Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» про розірвання договору, стягнення сплачених грошових коштів за договором та пені за наслідками невиконання зобов`язання. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником садового будинку [ADDRESS] . 17.12.2019 року між ним та ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» було укладено Договір про надання послуг № 1393/2 від 17.12.2019 року за умовами якого ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» взало на себе зобов`язання з надання послуг виготовлення документації на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , оформлення ДЗК на земельну ділянку за вказаною адресою. Відповідно до п.2.1.3 вказаного договору термін виконання робіт - 6 місяців з дати підписання даного договору. Згідно п.3.1, 3.2 вартість послуг склала 37 700 грн., оплата послуг виконавця здійснюється в формі 70% попередньої оплати (26 400 грн.) протягом п`яти календарних днів з моменту підписання договору та 30% оплати (11 300 грн.) під час отримання витягу з державного земельного кадастру. У день укладення договору [PERSON] дотримався вимог п. 3.2 Договору та сплатив 70% попередньої оплати 26 000 грн., що підтверджується копією договору з відміткою працівника ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» про отримання авансу у сумі 26 000 грн., з проставленням печатки даного товариства. Також у день підписання договору позивачем надано ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» всі документи, які були потрібні для виконання договору. Проте після підписання договору позивач не отримував жодного повідомлення та інформації щодо виконання умов договору про надання послуг. У червні 2020 року, коли шестимісячний строк виконання договору закінчився, позивач звернувся особисто до відповідача для отримання документів, передбачених п.2.1 договору про надання послуг, однак встановив, що відповідач не виконав умови договору й директор товариства повідомив, що документи не готові та відмовилась повертати сплачені ним грошові кошти. 14.09.2020 року [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою претензіїю-вимогою про розірвання договору та повернення сплачених гроших коштів за наслідками невиконання виконавчем такого договору. У зв`язку із чим вважає, що від добросовісно виконав вимоги договору, а відповідач порушив такі умови договору, не виконав взяті на себе зобов`зання, а тому вважає, що він має право на поверення сплачених ним коштів в сумі 26 000 грн. та пені за просточення виконання зобов`язання, передбачені п.5 ст. 10 Закону України «Про захист првв споживачів» за період прострочення виконання зобов`язання - з 18.06.2020 року по 23.10.2020 року, яка становить 128 днів х (26 000 грн. 00 коп. х 3%)= 128 днів х 780 грн. (3%) = 99 840 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачк [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ЦК України щодо договору про надання послуг. Представник відповідача [PERSON] , діюча за посадою як керівник ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» згідно наказу про призначення на посаду, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністью та безпідставністю вимог. Мотивуючи заперечення тим, що, зважаючи на надані їй пояснення посадовою особою, який займалася виконанням договору, укладеного з позивачем, позивач як замовник не надав всіх документів на виконання договору, окрім того, товариство здійснило певні дії з використанням дороговартістною апаратури, у зв`язку із чим товариство не може повернути позивачу сплачені ним кошти у якості передоплати (авансу), оскільки понесно витрати на часткове виконання договору. Докази про понесені відповідачем витрати, а також докази про недотримання позивачем умов договору, а також про часткове виконання відповідачем договору представник відповідача не надала й у ході розгляду не доповнила. Відзив на позов відповідачем не надано. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Судом встановлено, що позивач є власником садового будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Між [PERSON] та ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» 17.12.2019 року було укладено Договір про надання послуг № 1393/2 від 17.12.2019 року, за умовами якого ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» взало на себе зобов`язання з надання послуг замовнику [PERSON] щодо виготовлення документації на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , оформлення ДЗК на земельну ділянку за вказаною адресою (а.с. 8). Відповідно до п.2.1.3 вказаного договору термін виконання робіт - 6 місяців з дати підписання даного договору (а.с. 8), тобто до 17.06.2020 року. Згідно п.3.1, 3.2 вартість послуг склала 37 700 грн., оплата послуг виконавця здійснюється в формі 70% попередньої оплати (26 400 грн.) протягом п`яти календарних днів з моменту підписання договору та 30% оплати (11 300 грн.) під час отримання витягу з державного земельного кадастру (а.с.8). У день укладення договору [PERSON] дотримався вимог п. 3.2 Договору та сплатив 70% попередньої оплати 26 000 грн., що підтверджується копією договору з відміткою працівника ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» про отримання від [PERSON] авансу у сумі 26 000 грн., з проставленням печатки даного товариства. Представник відповідача визнав факт отримання від позивача авансу у сумі 26 000 грн. 00 коп. Також у день підписання договору позивачем надано ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» всі документи, які були потрібні для виконання договору. Доводи представника відповідача про те, що позивач не вцілому дотримався умов договору та не надав всіх документів для належного виконання товариством замовлення, не підтверджено жодним доказом, й спростовується змістом договору, із якого вбачається, що будь-яких застережень в день укладення договору сторони не погоджували, що вказує на безпідставність позиції відповідача. З часу підписання договору позивач не отримував жодного повідомлення та інформації від виконавця щодо виконання умов договору про надання послуг. У червні 2020 року, коли шестимісячний строк виконання договору закінчився, позивач звернувся особисто до відповідача для отримання документів, передбачених п.2.1 договору про надання послуг, однак встановив, що відповідач не виконав умови договору й директор товариства позивача повідомив, що документи не готові та відмовилась повертати сплачені позивачем грошові кошти. 14.09.2020 року [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою претензією-вимогою про розірвання договору та повернення сплачених гроших коштів за наслідками невиконання виконавчем такого договору. Так, позивачем ставиться вимога про розірвання договору та стягнення з відповідача сплачених коштів за договором про надання послуг, які підлягають задоволеню. Положенням статті 629 ЦК України закріплений принцип обов`язковості договору. Тобто ЦК України закріплює прицип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак і закріплених у договорі відповідних умов. Однак, після укладення договору в процесі його виконання може виникнути потреба у внесенні змін до умов договору за ініціативою однієї або обох сторін, або ж, договір взагалі може бути припинений шляхом його розірвання. У загальних положенням про договори в ЦК України безпосередньо визначаються підстави та правові наслідки лише щодо зміни та розірвання договору, але не містяться норми, які б конкретно визначали підстави та порядок припинення договору, крім його розірвання, яке є лише однією із підстав припинення договору. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони відповідно до договору засвідчили, що всі умови договору їм зрозумілі й вони вважають їх справедливими по відношенню до себе та підтвердили свою здатність виконувати умови договору вцілому. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Так, відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Ст. 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків, споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст. 10 вказаного Закону). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Відтак сторони обумовили умови договору: ціну та строк виконання робіт. Робота, відповідно до ст. 857 ЦК України, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, якості, визначеній у договорі, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. У встановлений строк, так й на час розгляду справи, відповідач не виконав визначені договором роботи. Відповідальність підрядника за неналежну якість роботи встановлена ст. 906 ЦК України. У зв`язку з недобросовісним ставленням відповідача до зобов`язань за договором, яке суд розцінює як підставу відповідача уникнення відповідальності, адже позивач вцілому не отримав замовлені послуги. Права та обов`язки споживачів визначені статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів». За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п.8 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач не надав позивачу розрахунковий документ, що посвідчує факт виконання зобов"язання, чим порушив права останнього як споживача. Встановлено, що договір маює істотні недоліки - позивач договір (замовлення позивача на виготовлення документації) не виконав, у зв`язку із чим такий договір має бути розірваний зі стягненням з відповідача на користь позивача як замовника сплаченого позивачем завдатку (суми авансу) в сумі 26 000 грн. 00 коп. Відтак, позов в частині розірвання договору та стягнення сплачених грошових коштів за договором підряду підлягає задоволенню. Суд вирішуючи спір в частині стягнення пені за неналежне виконання зобов`язання, встановив, що позивач добросовісно виконав вимоги договору, а відповідач порушив такі умови договору, не виконав взяті на себе зобов`зання, а тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення пені за просточення виконання зобов`язання підлягає задоволенню як така, що ґрунтується п.5 ст. 10 Закону України «Про захист првв споживачів», положення п. 5 Договору (Відповідальність) за період прострочення виконання зобов`язання - з 18.06.2020 року по 23.10.2020 року, яка становить 128 днів х (26 000 грн. 00 коп. х 3%)= 128 днів х 780 грн. (3%) = 99 840 грн. 00 коп. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, відповідно до п.2 ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують уцілому позовні вимоги, судом не встановлені. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн. 00 коп., яка ним понесена відповідно до платіжних квитанцій, зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України підлягає частковому задоволенню, враховуючи відсутність детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом, відсутності участі адвоката в судовому засіданя, не співмірність із понесеною сумою витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу до складності справи, та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, не обгрутнованості понесених випрат, а також зважаючи на відсутність участі адвоката в судовому засіданні, вважає за необхідне заяву задовольнити частково та визначити суму витрат на правову допомогу в сумі 3 000 грн. 00 коп. Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 23, 526, 625, 837, 901, 906, 907 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позоввами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року (зі змінами та доповненнями), п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352ЦПК України, суд -

Outcome: approved