Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню Свої вимоги позивач мотивує тим, що приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис № 18257 від 01.11.2017 року за кредитним договором № б/н від 21.09.2009 року, укладеного між ним (позивачем) та ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17 534,60 грн. Як вказує позивач, він не згоден з вказаним виконавчим написом, оскільки вважає, що нотаріус не дотримався актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих дій нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, оскільки виконавчий напис вчинено за відсутності документів, на підставі якого могла виникнути заборгованість, а його період перевищує три роки. Також, позивач зазначив про те, що його не було повідомлено про вчинення виконавчого напису та відповідачем належним чином не направлялась досудова вимога, що також унеможливлювало винесення виконавчого напису. Заперечуючи проти вказаного виконавчого напису, позивач зазначає і про невірність розрахунків заборгованості, наданих відповідачем, а також звертає увагу на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений на не передбаченому Переліком борговому документів - кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, а тому не підлягає виконанню. Посилаючись на викладені обставини та неправомірність дій відповідача, позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 18257 від 01.11.2017 року, а також стягнути з відповідача матеріальні витрати в розмірі 4261,10 грн. за юридичні послуги, поштові послуги та комісії банку при сплаті судового збору та платежів до державного бюджету, моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а всього 9261,10 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2019 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання, а також витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. належним чином завірені копії документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис № 18257 від 01.11.2017 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2019 року зупинено стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису. 26.03.2019 року до суду надішли витребувані від приватного нотаріуса матеріали разом з його листом, в якому третя особа просить розглядати справу в його відсутність. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.06.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 24.03.2020 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про підтримання позовної заяви та розгляд справи без участі позивача та його представника, в якому представник позивача підтримує позовні вимоги, а також вказує на те, що позивачем додатково понесено витрати на правову допомогу в розмірі 3170,00 грн., які він також просить стягнути з відповідача на користь позивача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, а якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Швець Р.О., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в своїх листах просить розглядати справу у його відсутність, відзив на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи - Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 21.09.2019 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Кредитний договір №б/н (а.с.96). Приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 18257 від 01.11.2017 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 17 534,60 грн., що складається з: заборгованість за тілом кредиту розмірі - 310,80 грн.; заборгованість за відсотками в розмірі 12 750,72 грн.; заборгованість з пені та комісії в розмірі 3400,00 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) в розмірі 250,00 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) - 823,08 грн., а також витрати за вчинення виконавчого напису в сумі - 1 800,00 грн. Строк, за який проводиться стягнення становить - 2901 день, а саме: з 21.09.2009 по 31.08.2017 (а.с.94). 29.01.2018 постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження ВП №55625904 з виконання вищевказаного виконавчого напису (а.с.36). Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що виконавчий напис, був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріус Щвець Р.О. на час винесення виконавчого напису керувався постановою КМУ від 29.06.1999 за № 1172 в редакції від 10.12.2014 на підставі Постанови КМУ від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Проте, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі №826/20084/14, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема пункт 2 Переліку. Окрім зазначеного, позивач вказує на те, що банком не було надано нотаріусу обов`язкових документів, а надані розрахунки не відповідали дійсній сумі заборгованості. Отже, існував спір щодо боргу. Крім того, його не було належно повідомлено про вчинений оспорюваний виконавчий напис. Відповідачем відзив на позовну заяву не надано. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Так, за своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником щодо суми боргу, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічна правова норма викладена у п. 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 р. за № 282/20595, де зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Пункт 3.2. Глави 16 цього Порядку передбачає, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до п.2 Переліку, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року справа № 310/9293/15, провадження № 61-154 Верховний суд, зазначив, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З тексту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що нотаріус, при його вчиненні, керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 за № 1172 , в редакції від 10.12.2014 року. Пунктом 2 Перелік було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Дійсно, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, що також дублюється і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі №826/20084/14, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Отже, нотаріус в день вчинення виконавчого напису керувався пунктом, який був незаконним та не чинним. Крім того, суд звертає увагу і на те, що відповідно до оспорюваного виконавчого напису нарахована банком заборгованість стягується за 2901 день, а саме з 21.09.2009 по 31.08.2017, що значно перевищує три роки. А отже, з виконавчого напису вбачається спір про право, оскільки строк, за який видається виконавчий напис, суттєво перевищує строк позовної давності, а сума кредитної заборгованості утворилася поза межами строку позовної давності та зазначене підлягало дослідженню. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що вищевикладене є достатніми та вичерпними підставами для задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь збитків, що складаються з витрат в розмірі 4261,10 грн. та 3170 грн. за юридичні послуги, поштові послуги та комісії банку при сплаті судового збору та платежів до державного бюджету, а також моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то суд зауважує, що питання витрат на правову допомогу не є збитками, а відноситься до судових витрат, тому вирішується в порядку ст.141 ЦПК України. Платежі за поштові послуги та комісію банку також не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, а тому підстав для задоволення цих вимог суд не вбачає. Також відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів як завдання такої шкоди, так і визначення її саме в такому розмірі. Надана медична документація не є належним доказом, оскільки відсутній будь-який причино наслідковий зв`язок між діями відповідача та наявністю у позивача захворювань. З урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З урахуванням наведених норм, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 4261,10 грн. та 3170,00 грн. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 50, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5,

Outcome: partial