Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

До суду із зазначеним позовом звернулася громадська організація «[PERSON] [PERSON]» в якому, вказує на те, \~що в газеті „Ічнянська панорама від 28 травня 2016 року\~була опублікована за підписом «Леонід Мащенко» стаття під назвою «[PERSON] [PERSON] шукає покупців», якою дезінформовано читачів щодо діяльності фонду [PERSON] і поширено про нього недостовірну інформацію, якою завдано шкоди його діловій репутації. Так, газета стверджувала, що «У книжках не вказано, які підприємства або приватні особи допомагали [PERSON] фінансувати помпезні видання. Так заведено у цивілізованому світі. А от у книжках, які видає «[PERSON] [PERSON]», нічого подібного немає», а також «Та й сам [PERSON] являє собою щось розмите, сумнівне, без адреси, офісу та фактичного місцезнаходження». Зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки книжки видані не якоюсь людиною, а [PERSON], який створений для того, щоб акумулювати кошти і допомагати іншим, спонсорів видань зазначають у тому випадку, коли вони дають згоду на згадку про них, крім того, у згаданих виданнях на звороті титулу названі імена спонсорів. Громадська організація «[PERSON] [PERSON]» офіційно зареєстрована, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію з указаним місцезнаходженням, яка є легальною, відкритою і прозорою структурою та має свою печатку, тому, з урахуванням уточнень, враховуючи, що зазначена вище інформація порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації [PERSON], позивач просив визнати її такою, що не відповідає дійсності та зобов»язати відповідача опублікувати у місячний строк текст спростування статті під назвою «Газета обманула читачів» у будь-якому засобі масової інформації, діяльність якої поширюється на території Ічнянського району, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав, при цьому також пояснив, що громадська організація «[PERSON] [PERSON]» є офіційно зареєстрованою, діє легально, відкрито з відповідною адресою місця свого розташування. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що автор спірної статті хотів сказати, що є незрозумілим, чи законно взагалі діє сам «[PERSON] [PERSON]», тобто у нього виник сумнів щодо його легальності, враховуючи також те, що він офіційно зареєстрований тільки у 2015 році, а книжки почав видавати ще задовго до своєї реєстрації, у якого відсутня адреса розташування, а тільки зазначена абонентська скринька, на яку відповідач надсилав листи, які поверталися не врученими. Дійсно у багатьох книгах є зазначені спонсори, а у книжках [PERSON] чомусь не зазначені, тому, з викладених вище підстав, автор критично висловив свою думку про сам [PERSON]. Заслухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. У судовому засіданні встановлено, що в газеті „Ічнянська панорама у № 3 (19) за 28 травня 2016 року\~була опублікована стаття за підписом «Леонід Мащенко» під назвою «[PERSON] [PERSON] шукає покупців» (а.с. 172). \~\~\~Згідно роз»яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пункти 18,19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~містять роз"яснення, що згідно з положеннями\~статті 277 ЦК\~і\~статті 10 ЦПК\~обов"язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з»ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У силу ч. 2 ст. 47-1\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є виловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучі вираженням суб»єктивної думки та поглядів відповідача, не може перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Стаття 30\~Закону України «Про інформацію»\~передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Суд вважає, що речення у зазначеній вище статті: «У книжках не вказано, які підприємства або приватні особи допомагали [PERSON] фінансувати помпезні видання. Так заведено у цивілізованому світі. А от у книжках, які видає «[PERSON] [PERSON]», нічого подібного немає», а також «Та й сам [PERSON] являє собою щось розмите, сумнівне, без адреси, офісу та фактичного місцезнаходження» є оціночними судженнями, критикою, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані, з огляду на характер використання у них мовних засобів. Дійшовши такого висновку, суд приймає до уваги, що при огляді у судовому засіданні ряду книжок, зокрема під назвою «Оживає минувшина» та інших, виданих позивачем, дійсно в них не було зазначено спонсорів та адреси організації, а тільки її абонентську скриньку. З урахуванням того, що сам фонд та його статут офіційно були зареєстровані тільки у 2015 році, а також те, що листи, які надсилалися відповідачем на його абонентську скриньку, повернулися останньому без їх отримання, пояснює сумніви відповідача щодо легальної діяльності самого [PERSON], тому, на думку суду, таку підвищену увагу до діяльності товариства у цьому випадку не можна розцінювати як прагнення завдати шкоди репутації позивача, принизити її. У зв»язку з наведеним вище, суд вважає, що у задоволенні позовугромадської організації «[PERSON] [PERSON]» необхідно відмовити.

Outcome: dismissed