Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2010 року спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON], яким належить ? частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами. На підставі свідоцтва про право власності від 12.07.2013 року сторонам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0717га, по [ADDRESS]. Просить припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0717 га, розташованої у [ADDRESS] (кадастровий № 0510100000:02:094:0110) та визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0717га, яка розташована у [ADDRESS] становить ?. В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечила щодо його задоволення, оскільки він є передчасним. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2010 року [PERSON] та [PERSON] належить по ? частці житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під №27(21) по вул. Заньковецькій в м. Вінниці (а.с.5). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.07.2013 року земельна ділянка по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є спільній сумісній власності. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно ч.4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності. З виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ч.5 ст. 89 ЗК України). В постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року №7 зазначено, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовано будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру їх частки у вартості будинковолодіння на час виникнення спільної часткової власності. При вирішенні спору суд, з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень, можливість проходу з вулиці на подвір"я. Позивач не було надано варіантів визначення частки земельної ділянки та не заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення частки земельної ділянки. Крім того, сторонами не визначено порядок користування будинковолодіння. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи викладене та те, що не надано доказів про поділ будинковолодіння в натурі, суд вважає що позов про визначення частки земельної ділянки є передчасним, а тому в його задоволенні слід відмовити. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed