Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] померла його матір [PERSON] . На випадок свої смерті [PERSON] 18 серпня 2003 року склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрований в реєстрі за № 2-1978. 29 лютого 2016 року [PERSON] склала новий заповіт, яким заповіла квартиру [ADDRESS] позивачеві [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем та зареєстрований в реєстрі за № 419. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі № 756/10774/16-ц заповіт від 29 лютого 2016 року, складений [PERSON] , був визнаний нікчемним. Вважаючи, що визнання нікчемним заповіту відновлює чинність попереднього, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна 12 лютого 2019 року видала відповідачеві [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . Натомість позивач стверджував, що згідно з нормою ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. ст. 225 і 231 цього Кодексу. [PERSON] зазначив, що таке положення стосується і нікчемності заповіту, оскільки з огляду на положення ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину. Позаяк заповіт від 29 лютого 2016 року визнано нікчемним не з підстав, передбачених ст. ст. 225, 231 ЦК України, позивач [PERSON] стверджував, що не відновлено чинність заповіту від 18 серпня 2003 року, а тому спадкування квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за законом. З огляду на це [PERSON] просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , видане 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською Маріанною Миколаївною відповідачеві [PERSON] ; визнати за сторонами справи право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частині за кожним. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що нікчемний заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, не скасовує чинність попереднього заповіту. Також [PERSON] вказував на те, що спливла позовна давність щодо вимог [PERSON] . З цих підстав відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав на те, що існує ще один заповіт, складений [PERSON] , яким вона заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] у рівних частках. У запереченні [PERSON] наголосив на тому, що нікчемний правочин не породжує ніяких правових наслідків, а тому нікчемний заповіт від 29 лютого 2016 року не скасовує дію попереднього від 18 серпня 2003 року, складеного на користь відповідача. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна подала до суду пояснення щодо позову [PERSON] , в якому стверджувала, що визнання нікчемним заповіту відновлює чинність попереднього, а тому вона правомірно 12 лютого 2019 року видала відповідачеві [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача підтримав позов свого довірителя з мотивів, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву і запереченні. Третя особа в судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, надіслала до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за її відсутності. Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 квітня 2016 року серії [NUMBER] (а. с. 128). Сторони справи є синами [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, що за життя належало спадкодавцеві. За життя за спадкодавцем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 148). Ця квартира була придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 144-146). Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З урахуванням того, що квартира [ADDRESS] була придбана 04 вересня 2001 року за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , до правовідносин щодо визначення статусу цього майна повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: КпШС України, Закон України "Про власність". Ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Зважаючи на те, що презумпція права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] у встановленому порядку спростована не була, суд вважає, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входило її право власності на 1/2 частину згаданої квартири. Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. На випадок своєї смерті 18 серпня 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрований в реєстрі за № 2-1978 (т. 1, а. с. 202). 29 лютого 2016 року [PERSON] склала новий заповіт, яким заповіла квартиру [ADDRESS] позивачеві [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем та зареєстрований в реєстрі за № 419 (т. 1, а. с. 37). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі № 756/10774/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2017 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року, заповіт від 29 лютого 2016 року, складений [PERSON] , був визнаний нікчемним на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України, оскільки він був складений з порушенням порядку його посвідчення (т. 1, а. с. 176-196). 12 лютого 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська М.М. видала відповідачеві [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 222). За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. ст. 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що в ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Тлумачення ст. ст. 216 та 1254 ЦК України свідчить, що ч. 4 ст. 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі ст. 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи ст. 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; ч. 4 ст. 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до ст. ст. 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; ч. 4 ст. 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат. При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення ч. 4 ст. 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані ч. ч. 1 і 2 ст. 216 ЦК України. Наведене свідчить, що при нікчемності заповіту не може поставати питання про відновлення чинності попереднього заповіту, оскільки нікчемний заповіт не скасував його, і він є чинним з моменту його складення. Таким чином, нікчемний заповіт від 29 лютого 2016 року не скасовував чинність попереднього заповіту від 18 серпня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1978, яким [PERSON] заповіла належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] . Отже, спадкування частини квартири [ADDRESS] , що за життя належала [PERSON] , правомірно здійснювалось за заповітом від 18 серпня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрованим в реєстрі за № 2-1978, а тому доводи позивача [PERSON] щодо успадкування ним указаного майна за законом є необґрунтованими. Між тим суд звертає увагу на те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна протиправно видала відповідачеві [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на усю квартиру [ADDRESS] від 12 лютого 2019 року, позаяк спадкодавцеві [PERSON] належала 1/2 частина цієї квартири. Проте оспорити правомірність видачі згаданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом управі лише особа, права та інтереси якої порушені його видачею, якою є [PERSON] , а не позивач у справі [PERSON] . Зважаючи на викладене, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed