Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

17 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ДП „Чернігівський облавтодор" нараховану, але не виплачену йому при звільненні з роботи заробітну плату (з урахуванням індексації та компенсації) в сумі 1480,42 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 13 лютого 2014 року по 17 листопада 2014 року, моральну шкоду в сумі 2000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 лютого 2014 року його звільнили з посади водія філії «Ріпкинський райавтодор» за п. 7 ст. 40 КЗпП України. При цьому, з вини відповідача з ним не був проведений повний розрахунок та не виплачено 1 405 грн 98 коп. надбавки за роз'їзний характер роботи, 74 грн 44 коп. надбавки за спецхарчування. [PERSON] зазначав, що оскільки з ним не проведений фактичний розрахунок при звільненні, відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 233 робочі дні помноженої на середньоденну заробітну плату у розмірі 74 грн 03 коп. відповідно до ст. 117 КЗпП України, що сумарно складає 17 248 грн 99 коп. Крім того, позивач посилався, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 2000 грн. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Чернігівський облавтодор» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену надбавку за спецхарчування в сумі 74 грн 44 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 14 880 грн 03 коп.; 500 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. За доводами апеляційної скарги ДП «Чернігівський облавтодор», висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, оскільки судом не враховано, що позивач в день звільнення не працював, не звертався з заявою про проведення розрахунку, а тому відсутні правові підстави для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Крім того, відповідач вказує, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведено без врахування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Чернігівський облавтодор» суми компенсації за спецхарчування у розмірі 74 грн 44 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Змінено рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого з ДП «Чернігівський облавтодор» на користь [PERSON], шляхом його зменшення з 14 880 грн 03 коп. до 13 029 грн 28 коп., оскільки судом встановлено, що остаточний розрахунок було проведено 27 листопада 2014 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до ДП «Чернігівський облавтодор» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з передачею справи на новий розгляд в цій частині до апеляційної інстанції. Заслухавши доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ДП «Чернігівський облавтодор» з 1 серпня 2011 року по 13 лютого 2014 року. З 2013 року ДП «Чернігівський облавтодор» працювало у режимі неповного робочого тижня. 12 лютого 2014 року відносно [PERSON] було складено акт №1 та протокол медичного огляду про появу на робочому місці у нетверезому стані, у зв'язку з чим 13 лютого 2014 року його було звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України, але розрахунок по заробітній платі з ним проведено не було. Середньоденний заробіток [PERSON] становив 74 грн 03 коп. Суд першої інстанції, встановивши, що позивач в день звільнення не працював, прийшов до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положення абз. 2 ч.1 ст. 116 КЗпП України, в силу якого розрахунок зі звільненим працівником провадиться наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому суд виходив із того, що датою звернення позивача з такою вимогою є 1 квітня 2014 року, оскільки саме 1 квітня 2014 року відповідачем працівнику було видано довідку за № 55 з відображенням сум заборгованості. Як встановлено апеляційним судом, вказану довідку було видано [PERSON] згідно заяви останнього від 21.03.2014 року, необхідність отримання якої ним обґрунтовувалася зверненням до суду. Як в даній заяві, так і в інших матеріалах справи відсутня вимога [PERSON] до роботодавця щодо виплати заборгованості по заробітній платі (про розрахунок). В наказі від 13 лютого 2014 року стоїть підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом, але відсутня відмітка позивача про дату ознайомлення з наказом. Таким чином, висновок суду про звернення працівника за розрахунком 1 квітня 2014 року не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Так, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Виходячи з аналізу зазначеної статті, виплата працівнику при звільненні всіх сум, що належать йому, в день звільнення є обов'язком роботодавця, а не його правом. Надане законодавцем право виплати всіх сум не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, якщо останній в день звільнення не працював, є виключенням із загального правила, що пов'язано з неможливістю видачі працівнику коштів в день звільнення з незалежних від роботодавця причин, а саме в зв'язку з відсутністю працівника на робочому місці. Проте, як встановлено апеляційним судом, виплата заробітної плати працівникам філії „Ріпкинський райавтодор" ДП „Чернігівський облавтодор", а відповідно і позивачу, відповідно до Договору з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 03/16-22/54 від 31.12.2008 року проводилася шляхом перерахування коштів з основного рахунку філії згідно зарплатної відомості на зарплатний рахунок для зарахування коштів на картковий рахунок працівника, відкритий в банківській установі. Підтвердженням такого порядку виплати заробітної плати - шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача є також і довідка від 28.04.2015року № 01/222, згідно якої [PERSON] після звільнення з роботи 27 червня 2014 року на підставі платіжного доручення № 79 від 27.06.2014 року та відомості нарахування коштів № 29 від27.06.2014 року було виплачено 1 грн 30 коп. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату шляхом перерахування на картковий рахунок (а.с.146). За таких обставин, оскільки положення ст. 116 КЗпП України викладено в редакції, якою не пов'язується виплата розрахунку при звільненні на наступний день після звернення працівника за реальної можливості виплати заробітної шляхом перерахування коштів на картковий рахунок працівника, що жодним чином не залежить від перебування останнього на робочому місці в день звільнення, то неперерахування роботодавцем коштів в день звільнення працівника з основного рахунку філії на зарплатний рахунок для зарахування коштів на картковий рахунок працівника, не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положення абз. 2 ч.1 ст. 116 КЗпП України. За таких обставин, доводи відповідача, що ним не було порушено визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати сум, належних працівнику при звільненні, є безпідставними. При цьому, оскільки згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 9 грудня 2015 року з'ясуванню підлягає і період затримки розрахунку при звільненні, то з врахуванням положень ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, враховуючи, що до висновку щодо правомірності невиплати відповідачем працівнику коштів в день звільнення суд прийшов за неповно з'ясованих обставин справи в порушення вимог норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини. [PERSON] кошти було виплачено 27 листопада 2014 року і зазначену дату рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року визнано днем остаточного розрахунку. Враховуючи, що зазначеним рішенням відмовлено в стягненні компенсації надбавки на спецхарчування в сумі 74 грн 44 коп. і в даній частині рішення суду касаційною інстанцією залишено без змін, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і підлягає визначенню за період саме з 14 лютого (наступний день після звільнення) по 26 листопада 2014 року включно. При цьому обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо розрахунку судом першої інстанції середньомісячного числа робочих днів без врахування положень, зокрема п. 8 Порядку, згідно якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно графіка роботи підприємства в грудні 2013 року було 13 робочих днів, а в січні 2014 року - 14 робочих днів, відповідно середньомісячне число робочих днів становить 10,5 (13+8=21:2), а заробітна плата в зазначені місяці відповідно становила 906 грн 01 коп. та 648 грн 53 коп. З врахуванням середньомісячного числа робочих днів відповідно до абз.3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата складе 777,32 грн. (906,01+648,53 =1554,54:2), а відповідно середньоденний розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, що передував звільненню, становив - 74 грн 03 коп. В періоді з 14 лютого по 26 листопада 2014 року (включно) 8 повних місяців, а тому за 8 місяців затримки підлягає стягненню 6 218 грн 56 коп. (777,32 грн. х 8). В лютому 2014 року затримка розрахунку склала лише 15 днів (28-13), а в листопаді 2014 року - 26 днів, оскільки розрахунок проведено 27 листопада 2014 року. З врахуванням того, що мав місце факт роботи неповний місяць, то апеляційний суд вважає за необхідне провести розрахунок заборгованості за вказані місяці в процентному відношенні за умови, що середньомісячне число робочих днів 10,5 умовно відповідає 28 дням лютого і 30 дням листопада 2014 року, а тому на залишок днів у лютому місяці припаде відповідно 5,62 робочих дня (10,5:28х15), а в листопаді місяці - 9,1 робочих дня (10,5:30х26). Відповідно за затримку розрахунку до стягнення підлягає: в лютому 2014 року - 416 грн 05 коп. (5,62 х74,03), а в листопаді 2014 року - 673 грн 67 коп.(9,1х74.03). Таким чином, до стягнення за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 14 лютого по 26 листопада 2014 року включно підлягає стягненню 7 308 грн 28 коп. ( 6 218 грн 56 коп. + 416 грн 05 коп.+ 673 грн 67 коп.).

Outcome: partial