Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

29.11.2018 позивач звернувся до суду із позовом у якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, в заяві позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що у [ADDRESS] зареєстровані малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON],[INFO]. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], (актовий запис про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції № 735 від 10.04.2006 року). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], (актовий запис про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції № 1459 від 01.07.2008 року). Відомості про батьків дітей записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. 22.12.2013 мати дітей змінила ім'я з "[PERSON]" на [PERSON]" (а.с.21). На даний час діти перебувають в центрах соціально психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернігівської облдержадміністрації. Мати дітей - [PERSON], офіційно не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. [PERSON] та [PERSON] вже четвертий раз перебувають в центрах соціально-психологічної реабілітації дітей як такі, які опинились в складних життєвих обставинах ( 2013, 2015, 2017 та 2018 роки). В 2016 році мати віддала дітей на виховання бабусі по лінії матері в с. Андріївка Чернігівського району, після чого дітей було взято на облік у службі у справах дітей Чернігівської райдержадміністрації, де проживали до вересня 2017 року. Влітку 2017 року діти інколи приїжджали до матері, але вона періодично в нічний час виганяла їх на вулицю. 29.06.2017 року з Чернігівського відділу поліції головного управління національної поліції в Чернігівській області надійшло повідомлення про те, що [PERSON] вигнала з дому двох своїх малолітніх дітей. Працівниками поліції на останню було складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП. 26.07. 2017 року було отримано повідомлення з Чернігівського відділу поліції головного управління національної поліції в Чернігівській області про те, що [PERSON] вигнала з дому малолітню дочку, на [PERSON] працівниками поліції було повторно складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП. 10.10.2017 року до служби надійшло повідомлення ЗНЗ № 33, в якому зазначається, що учень школи - [PERSON], [INFO], прийшов на уроки з синцями на обличчі. У розмові з класним керівником, хлопчик повідомив, що його побила мати після того, як він запізнився після уроків на дві години. В жовтні 2017 року діти були влаштовані до Чернігівського центру соціально - психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернігівської облдержадміністрації, та поновлено на обліку у службі у справах дітей Деснянської районної у місті Чернігові ради. Враховуючи вищевикладене, органом опіки та піклування в жовтні 2017 року до Деснянського районного суду м. Чернігова було подано позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дітей. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено, мотивуючи передчасністю застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. [PERSON] попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та покладено на орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради контроль за виконанням нею батьківських обов'язків. В березні 2018 року діти були повернуті матері. Після рішення суду ситуація в родині не змінилась. За період з березня 2018 року [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КупАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей) 4 рази - 30.04.2018 року, 22.08.2018 року, 05.09.2018 року, 10.10.2018 року, за ст. 173 КупАП (дрібне хуліганство) - 23.03.2018 року, за ст. 178 КупАП (розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п'яному вигляді) -10.10.2018 року. Згідно інформації ЗНЗ № 33 від 26.10.2018 року № 1-24/487, який відвідувала [PERSON], зазначено, що мати рідко спілкувалась з класним керівником, не відвідувала батьківські збори, не цікавилась успіхами доньки у навчанні, її станом здоров'я. [PERSON] була частково забезпечена необхідним одягом, взуттям, шкільним приладдям. Згідно інформації ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 04.06.2018 року малолітня [PERSON] без поважних причин покинула місце свого проживання після сварки з матір'ю та була повернута додому працівниками поліції. 23.08.2018 року [PERSON] написала заяву до служби у справах дітей щодо влаштування сина - [PERSON] до центру соціально-психологічної реабілітації дітей, мотивуючи тим, що [PERSON] повністю вийшов з під її контролю, допізна гуляє, здійснює крадіжки у матері та магазинах і вона з ним не справляється. 04.09.2018 року, малолітнього [PERSON] спеціалістами служби спільно з працівником поліції було доставлено до Ніжинського центру соціально психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернігівської облдержадміністрації. 23.08.2018 року [PERSON] написала заяву в присутності спеціаліста служби у справах дітей, працівників поліції, та соціального педагога ЗНЗ № 33, яка була засвідчена директором ЗНЗ № 33, про те що [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина, та встановлення над ним опіки. 08.10.2018 року згідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку малолітню [PERSON] було влаштовано до Чернігівського центру соціально психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернігівської облдержадміністрації. В інформації поліції від 16.10.2018 року зазначено, що 08.10.2018 року вночі о 1 год. 31 хв. до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від [PERSON] надійшло повідомлення про те, що вона хоче відмовитись від своєї дитини - [PERSON], просить направити наряд поліції та забрати дитину у притулок. Під час приїзду наряду поліції було виявлено гр. [PERSON], яка перебувала з явними ознаками сп'яніння. Остання підтвердила, що відмовляється від доньки. Заявниця зачинилась в квартирі, при цьому залишила дитину в під'їзді. 09.10.2018 року [PERSON] склала заяву в присутності спеціалістів служби про те, що не заперечує, щоб її позбавили батьківських прав відносно доньки. 15.11.2018 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалось питання про виконання батьківських обов'язків [PERSON] по вихованню дітей, вона не з'явилась, про час та місце проведення засідання комісії була повідомлена належним чином. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] виконком Деснянської районної у м. Чернігові ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських по відношенню до своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7-9). Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що позовні вимоги позивача про позбавлення прав [PERSON] по відношенню до своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У відповідності до ст. ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно п. 1 ч. 1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини. У відповідності до ч. 2ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з принципу розумності та справедливості, слід стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 29.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України судових витрат.

Outcome: approved