Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог покликається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 27.07.2013 року по 22.03.2016 рік. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO] Дитина проживає разом із нею. Позивачка стверджує, що самостійно займається вихованням доньки та забезпечує її матеріально, відповідач лише частково бере участь у матеріальному забезпеченні дитини, сплачуючи аліменти. ЇЇ матір тривалий час проживає в Італії. Маючи намір відвідати свою матір разом із дитиною та там відпочити позивач вказує на те, що не змогла належним чином оформити усі необхідні документи, оскільки відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в період з червня по липень 2019 року. Позивач вважає таку поведінку відповідача протиправною та такою, що суперечить інтересам дитини, оскільки обмежує право дитини на різнобічний розвиток та її оздоровлення. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала та дала пояснення аналогічні за змістом позовної заяви. Зазначає, що її мати- [PERSON]. в Італії забезпечена житлом, має усі необхідні дозволи на проживання у цій країні, а також візьме на себе усі витрати, пов»язані із транспортом, проживанням та відпочинком її иа її сина. Просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав та дав пояснення аналогічні позовним вимогам вказаним в заяві.Просив позов задоволити. Відповідач [PERSON].у своєму відзиві та поясненнях позовні вимоги заперечив та пояснив, що він знає, що мати позивачки проживає в Італії. Не надає згоди на вивіз дитини, оскільки сумнівається, що позивачка повернеться з сином назад в Україну. В зв"язку з цим він втратить спілкування з сином. Вважає, що оздоровитися можна в Україні, на морі. Надати кошти на відпочинок дитини за кородоном він немає змоги, оскільки у нього важке матеріальне становище. [PERSON] особа [PERSON] - представник служби у справах дітей Золочівської РДА Львівської області, в судовому засіданні вимоги позову підтримали та не заперечили щоб позивачка разом з дитиною поїхали на відпочинок та оздоровлення в Італію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює дитячим лікарем в поліклініці. До неї неодноразово зверталася позивачка для лікування сина [PERSON], який хворіє переважно простудними захворюваннями. Вона рекомендувала відпочинок дитині на морі для оздоровлення. Вважає, що будь-якій дитині, буде користним відпочинок на морі. Свідок [PERSON]- матір позивачки, в судовому засіданні пояснила, що вона має постійну роботу в Італії, де проживає. Вона неодноразово пропонувала приїхати їм в Італію, однак відповідач не дає згоди на виїзд дитини за кордон. Вона бере на себе обов"язок матеріально допомагати дочці приїхати їй з сином на море в Італію для оздоровлення. Відколи вона проживає в Італії, донька з онуком до неї ще не приїжджали. Заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши дійсні обставини, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.03.2016 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області шлюб між сторонам розірваний, позивачці повернуто дошлюбне прізвище "[PERSON] Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], 15.12.2013 року народився [PERSON], батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON]. З висновку комісії Золочівської райдержадміністрації Львівської області з питань захисту прав дитини від 02.08.2018 року вбачається, що наданий дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] [INFO] за кордон в Республіку Італію для оздоровлення на три тижні в період з серпня по жовтень 2018 року. В розпорядження суду позивач надала підтверджуючі документи того, що її мати [PERSON] проживає та працює в Італії. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, Цивільного процесуального кодексу України,суд,-

Outcome: approved