Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про зменшення розміру стягнутих за рішенням суду аліментів на утримання їх двох спільних неповнолітніх дітей та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 800 гривень 00 копійок щомісячно. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 21 лютого 2004 року знаходився з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народилось двоє спільних дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживали разом з ними, але заочним рішенням Солонянського районного суду від 01 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб було розірвано. Ще при проживанні однією сім'ю за позовом відповідачки рішенням Солонянського районного суду від 01 квітня 2013 року, яке набрало законної сили з нього було стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання їх двох спільних неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття, на підставі якого було видано виконавчий лист, який 04 серпня 2013 року відповідачка подала на виконання до державної виконавчої служби та було відкрито виконавче провадження. Він фактично утримував своїх дітей та не відмовлявся від них, у зв'язку з чим відповідачка в грудні 2013 року відкликала виконавчий лист з державної виконавчої служби. Після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу відповідачка забрала дітей та переїхала проживати до своїх батьків, а 28 жовтня 2014 року знову подала виконавчий лист до державної виконавчої служби, де повторно було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з нього аліментів у розмірі 2000 гривень щомісячно. Вважає, що після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей змінився його матеріальний стан, оскільки він у зв'язку з неможливістю знайти роботу офіційно не працює та втратив і тимчасову неофіційну роботу. Він не являється членом особистого селянського господарства, у зв'язку з чим не отримує додаткових доходів. Після розірвання шлюбу відповідачка забрала всі придбані у шлюбі речі, у зв'язку з чим він змушений нести витрати на придбання предметів першої необхідності, а також шукати кошти для оплати комунальних послуг за квартиру, де зареєстрована і відповідачка, яка також повинна доглядати за нею та нести витрати по її утриманню. З посиланням на ст. 192 Сімейного кодексу України просив у зв'язку зі зміною майнового стану та встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, 1/2 частина якого на двох дітей становить 1127 гривень, зменшити розмір аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей з 2000 гривень до 800 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснив, що в даний час у позивача змінився матеріальний стан, у зв'язку з чим є визначені законом підстави для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів на утримання спільних з відповідачкою двох неповнолітніх дітей з 2000 гривень до 800 гривень щомісячно, у зв'язку з чим прохав задовольнити позов. Позивач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника (а.с.48), в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність за участі його представника (а.с.43), а позов підтримав в повному обсязі, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача, оскільки його інтереси в судовому засіданні представляє його представник з усіма повноваженнями сторони у справі (а.с.44). Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, при цьому пояснили, надавши суду і письмові заперечення проти позову (а.с.51-52), що позивачем та його представником в силу приписів ст.60 ЦПК України як підставу для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів на утримання двох спільних неповнолітніх дітей відповідно до вимог ст.192 Сімейного кодексу України не доведено в судовому засіданні належними доказами зміну матеріального стану, який він мав на період ухвалення судового рішення про стягнення з нього аліментів. Згідно рішення суду від 01 квітня 2013 року чітко зазначено, що відповідач [PERSON] офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід. На даний час ним не надано доказів офіційного його працевлаштування, а те, що він нібито втратив неофіційну роту, не може бути підтверджено його трудовою книжкою як на це посилається позивач в позовній заяві. Ним не надано і доказів зміни його сімейного стану та стану здоров'я. Та обставина, що позивач не був членом особистого селянського господарства мала місце і при винесенні рішення 01 квітня 2013 року, оскільки там вона не була зазначена, а обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, в силу приписів ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Не підлягають врахуванню і посилання позивача на ті обставини, що дружина начебто забрала всі речі, придбані у шлюбі, оскільки це нічим і ніким не доводиться та є надуманим зі сторони позивача, а придбання ним предметів першої необхідності для себе не звільняє його від обов'язку утримувати дітей, які хочуть їсти та одягатися, відвідувати школу та дитячий садок незалежно від забаганок батька. Більш того, відповідачка у справі на даний час ніде не працює, оскільки підпала під скорочення штатів і на даний час перебуває на обліку в центрі занятості, шукаючи роботу, а позивач навіть не прагне шукати роботу, не значиться на обліку у центрі занятості. Діти часто хворіють, що вимагає від матері значно більших витрат на їх утримання, а батько ухиляється і на даний період від виконання свого обов'язку, маючи значну заборгованість по сплаті аліментів, при цьому рішення суду про стягнення з нього аліментів саме у розмірі 2000 гривень ним не оскаржувалось у встановленому законом порядку. Крім цього, відповідачка пояснила суду, що з вересня 2014 року спільно з позивачем в [ADDRESS] не проживає, оскільки внаслідок поведінки відповідача переїхала з квартири, яка їй належить на праві власності, на проживання до своїх батьків в [ADDRESS]. З цього періоду всі витрати по утриманню зазначеної квартири несе позивач, який проводить оплату комунальних послуг за рахунками, що відкриті на її ім'я. За рішенням суду відповідач сплачує їй аліменти на утримання дітей, але в меншому розмірі, ніж передбачено рішенням суду, в сумі 1000 гривень щомісячно, внаслідок чого виникла заборгованість по виконавчому листу, який вона повторно подала до державної виконавчої служби після остаточного припинення спільного проживання однією сім'єю з позивачем, в той час як на утримання дітей вона витрачає в середньому щомісячно близько 2000 гривень, при цьому утримувати дітей їй допомагають її батьки. Від позивача їй відомо, що він продовжує займатися без офіційного оформлення виконанням роботи по реалізації овочів та молочної продукції на ринках міста Дніпропетровська, від чого має значні прибутки, але доказів цьому надати не може. Ці обставини їй відомі і тому, що в період спільного проживання вона допомагала позивачеві в здійсненні продажі зазначеної продукції, у зв'язку з чим постійні покупці їй і до даного часу телефонують та в розмовах повідомляють, що позивач продовжує їм продавати овочі та молочні продукти. В період працевлаштування вона отримувала заробітну плату у розмірі біля 1500 гривень. Крім цього, відповідачка [PERSON] під час проведення судових дебатів позов про зменшення розміру аліментів визнала. Допитана в якості свідка за її згодою відповідачка [PERSON] в судовому засіданні показала суду, що позивач [PERSON] є її бувшим чоловіком, з яким у неї склалися конфліктні стосунку у зв'язку з розірванням шлюбу та поділом спільного майна. Вони мають двох спільних дітей, витрати по утриманню яких за один рік складають 38900 гривень, в які входять витрати на зняття житла та оплату комунальних послуг в розмірі 10000 гривень, на придбання дітям: продуктів харчування - 12000 гривень, одягу - 8000 гривень, лікування у зв'язку з періодичними хворобами -2400 гривень, проїзд до лікарні на консультації до лікарів та обстеження -500 гривень, на оплату школи та дитячого садка - 6000 гривень, тобто близько 4000 гривень щомісячно, але доказів на підтвердження цих витрат вона не має, оскільки відповідні документи не збирала, а житло винаймає по сусідству зі своїми батьками в селі Гончарка без оформлення договору найму. Розрахунок зазначених витрат нею вказано і на майбутній час протягом року, починаючи з дня припинення спільного проживання однією сім'єю з позивачем з жовтня 2014 року. Їх спільна донька [PERSON] хворіє на хронічний гайморит та дискенезію жовчних шляхів, у зв'язку з чим протягом 2013-2014 року були змушені 3- 4 рази звертатися до лікарні за лікуванням. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, покази відповідача [PERSON] в якості свідка, дослідивши надані сторонами у цивільній справі письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що сторони з 21 лютого 2004 року знаходились в зареєстрованому шлюбі згідно актового запису №06 по відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, який було розірвано заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 14 жовтня 2014 року (а.с.15-16). В період шлюбу у них народились двоє спільних неповнолітніх дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які згідно довідки Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, акту обстеження помешкання від 16 лютого 2015 року, копій паспортів сторін (а.с.5,41) та домової книги (а.с.7,8-10,17) зареєстровані та проживали по [ADDRESS] в квартирі, яка належить на праві власності відповідачеві [PERSON] (а.с.22-24), але після остаточного припинення між сторонами сімейно-шлюбних відносин з жовтня 2014 року проживають з відповідачкою по [ADDRESS] Дніпропетровської області, що підтвердила в судовому засіданні і відповідачка [PERSON] при допиті в якості свідка, а в квартирі проживає позивач [PERSON], який з зазначеного вище періоду несе всі витрати по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг, хоча і сплачує ці рахунку по квитанціях на ім'я відповідачки [PERSON] як власника квартири (а.с.25), що не заперечувала в судовому засіданні і відповідачка, яка повідомила, що участі в оплаті витрат по утриманню квартири не несе, а на даний час є спір про її розділ, як і іншого спільного майна подружжя. Згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2013 року у цивільній справі №192/219/13-ц провадження №2/192/160/13, яке набрало законної сили 12 квітня 2013 року, з позивача [PERSON] було стягнуто аліменти на користь відповідачки [PERSON] на утримання двох спільних неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 04 лютого 2013 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.12), при цьому при визначені розміру аліментів у твердій грошовій сумі судом було враховано матеріальне становище відповідача [PERSON], який є працездатним, офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, який складає близько 7-8 тисяч гривень на місяць, можливість утримання дітей позивачкою, яка не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. З тексту судового рішення вбачається, що розгляд справи здійснювався за участю відповідача, який в судовому засіданні позов про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей визнав частково у розмірі по 300 гривень щомісячно на кожну дитину, в той же час в установленому законом порядку рішення суду ним не оскаржувалось. На виконання даного судового рішення суду 15 квітня 2013 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист (а.с.11), який на період розгляду справи судом знаходиться на виконанні у відділі державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.18), де за повторним звернення стягувача [PERSON] (а.с.14) 07 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження №44331825 (13). Після ухвалення даного судового рішення сторони продовжували проживати однією сім'єю та спільно утримували дітей, що вбачається як з набравшого законної сили заочного рішення Солонянського районного суду від 03 жовтня 2014 року (а.с.15-16), так і з постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції №37954935 від 28 грудня 2013 року, за якою стягував [PERSON] відкликала виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON], а повторно з виконавчим листом для проведення примусового стягнення лише 04 серпня 2014 року (а.с.13). З довідки державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.54) вбачається, що станом 06 травня 2015 року за даним виконавчим листом боржник [PERSON] за період з 04 серпня 2014 року по 06 травня 2015 року має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 13624 гривні 02 копійки, аліменти сплачує періодично в сумі не більше 1000 гривень щомісячно. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей". Згідно ст. 180-182 СК України батьки зобов'язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей, при цьому при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інших обставин, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а ст.184 цього Кодексу передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, при цьому визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації у встановленому законом порядку. В п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічні положення містяться і п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, де також зазначено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [NUMBER] на ім'я позивача [PERSON] офіційно не працює з 2007 року (а.с.20), при цьому він не перебуває і на обліку в центрі занятості як безробітній, що підтвердив в судовому засіданні його представник. З довідки Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області від 16 травня 2015 року (а.с.21) вбачається, що [PERSON] не являється членом особистого селянського господарства. З урахуванням вище зазначеного, судом встановлено, що з дня постановлення судового рішення про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки у зв'язку з припиненням спільного проживання однією сім'єю та розірванням шлюбу змінився як сімейний, так і матеріальний стан позивача, як змінився і сімейний та матеріальний стан відповідачки [PERSON] як стягувача аліментів, оскільки вона з урахуванням досягнення сином [PERSON] 3-х річного віку офіційно працевлаштувалась, а на день розгляду справи судом з 28 травня 2015 року знаходиться на обліку в центрі занятості як безробітна (а.с.53). В судовому засіданні на спростування доводів позивача щодо зміни його матеріального становища, отримання ним певного заробітку (доходу), в тому числі і від виконання роботи без офіційного оформлення відповідачем будь-яких доказів не надано, як не доведено відповідними доказами і витрати по утриманню дітей, в тому числі на оренду житла, комунальні послуги, лікування дітей з урахуванням наявних в амбулаторних картках на ім'я дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які було досліджено в судовому засіданні (а.с.58-68) та з яких вбачається, що діти протягом 2013-2015 років декілька раз знаходились на амбулаторному лікуванні у зв'язку з простудними захворюваннями, на придбання одягу, продуктів харчування та інше, при цьому покази відповідача [PERSON] як свідка суд оцінює критично з урахуванням тих конфліктних відносин, які склалися між нею та позивачем у зв'язку з розірванням шлюбу та розділом спільного майна подружжя, а також в її зацікавленості в результатах розгляду справи. Таким чином, з урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, в межах заявлених позовних вимог, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що матеріальний та сімейний стан платника аліментів частково змінився, у зв'язку з чим є правові підставі для зменшення розміру аліментів, а розмір стягуваних з позивача аліментів необхідно зменшити з 2000 гривень до 1127 гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дітьми повноліття, а в задоволенні решти позову необхідно відмовити, при цьому не можуть бути враховані доводи відповідача та його представника з посилання на ст.61 ЦПК України, що встановлені рішенням суду обставини, які були підставою для стягнення аліментів, не змінились і тому не потребують доказуванню при розгляді даної справи, оскільки з дня постановлення судового рішення пройшло більше двох років, в протягом яких відбулися суттєві зміни як в сімейному житті сторін, так і в їх матеріальному стані, що відповідно до вимог ст.192 Сімейного кодексу України і враховується судом при ухвалені даного рішення. Визначаючи новий розмір аліментів, суд враховує, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років у розмірі 1036 гривень, а віком від 6 до 18 років у розмірі 1218 гривень. Оскільки відповідно до вимог ст.ст.180-182 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а позивач як батько двох неповнолітніх дітей є працездатною особою, має нерегулярний, мінливий дохід від виконання робіт без офіційного оформлення, інших утриманців не має, то зобов'язаний та має можливість утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідачка як мати дітей також є працездатною особою, яка перебуває на обліку як безробітна в центрі занятості, і також зобов'язана та має можливість утримання дітей, при цьому забезпечення матеріального утримання дітей на рівні не менше встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є не правом, а обов'язком батьків, а сума ? частини прожиткового мінімуму на двох дітей складає 1127 гривень (1/2 від 1036 гривень + ? від 1218 гривень). Таким чином,з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов про зменшення розміру стягнутих за рішенням суду аліментів на утримання неповнолітніх дітей підлягає частковому задоволенню, а в задоволені решти позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial