Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати за весь час затримки та моральної шкоди в загальному розмірі 139 870 грн. 30 коп. Свої вимоги мотивував тим, що він працював в Закритому Акціонерному Товаристві «Джурбі Вотер Тех», яке було реорганізоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «Джурбі Ватер Тех» з липня 2006 року до 26 березня 2015 року на посаді водія автотранспортних засобів. Наказом відповідача від 13.02.2015 р. №10-к позивача було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На час його звільнення, позивачу відповідно до довідки нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 31 095 грн. 81 коп. Крім того, в обгрунтування позову позивач зазначив, що в зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 5000 гривень. В зв'язку з затримкою виплати заробітної плати відповідач, на думку позивача, повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати при звільненні в розмірі 97 638 грн. 75 коп. та компенсацію втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 6 135 грн. 74 коп. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, та просили суд винести рішення про задоволення позову. Представник відповідач в судове засідання на неодноразові виклики не з"являвся, хоча про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував позивач та представник позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено судом, [PERSON] з 28 липня 2006 р. працював в Закритому Акціонерному Товаристві «Джурбі Вотер Тех», яке було реорганізоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «Джурбі Ватер Тех» (наказ №37 від 28.07.2006 р.) на посаді водія автотранспортних засобів. Відповідно до копії наказу №10-к від 13.02.2015 р. виданого Товариством з Обмеженою відповідальністю «Джурбі Вотер Тех» [PERSON] з 26 березня 2015 року звільнено за скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В день звільнення з позивачем не був проведений розрахунок нарахованих грошових коштів. Згідно довідки №У-2015 від 21.07.2015 р. ТОВ «Джурбі Вотер Тех» станом на 21 липня 2015 року має заборгованість з заробітної плати перед [PERSON] в розмірі 31 095 грн. 81 коп. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» містяться роз'яснення, відповідно до яких, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно розрахунку позивача сума середнього заробітку за час вимущеного прогулу становить 97 638 грн. 75 коп. Відповідно до вимог ст.ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, утому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватись законодавства про працю. Тобто, в зв'язку з порушенням строків розрахунку при звільненні належних працівнику сум, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з одною із вимог про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також компенсації втрати частини доходів з урахуванням індексу інфляції в сумі 6 135 грн. 74 коп. Відповідно ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. За ч.1 ст.2 вказаного Закону об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтею34 Закону України «Про оплату праці», встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2. Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 (далі - Порядок), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Пунктом 11 Порядку визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до п. 4 Порядку, сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Судом було встановлено порушення з боку відповідача права позивача на оплату праці, а саме не своєчасне отримання оплати праці, що доведено письмовими доказами по справі. Так, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної плати за весь час затримки. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми заподіяної [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5000 грн., судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Доводи про спричинення моральної шкоди позивач пов"язує з душевними та моральними стражданнями, яких він зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідача, обмеженні у реалізації своїх уподобань і бажань, порушенні нормальних життєвих зв'язків, спричинених зазначеною подією. Позивач змушений був на власному автомобілі за власний кошт відпрацьовувати в таксі, тим самим нести витрати з амортизації його автомобіля. Крім того, постійні хвилювання та нервозні стани з приводу того, як забезпечити свою родину, призвели до погіршення загального стану здоров'я позивача. Моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, шкоди, протиправності діяння, наявності зв'язку між шкодою і протиправним діянням (ст. 1167 ЦК України), а також положення ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачає, що при визначенні розміру морального відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та,

Outcome: approved