити вимоги свого зустрічного позову. Третя особа приватний нотаріус Камянського нотаріального округу [PERSON] просила справу слухати без її участі, про що подала суду відповідну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судовим розглядом, 30 грудня 1967 року між померлим [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією акту про розірвання шлюбу №116 від 29.12.1971 р. (а.с. 83) та рішенням народного суду Камянського району Черкаської області від 07.09.1970 р. у справі про розірвання шлюбу (а.с. 85). 27 березня 1968 року в першому шлюбі померлому [PERSON] наділено під забудову 0,06 га землі з присадибної ділянки [PERSON], що підтверджується копією виписки з протоколу № 5 засідання правління колгоспу «Жовтень» (а.с. 92). 30 липня 1968 року під час першого шлюбу померлому [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,6 га по вул. Тясминській, б. 55-а, про що наявна копія рішення № 236 виконкому міської Ради депутатів трудящих Черкаської області (а.с. 76). В подальшому адреса з вул. Тясминська 55-а змінена на вул. Тясминська,б. 63 в звязку з перенумерацією (а.с. 79). В липні 1968 року в першому шлюбі розпочато будівництво вказаного будинку, а 01 жовтня 1968 року затвердженого проект будівництва, що підтверджується записами в акті прийняття індивідуального домоволодіння (а.с. 80). 04 листопада 1968 року у вказаному вище шлюбі народився [PERSON], який являється Відповідачем по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-СР № 155553 від 13.12.2004 року та актом № 174 від 30.11.1968 року (а.с. 45, 116). В грудні 1969 року [PERSON] залишила [PERSON] з сином та виїхала проживати в [INFO], що встановлено рішенням народного суду Камянського району Черкаської області від 07.09.1970 року у справі про розірвання шлюбу (а.с. 85). 07 вересня 1970 року рішенням суду розірвано шлюб між померлим [PERSON] та [PERSON] (а.с. 85). 23 вересня 1970 року у спірному домоволодінні зареєстрована [PERSON],[INFO] (вона ж Позивач), про що наявні копії записів з книги домової книги прописки (а.с.107-108). 29 грудня 1971 року здійснено запис акту про розірвання цього шлюбу № 116, що стверджується копією вказаного акту (а.с. 83). 01 серпня 1974 року померлому [PERSON] доділено 0,06 га землі з присадибної ділянки [PERSON] і разом зараховано 0,12 га, про що свідчить копія наказу № 134 по радгоспу «Жовтень» Черкаського спец тресту м'ясо-молочних радгоспів (а.с. 77) 26 вересня 1975 року між померлим [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, остання змінила своє прізвище на чоловіче, про що наявна копія свідоцтва про шлюб серії 1-СР № 286410 від 26.09.1975 року (а.с. 29). 25 грудня 1975 року складено акт прийняття спірного індивідуального домоволодіння, про що свідчить копія акту (а.с. 80-81). 27 січня 1976 року померлому [PERSON] присвоєно право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується копією протокольного рішення виконавчого комітету Камянської міської Ради депутатів трудящих № 2 від 27.01.1976 року (а.с. 139 - 142). 13 лютого 1976 року померлий [PERSON] отримав свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок (копія свідоцтва на а.с. 129). 14 вересня 1984 року померлому [PERSON] наділено 0,03 га землі половини хати, яка перейшла в спадщину від [PERSON] по вул. Тясминській, б. 65, про що свідчить копія наказу № 5 від 14.09.1984 року по радгоспу «Жовтень» (а.с. 78). 08 грудня 2004 року померлий [PERSON] в порядку приватизації оформив два акти про право власності на земельні ділянки по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області площею 0,0712 га для ведення особистого селянського господарства та 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, про що наявні копії державних актів серії ЯБ № 175506 та ЯБ № 175505 від 08.12.2004 року (а.с. 15-16). 17 червня 2013 року [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії 1-СР № 211047 від 18.06.2013 року (а.с. 14). 09 липня 2015 року Позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на ? частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області як на майно набуте подружжями за час шлюбу (а.с.8 - 9) та свідоцтво право на спадщину за законом на ? цього будинку (а.с. 11 - 12), про оформила реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Для правильного вирішення спору у відповідності до встановлених по справі обставин суд зясував питання правильності віднесення спірного домоволодіння до спільного сумісного майна набутого подружжями [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. По справі допитано ряд свідків, з показів яких встановлено час побудови спірного житлового будинку. Свідок [PERSON] показав, що Позивач [PERSON] не брала участі у будівництві будинку по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області. Вона зявилась у цьому жилому будинку, коли він був вже збудований, не було в ньому тільки веранди. Приймала участь тільки в будівництві надвірних споруд гаражу та сараю. Точного року заселення цієї жінки у будинок [PERSON] не назвав, але вказав, що вони спочатку проживали разом без оформлення сімейних відносин і тільки десь у 1975 році уклали шлюб. Будували будинок з 1968 року покійний [PERSON], його перша дружина [PERSON], а також сусіди на толоці, в тому числі і свідок. Свідок [PERSON] показав, що приблизно в 1972 році він приїхав жити до м. Камянка. На той час він не був знайомий з [PERSON], так як з нею познайомився в 1980 році. Він не бачив, щоб остання приймала участі у будівництві будинку, що належав [PERSON], як і не бачив цього будинку. Про стосунки з першою його жінкою йому було відомо зі слів сусідів. Свідок [PERSON] показав, що спірний будинок будували починаючи з 1968 чи 1969 року [PERSON] та [PERSON], тобто його перша дружина, а також він як сусід та толоці. [PERSON] участі у будівництві не приймала. Перший шлюб покійного було фактично припинено приблизно у 1968 1969 роках. [PERSON] та [PERSON] встигли пожити подружнім життям у цьому будинку, заселялись до нього, коли в ньому вже були облаштовані кімната, кухня тощо. [PERSON] одружилась з [PERSON] в 1975 році. Свідок [PERSON] пояснила, що вона являється першою дружиною померлого [PERSON]. З їхнього шлюбу у них є дитина [PERSON]. За час подружнього життя вона приймала участь у будівництві спірного будинку, навіть перебуваючи у вагітному стані. Будували одразу після одруження, менш ніж за сплин року, і не тільки вдвох, а й з долученням до робіт сусідів на толоку, батьків. Кошти на це давали як вона, так і чоловік, так і його батьки. Коли завершили точно будівництво вона пригадати не може, але знає, що в будинок вони точно заселялись коли сину був приблизно рік. В цей час вони там повноцінно жили була приведена в порядок кімната. Жити в хаті вже можна було. Проте подружнє життя не склалось і вона покинула сімю. Свідок [PERSON] показала, що вона є донькою [PERSON], а [PERSON] є її зведеним братом. Їй було чотири роки, коли вони з матірю приїхали жити в м. Камянку. Зі свого дитинства вона памятає, що будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка (теперішня адреса) не був повністю збудований. В приміщеннях замість підлоги була земля, облаштована була тільки одна кімната, де всі і проживали. Батьки добудовували веранду, обкладали будинок білою цеглою. Суд приходить до висновку, що твердження [PERSON] про те, що спірне домоволодіння було збудовано в період часу з 1968 року по 1969 рік, і не було побудоване у шлюбі [PERSON] з [PERSON] підтверджується такими доказами по справі як показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, суд приймає як доказ на підтвердження цього факту і покази свідка [PERSON], яка все ж таки підтвердила, що майно на час приїзду її та матері вже було в наявності, проте було проведено певні роботи з покращення його стану. Факт побудови будинку до шлюбу між [PERSON] та [PERSON] також підтверджується письмовими доказами копією акту про розірвання шлюбу №116 від 29.12.1971 р. (а.с. 83), рішенням народного суду Камянського району Черкаської області від 07.09.1970 р. у справі про розірвання шлюбу (а.с. 85), копією виписки з протоколу № 5 засідання правління колгоспу «Жовтень» (а.с. 92), копією рішення № 236 виконкому міської Ради депутатів трудящих Черкаської області (а.с. 76), записами в акті прийняття індивідуального домоволодіння (а.с. 80), копіями свідоцтва про народження серії 1-СР № 155553 від 13.12.2004 року та акта № 174 від 30.11.1968 року (а.с. 45, 116), копією рішення народного суду Камянського району Черкаської області від 07.09.1970 року у справі про розірвання шлюбу (а.с. 85). Відносини щодо створення та належності спірного нерухомого майна виникли в період часу з 1968 по 1976 рік, а тому в даному випаду у відповідності до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України положення ЦК України не можуть застосовуватись до них, і в даному випадку при вирішенні питання про право власності на вказане майно слід виходити з положень нормативно-правових актів, які діяли в той час. Таким чином, право на житловий будинок набувається в порядку , який був чинним на час завершення будівництва. З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 вбачається, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5\~і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~таЗаконом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". В період часу з 1968 по 1976 рік питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. За цими нормативно-правовими документами підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. В судовому засіданні встановлено і в матеріалах справи наявні докази, що Позивач [PERSON] не приймала участі у будівництві жилого будинку по вул. Тясминській, б. 63 у м. Камянка Черкаської області, так як будівництво проводилось спільною працею її чоловіка та жінки з першого шлюбу. До другого шлюбу померлий вже мав будинок, в якому він проживав без оформлення документації прийняття будинку в експлуатацію. В даному випадку слід керуватись положеннями ст. 24 КЗпШС, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, згідно якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження є власністю кожного з них. Сторонами не заперечується той факт, що навіть після добудови в спірному будинку, жила площа будинку практично не змінилася. Жодна із сторін не надавала суду доказів того, що в рахунок праці та коштів [PERSON] та [PERSON] відбулося певне істотне збільшення цінності будинку, тобто відсутні судові рішення про визнання у звязку з цим в порядку ст. 25 КЗпШС спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, жодний наданий суду доказ не містить кількісно-якісних характеристик такого покращення, ніхто зі сторін не клопотав про призначення судової експертизи. Таким чином, житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області не може вважатись обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], так як спірне майно не було придбано внаслідок спільної праці цього подружжя і на нього поширюється режим права особистої (приватної) власності [PERSON]. Ці висновки суду узгоджуються з правовим висновками Верховного Суду України, викладеному у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, згідно змісту яких належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, встановленню в судовому розгляді підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкоємців на момент закінчення будівництва. Згідно ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси також у своїй діяльності повинні керуватися законами України, постановами Верховної ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської місцевих державних адміністрацій. За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій\~\~статті 58 Конституції України. \~\~\~\~ У\~рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99\~\~у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. \~\~\~\~ Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Таким чином, при вчиненні дій по видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] у звязку зі смертю останнього, нотаріус перед видачею свідоцтва у відповідності до вимог ст.ст. 46, 66-69, 71 Закону України «Про нотаріат», Глав 3, 10, 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 був зобовязаний зясувати питання наявності документа, що посвідчує право власності подружжя на спірне домоволодіння, витребувати необхідні документи для встановлення факту належності чи не належності цього майна до спільного сумісного майна подружжя, при цього зобовязаний був керуватись положеннями нормативно-правових актів, які діяли на час виникнення правовідносин з будівництва та експлуатації жилого будинку. Між тим, 09 липня 2015 року нотаріусом видано свідоцтво про належність [PERSON] ? частки у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу на підставі ст. 63 Сімейного кодексу України, тобто законодавчої норми, яка не може бути застосована до правовідносин, які виникли в період часу з 1968 по 1976 роки до набуття нею чинності, а також при відсутності правових підстав віднесення такого майна до спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON]. Згідно з\~ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. \~\~ У пункті 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7\~„Про судову практику у справах про спадкування"\~\~ роз'яснено, що відповідно до\~\~статті 1301 ЦК України\~свідоцтво\~\~про\~\~право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді,\~\~коли особа, якій воно видане,\~\~не мала права на спадкування, але й за\~\~ інших підстав,\~\~установлених\~\~законом.\~Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину інших осіб тощо. З урахування цих положень та змісту ст. 3 ЦПК України суд приходить до висновку, що кожна особа, права якої порушені при видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з них, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права з вимогою про визнання такого свідоцтва недійсним, одночасно обґрунтувавши невідповідність його видачі законам. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що зустрічні вимоги Відповідача [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на ? частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області як набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже, в судовому засіданні встановлено, що померлий [PERSON] являвся власником житлового будинку по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області, який належав йому на праві приватної особистої власності у подружжі. Сторони у встановлені законодавством строки прийняли спадщину, про що подали до нотаріальної контори відповідні заяви. Сторони відносяться до першої черги спадкоємців за законом, і мають право на рівні частки у спадщині в вигляді жилого будинку. [PERSON] заяви про прийняття спадщини за законом не подавала та будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка просила вирішити спір по спадковому майну на користь [PERSON], тобто сина померлого. 25 травня 2015 року нотаріусом надано розяснення [PERSON] про відсутність підстав для видачі свідоцтва на спадщину через ненадання ним правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У статтях 1258, 1261 ЦК України визначено, що спадкоємці одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття. В першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. За змістом частини 1 статті 1268, статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадщина вважається прийнятою спадкоємцем у разі подання ним до нотаріальної контори відповідної заяви на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що зустрічні вимоги Відповідача [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку спадкування на ? частини жилого будинку з надвірними спорудами по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішенні вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на частки земельних ділянок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області, які були отримані у власність в порядку приватизації померлим [PERSON], суд приходить до таких висновків. До спадкової маси після смерті [PERSON] входять не тільки житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області та грошові вклади, а й земельні ділянки за вказаною адресою площею 0,1 га для будівництва і обслуговування цього жилого будинку та 0, 0712 га для ведення особистого селянського господарства, які були набуті ним шляхом приватизації 08 грудня 2004 року. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю,а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України. Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, яку за життя 08 грудня 2004 року під час перебування у шлюбі із Позивачем приватизував нині покійний [PERSON]. За результатами судового розгляду суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право власності на ? частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області як набутий подружжям [PERSON] та [PERSON]. Водночас, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] отримано свідоцтво на спадщину за законом на ? частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області. Оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обовязків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то суд дійшов висновку про те, що у звязку із прийняттям спадщини, у сторін із передбачених законом підстав виникло в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання спадкодавцем\~ державного акта є обєктом права власності. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка\~ в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може\~ переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. У звязку з вказаним, суд приходить до висновку, що Позивач має право на частину земельної ділянки у розмірі тої частки житлового будинку, на яку у неї на час розгляду справи оформлено належним чином право на спадщину, тобто на ? частки земельній ділянці площею 0,1 га для будівництва і обслуговування цього жилого будинку по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області. Ці висновки суду узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Щодо іншої земельної ділянки, розташованої в м. Камянка Черкаської області по вул. Тясминській, б. 63 площею 0,0712 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належала на праві приватизації померлому [PERSON], при вирішенні питання щодо можливості визнання за Позивачем права власності на неї у співвідношенні до частки у спірному домоволодінні, яка належить Позивачу, суд виходить з того, що положення ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України можуть бути застосовані лише у випадку розміщення на цій земельній ділянці спірного будинку. Як встановлено в судовому засіданні, спірний жилий будинок розміщений на іншій земельні ділянці площею 0,1 га з інакшим цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування цього жилого будинку, а тому в даному випадку виключається можливість визнання за Позивачем права власності на частки земельної ділянки пропорційно тим часткам, які належать їй на праві власності у спірному домоволодінні. При вирішенні позовних вимог, які стосуються вказаної земельної ділянки, суд виходить з того, що в даному випадку застосуванню підлягають положення частини 1 статті 1268, статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України, а також ч.1 ст. 1267 ЦК України, згідно якої частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. З копій матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину прийняли двоє спадкоємців один з подружжя, що пережив спадкодавця, та його син, які відносяться до першої черги спадкоємців, а тому їх частки у даному обєкті спадщини є рівними. На підставі викладено, суд приходить до висновку, що Позивач має право на ? частину земельної ділянки по вул. Тясминській, б. 63 в м. Камянка Черкаської області площею 0,0712 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмолено. Позивачем [PERSON] понесені судові витрати за подачу позову на суму 543 грн. 73 коп. (а.с. 1-2), її позовні вимоги підлягають частково, а тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на її користь 271 грн. 87 коп. витрат по сплаті судового збору. Також, [PERSON] за подачу зустрічного позову понесені судові витрати на суму 361 грн. 24 коп. (а.с. 35, 53), його позовні вимоги підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 361 грн. 24 коп. витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial