Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2013 року з неї стягнуто на користь [PERSON] незаконно отримані кошти в сумі 8612 грн. Вказане рішення [PERSON] пред'явлено до виконання до ВДВС П'ятихатського РУЮ. З метою виконання рішення суду відповідачами відносно неї були здійсненні протиправні дії направлені на витребування з неї одразу всієї суми, присудженої до стягнення за рішенням суду. Так відповідачі в громадських місцях та на стінах П'ятихатської загальноосвітньої школи № 2, де вона працює вчителем, розклеїли листівки, в яких виклали недостовірну інформацію, що вона є шахрайкою, викрала у [PERSON] кошти. Дану інформацію вважає, такою, що не відповідає дійсності, принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, в лютому 2014 року директору середньої школи № 2 м. П'ятихатки, де вона працює, було направлено листа за підписом [PERSON], в якому останній вимагав від директора школи сприяти у поверненні йому нібито викрадених нею коштів. Такогож листа було направлено і до П'ятихатської міської ради. Крім того, ще до набрання рішенням П'ятихатського районного суду від 23.08.2013 року законної сили [PERSON], на території домоволодіння, у присутності громадянина [PERSON] вимагав повернення нею коштів [PERSON], виражався в її адресу нецензурною лайкою та пошкодив належне їй майно. Вважає, що спільними діями відповідачів принижена її честь, гідність та ділова репутація. Оскільки працює викладачем у школі, через неправомірні дії відповідачів була змушена відповідати на безліч питань керівництва та колег про неправдиві обставини, що розповсюджувались відповідачами. Крім того, вказаними діями їй було завдано моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, так як відповідачі принизили її перед іншими людьми та поширили неправдиві відомості стосовної неї. В зв'язку з вищевикладеним, просить визнати поширені відповідачами відомості, про те, що вона є шахрайкою, вкрала гроші у [PERSON] такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати відповідачів розмістити у громадсько-інформаційній газеті П'ятихатського району «Злагода» оголошення із спростуванням тієї недостовірної інформації, яка була розповсюджена відповідачами. Стягнути з відповідачів на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., 500 грн. сплаченого судового збору та 500 грн. понесених нею витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і пояснила, що вона працює вчителем в П'ятихатській загальноосвітній школі № 2. 23.08.2013 року на підставі рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області з неї на користь [PERSON] стягнуто 8612 грн. незаконно отриманих коштів, в зв'язку з чим видано виконавчий лист, який [PERSON] був пред'явлений до виконання ВДВС П'ятихатського РУЮ. В даний час вона кошти не повернула, з її заробітної плати щомісячно робляться відрахування в розмірі 20%. Проте, не зважаючи на те, що вона здійснює виплати [PERSON], відповідачі вчиняють дії направленні на поверення нею одразу всіх коштів. Так, відповідачами 05.02.2014 року як в школі так і в громадському місті були розклеєні листівки з написами, що вона є шахрайкою та викрала кошти. Вважає, що дані листівки розклеїли саме відповідачі. Також від імені [PERSON] були надіслані листи директору школи, в якій вона працює та П'ятихатській міській раді, відповідно до яких [PERSON] просив сприяти поверненню нею всієї суми одразу. Крім того, відповідач [PERSON] приїздив до неї додому, виражався в її адресу нецензурною лайкою, вимагав повернути [PERSON] кошти та пошкодив вікна у її домоволодінні. Все це було у присутності громадянина [PERSON], який на той час гостював у неї. Неправомірними діями відповідачів була принижена її честь, гідність та ділова репутація та завдано їй моральну шкоду, яка виразилась у її моральних сражданнях. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнала і пояснила, що вона є приватним підприємцем, працює в магазині «Каштан». В її магазині орендував місце [PERSON], який теж є привтаним підприємцем. Оскільки вони обоє є підприємцями, то разом їздили на закупку товару та підтримували дружні стосунки. В лютому 2013 року [PERSON] позичив у неї 8500 грн. для погашення кредиту, проте помилково кошти були зараховані не на його кредитну карту, а попали на картку позивачки, яка в категоричній формі відмовилась повертати [PERSON] вказані кошти. Вона до [PERSON] не дзвонила, кошти не вимагала, листівки не розклеювала. Крім того, 05.02.2014 року, коли розклеїли листівки, її в м. П'ятихатки не було, вона їздила в м. Дніпропетровськ в лікарню. Разом з нею в м. Дніпропетровськ по власним справам їздили [PERSON] та [PERSON], де вони пробули цілий день та повернулись додому піздно у вечері, десь о 23 год. ночі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] позов не визнала і пояснила, що [PERSON] та [PERSON] з погрозами повернути кошти до [PERSON] не звертались, ніяких листівок не розклеювала, не телефонували. 05.02.2014 року [PERSON] та [PERSON] були у м. Дніпропетровську разом з [PERSON], а тому розклеювати листівки не могли. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює водієм у [PERSON], 05.02.2014 року відвозив в м. Дніпропетровськ [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Спочатку вони відвезли [PERSON] в лікарню, остання в лікарні перебувала до 12 год. дня, а потім вони всі разом сиділи в кафе, далі поїхали забирати меблі в магазин, а потім відправились на книжковий ринок. В м. П'ятихатки повернулися приблизно о 23 год. ночі. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її матір'ю, 23 листопада 2013 року до них додому приїхав [PERSON], зайшов до двору та почав погрожувати матері, вимагав повернення коштів, при цьому виражався нецензурною лайкою. Згодом вдарив її нареченого, який впав та вдарився об паркан. Вони всі злякалися та зайшли до хати. Проте [PERSON] не заспокоювався, тоді з машини вийшов незнайомий чоловік та почав відтягувати [PERSON] Крім того, [PERSON] кидав каміння у вікна, чим пошкодив їх майно. Хто розклеював листівки з надписом, що її мати є шахрайкою, вкрала гроші та понабиралася у магазинах товарів вона не бачила, проте ввжає, що це зробили відповідачі, оскільки вони неодноразово дзвонили мамі та просили повернути кошти. Свідок [PERSON] показала, що 23.11.2013 року поверталася з парикмахерської, яка розташована біля будинку [PERSON] До будинку позивачки під'їхала машина, з неї вийшов [PERSON] та почав кричати. З хати вийшла [PERSON], її дочка та наречений дочки. Відповідач [PERSON] вимагав гроші від [PERSON], при цьому виражався нецензурною лайкою. Потім [PERSON] вдарив нареченого дочки позивачки, той впав. Згодом всі зайшли до хати, а з машини вийшов невідомий чоловік та почав відтягувати [PERSON], однак останній їхати не хотів, пручався, брав каміння та кидав у вікна будинку. Вона працює в П'ятихатській загальноосвітній середній школі № 2, де і позивачка, займає адміністративну посаду. 05.02.2014 року, приблизно о 19 год. їй зателефонував сторож та повідомив, що на території їх школи розклеєні листівки з надписами, що [PERSON] є шахрайкою, яка не віддіає борги, набралася товарів, одягу і всього іншого. Всі листівки, які були розклєні на території школи сторож зняв, проте наступного дня, вказані листівки діти носили по школі, підходили до неї та запитували чи це правда про вчительку [PERSON] Хто розклеював листівки сторож не бачив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України). За статтею 297 ЦК України кожен має на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі та гідності. За ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 19 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ «Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займає посаду вчителя П'ятихатської загальноосвітньої середньої школи № 2 Дніпропетровської області. 23 серпня 2013 року рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 8612 грн. незаконно отриманих коштів. Рішення набрало законної сили 03.12.2013 року /а.с.8/ Вказане рішення відповідачем [PERSON] пред'явлено на виконання ВДВС П'ятихатського РУЮ, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження /а.с.82/ Відповідач [PERSON] звернувся із заявою до директора середньої школи № 2 м. П'ятихатки, в якій виклав своє прохання « вчитель [PERSON] не хоче віддавати кошти, якими незаконно заволоділа в сумі 8612 грн. Суд виграв, але ніякого зустрічного руху від Вашого викладача не має. Шахрайськими діями [PERSON] заволоділа цими коштами і за період поки йшло судове розбирання на кредитний рахунок набігли проценти, так як кошти були зняті з кредитного рахунку, за час судового розбирання накапала чимала сума. Нехай пояснить на якій підстав вона володіє коштами та не повертає? Прошу Вас допомогти повернути викрадену суму в розімірі 8612 грн…» З відповіді директора П'ятихатської загальноосвітньої школи № 2 вбачається, що останній розгляув цього листа та повідомив заявника, що впливати на поведінку вчителя поза межами школи, а також щодо виконання судових рішень до компетенції директора не входить /а.с.19/. Аналогічне звернення [PERSON] надійшо і до П'ятихатської міської ради Дніпропетровської області /а.с.111/, в.о. голови П'ятихатської міської ради було розглянуто дане звернення та заявнику надана відповідь, що в компетенцію виконкому не входить виконання судових рішень, [PERSON] запропоновано отримати виконавчий лист та звернутися до відділу Державної виконавчої служби П'ятихатського районого управління юстиції /а.с.110/. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила, що в провадженні П'ятихатського районного суду Дніпрпоетровської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] про стягненя з неї незаконно отриманих коштів, рішенням суду від 23.08.2013 року вимоги [PERSON] задоволенні, з неї стягнуто на користь останнього 8 612 грн., які були безпідставно зараховані на її рахунок та на сьогоднішній день [PERSON] так і не повернуті. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду , що містяться у п.16 Постанови від 27.02.2009 р. №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, суд вважає, що інформація, викладена в заявах громадянином [PERSON] не містить ознак недостовірної, яка принижує честь та гідність позивача, а звернення відповідача з даною заявою до державного органу суд розцінює як реалізацію особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України. Що ж стосується вимог позивача про спростування недостовірної інформації, що міститься в листівках, розповсюджених серед мешканців м. П'ятихатки, суд приходить до наступного. Зі змісту листівки, розповсюдженої серед мешканців м. П'ятихатки слідує « що в м. П'ятихатки є шахрайка, яка не віддає борги, яка набралася товарів, одягу і всього іншого. У [PERSON] вкрала 8612 грн., тому перше ніж відправляти дітей до школи, а тим паче до [PERSON] добре обмізкуйте куди і до кого Ви віддаєте своїх дітей» . В судовому засіданні представник відповідачів та відповідачка [PERSON] факт розповсюдження вищевказаних листівок не визнали і пояснили, що вони не є авторами даних листівок, 05.02.2014 року всі разом знаходились в м. Дніпропропетровську, а тому фізично не мали змоги їх розклеювати, про що зазначає позивачка. Факт перебування відповідачами на протязі дня і до пізньої ночі в судовому засіданні підтвердив свідок [PERSON], який попереджався судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Крім того, як вбачається із виписки обласної клінічної лікарні ім. Мечнікова відповідачка [PERSON] 05.02.2014 року знаходилась в м. Дніпропетровську та проходила медичне обстеження /а.с.96/. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт поширення саме відповідачами негативної інформації відносно позивача не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки з даної листівки не вбачається та матеріали справи не містять доказів того, хто саме написав дану листівку, що унеможливлює встановити чи дійсно саме відповідачі є авторами даного листа. 23.11.2013 року до єдиного реєстру досудового розслідування на підставі заяви [PERSON] внесені відомості про пошкодження віконного скла в будинку, де проживає заявниця та цього ж дня 23.11.2013 року до реєстру досудового розслідування внесенні відомості про те, що [PERSON], знаходячись у дворі будинку № 89 по вул. Железнякова в м. П'ятихатки Дніпропетровської області спричинив тілесні ушкодження [PERSON], 27.11.2013 року кримінальне провадження з приводу спричинення тілесних уошкоджень закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Однак суд звертає увагу позивача, що "пошкодження майна, нанесення тілесних ушкоджень та вираження нецензурною лайкою в адресу позивачки» які мали місце зі сторони відповідача [PERSON] на території домоволодіння [PERSON], містять ознаки злочину та є грубим порушення громадського порядку, за що передбачена адміністративна та кримінальна відповідальність, і лише при доведені цього, що здійснюється іншим видом судочинства, можливе відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги вищезазначені норми, суд вважає, що позивач не довів факт, що саме відповідачі вчинили дії направленні на приниження її честі, гідності та ділової репутації, в зв'язку з чим вимоги позивача не є законними та обгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог щодо спростування інформації у визначений спосіб, стягнення моральної шкоди, то вони також на підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вищезазначених вимог. На підставі ст. 3, 34, 40 Конституції України, ст. 277, 297 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та

Outcome: dismissed