Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» грошові кошти у розмірі 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми. В обґрунтування позову вказує, що з 27.08.1962 року по 10.10.2001 року він працював на різних посадах у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 17.04.1989 року під час праці у відповідача з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого він отримав травму кисті правої руки, про що відповідач склав акт форми Н-1 №24 про нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК вперше 30 вересня 1997 року позивачу первинно встановлено 20% стійкої втрати професійної працездатності з повторним оглядом безстроково. У зв'язку з трудовим каліцтвом, яке позивач зазнав під час роботи на підприємстві у відповідача, він втратив 20% своєї первісної профпрацездатності. Через це в нього погіршилося здоров'я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, була порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він не може повноцінно виконувати буденні вправи пошкодженою рукою, та на теперішній час постійно відчуває фізичний біль в пошкодженій кінцівці, в зв'язку з чим йому постійно приходиться проходити лікування, на що він змушений витрачати немалі кошти, а від цього він також постійно відчуває моральні страждання, через певні фізичні вади руки у зв'язку з травмою, він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, та через це в позивача з'явилось почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці він втратив 20% своєї працездатності та вимушений з цим жити. Та враховуючи той факт, що втрата здоров'я є для позивача незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі страждання, тому необхідно прийти до висновку, що факт спричинення йому моральної шкоди наявний. Тому ця позовна заява про те, що позивач відчував, відчуває і продовжує відчувати моральні, фізичні та душевні страждання, здійснював і здійснює додаткові зусилля для організації свого життя - і це є прямим доказом факту заподіяння йому моральної шкоди. Враховуючи обсяг заподіяних позивачу моральних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характер та тривалість, глибину заподіяної моральної шкоди, ступень та тривалість моральних страждань, вважає, що сума відшкодування заподіяної йому шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач становить 15 000 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, разом із позовом надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі на підставах, викладених у позові. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. Представник відповідача - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» 25.05.2017 року надала заперечення на позов (вх. № 14165) та у судовому засідання зазначила, що позовні вимоги [PERSON] вважає такими, що підлягають частковому задоволення з наступних підстав. З матеріалів розслідування нещасного випадку відомо, що 17.04.1968 року під час роботи з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок якого була травмована кість правої руки. Причиною нещасного випадку стали неправильні прийоми в роботі з боку позивача, при зупинці преса не підняв в крайнє верхнє положення верхній крейцкопф і не встановив обмежуючи колодки між верхнім крейцкопфом і столом преса. Згідно виписки з протоколу засідання комісії з питань охорони праці ВАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" від 17.04.1998 року ступінь провини позивача встановлена 50%. Будь-яких документів на підтвердження перебування у лікарнях, а також інших доказів з приводу лікування травм позивачем не надано. Крім того, з копії трудової книжки вбачається, що після отримання виробничої травми [PERSON] працював на підприємстві ще довгий час, звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком, тобто позивач не був звільнений за станом здоров'я. Позивачу вперше висновком МСЕК встановлено 20% стійкої втрати професійної працездатності 30.09.1997 року. Вина підприємства в нещасному випадку є формальною, адже Позивачем пройдено всі необхідні інструктажі та навчання з охорони праці, а саме: 26.01.1968 року - увідний інструктаж, 29.02.1968 року - інструктаж на робочому місті; 08.01.1959 року - повторний інструктаж. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження наявності моральної шкоди та обґрунтування йогу розміру, а наданий позивачем Акт за формою Н-1 не є безперечним доказом завдання йому саме моральних страждань. Вказаний акт є підставою для відшкодування матеріальної шкоди, яка йому повністю відшкодована. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачем визначено безпідставно і не є можливим, оскільки сума 15 000 грн. є завищеною і не відповідає глибині його моральних та фізичних страждань. Враховуючи той факт, що згідно висновку комісії з охорони праці комбінату було встановлено 50 % вини позивачу у даному нещасному випадку, а також те, що професійне захворювання потягнуло за собою втрату його працездатності у розмірі 20 %, виходячи з засад справедливості та розумності, вважаємо що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 1000 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд встановив, що між сторонами склалися правовідносини з приводу завданої трудовим каліцтвом шкоди при виконанні трудових обов'язків шкоди та регулюються ст.ст. 21, 153, 173, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівнику моральної шкоди. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] з 17 квітня 1962 року по 10 жовтня 2001 року перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», де працював на різних посадах, в тому числі з 26.01.1968 по 16.12.1968 працював пресувальником, а з 17.12.1968 переведений на посаду ремонтного слюсаря, відповідно до записів трудової книжки, розпочатої у березні 1961 року (а.с.7-9). 17 квітня 1968 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав трудове каліцтво. Згідно акту про нещасний випадок на виробництві № 24, форми Н-1 від 18.04.1968 року, 17 квітня 1968 року [PERSON] працював пресувальником на пресі СМ-143, коли о 15 год. 40 хв. стався нещасний випадок, в результаті чого останній травмував кисть правої руки. Причини настання нещасного випадку: 1) недостатній технічний нагляд за роботою пресувальника з боку майстра Алексєєнко; 2) неправильні прийоми в роботі з боку потерпілого: при зупинці преса не підняв в крайнє верхнє положення верхній крейцкопф і не встановив обмежують колодки між верхнім крейцкопфом і столом преса (а.с.11-13). Згідно довідки (серія 2-18 АД № 030794) про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 30.09.1997 року [PERSON] встановлені 20% втрати професійної працездатності (а.с.10). Внаслідок трудового каліцтва позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу ушкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими актами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчиненні дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Аналогічна правова позиція про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, викладена у постанові Верховного Суду України від 18.04.2012 року у справі № 6-26цс12. З наказу ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 162 від 17.04.1998 року вбачається, що комісією по охороні праці комбінату від 3.10.1997 року встановлено 50% степінь вини [PERSON] та наявність вини роботодавця. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з втратою 20% професійної працездатності виникло в у [PERSON] з 30.09.1997 року (а.с.40). Крім того, з копії трудової книжки вбачається, що після отримання виробничої травми [PERSON] працював на підприємстві до 10.10.2001, звільнений за власним бажанням, тобто позивач не був звільнений за станом здоров'я (а.с.9). Відповідно до ч. 1ст. 440 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Цією ж нормою було визначено, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону праці», який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, та введено в дію з 24 листопада 1992 року, відшкодування морального шкоди проводилося власником підприємства, якщо небезпечні або шкідливі умови праці завдали моральної шкоди потерпілому, порушили його нормальні життєві зв'язки та вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12). Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Виходячи з вимог ст.153 КЗпП України, яка покладає на власника обов'язок створювати працівникові безпечні умови праці, вина власника полягає у невиконанні такого обов'язку. Отже, саме підприємство повинно було створити умови, які б унеможливлювали настання нещасного випадку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що позивач у зв'язку з виробничою травмою отримав травму кисті правої руки. Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Заперечення відповідача щодо того, що вина підприємства у нещасному випадку є формальною, оскільки позивачем пройдено всі необхідні інструктажі та навчання з охорони праці, а позивач своїми винними діями заподіяв шкоду власному здоров'ю не приймаються судом у якості доказу відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що згідно висновку комісії з охорони праці комбінату було встановлено 50 % вини позивача у даному нещасному випадку (а.с.40). Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманої на виробництві травми, а висновок МСЕК підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоров'ю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд враховує обставини нещасного випадку виробничого характеру, характер ушкоджень, які отримав позивач, необхідність лікування та встановлений ступінь втрати професійної працездатності позивача, причинно-наслідковий зв'язок між виробничою травмою та станом здоров'я позивача, наслідки тілесних ушкоджень, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, який отримав травму кисті правої руки, повинен був проходити лікування, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Також суд зважає на ступінь і форму вини позивача. Разом з тим, у будь-якому випадку отримана травма виробничого характеру, втрата професійної працездатності спричинили позивачеві певний рівень моральних страждань. Суд зауважує, що визначений законом максимальний розмір виплати відшкодування стосується такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-156цс14. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] та стягує на його користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 3 500 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоров'я, та судовий збір на користь держави, на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial