Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

25.03.2015р. позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], ОБК «ЖБК «Калина» про стягнення неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки та 25.06.2015р. з уточненими вимогами до [PERSON], ОБК «ЖБК «Калина» та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 грудня 2009 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] валютні цінності у розмірі 49 450 (сорок девять тисяч чотириста пятдесят) доларів США терміном до 14 червня 2010 року, про що між ними укладено договір позики. За умовами вищезазначеного договору відповідач [PERSON] зобовязався повертати позичені у [PERSON] кошти у визначені умовами п. 1 Договору позики порядку та строки частинами (з розстроченням), а саме: не пізніше 07 квітня 2011 року - 13 791 (тринадцять тисяч сімсот девяносто один) долар США не пізніше 14 січня 2010 року 1 075 доларів США не пізніше 14 лютого 2010 року 1 075 доларів США не пізніше 14 березня 2010 року 1 075 доларів США не пізніше 14 квітня 2010 року 1 075 доларів США не пізніше 14 травня 2010 року 1 075 доларів США не пізніше 14 червня 2010 року 44 075 доларів США В забезпечення виконання Відповідачем [PERSON] його зобовязань за Договором позики, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], 14 грудня 2009 року був укладений Договір поруки, відпо\-відно до умов якого [PERSON] поручилася перед позивачем за повер\-нення [PERSON] позичених коштів і стала солідарним із ним боржником за зо\-бовязанням повернути ці кошти, а також сплатити проценти за користування ними, штраф, компенсацію збитків і відшкодування моральної шкоди. Але за час після укладення 14 грудня 2009 року договору позики за реєс\-тровим № 5043 відповідач [PERSON] лише кілька разів повертав [PERSON] кошти невеликими частинами. Повністю обовязок з повернення позичених у Позивача коштів виконаний [PERSON] так і не був та всього з належних до повернення позивачеві 49\~450 доларів США [PERSON] повернув йому всього лише до 14 червня 2010року 6450 (шість тисяч чотириста п*ятдесят) доларів США, після чого остаточно припинив здійснення зобов,язання з по\-вернення боргу та неповернутими залишились 43 000 (сорок три тисячі) доларів США. Під час укладання та посвідчення договору позики, того ж дня, тобто 14 грудня 2009 року, в забезпечення виконання зобовязань з повернення позичених коштів за вказаним дого\-вором позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нота\-ріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 5045, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] належний йо\-му на праві власності житловий будинок № 13, що розташований за адресою: місто Харків, ву\-лиця Батумська. Одночасно у звязку з посвідченням цього договору іпотеки приватним нотаріусом була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку з прибудовами № 13, що розташований за адресою: місто Харків, вулиця Батумська, загальною площею 445,5 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м., який на момент накладення заборони відчуження належав [PERSON]. На початку 2012 року представник [PERSON] отримав декілька листів від приват\-ного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в яких нотаріус на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат» повідомляла, що гр. [PERSON] звертався до неї із заявою про нібито наявний в нього намір виконати свої зобовязання позичальника перед [PERSON] за договором позики від 14 грудня 2009 року за реєстровим № 5043. При цьому, відповідно до змісту поданої представнику [PERSON] [PERSON] через прива\-тного нотаріуса Заяви, в разі ненадходження від них, тобто від [PERSON] та/або його уповноважених представників, інформації щодо місця та часу зустрічі для повернення ним су\-ми боргу в розмірі 44 075 доларів США, [PERSON] збирався перерахувати ці кошти на депо\-зитний рахунок нотаріуса, проте представник позивача направила листа, де обґрунтувала свою незгоду з сумою грошових коштів, які мав намір повернути [PERSON], оскільки останнім тривалий час не виконувалися свої зобов*язання та кредитор мав право на стягнення 3-х відсотків річних від простроченої суми боргу, а також передбаченої умовами договору позики щоденної неустойки. 23 серпня 2012р. приватним нотаріусом [PERSON] була знята заборона відчуження житлового будинку з прибудовами № 13 по вул. Батумській в м. Харкові на підставі наданого [PERSON] рішення Дзержинського райсуду м. Харкова та ухвали апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2012р. 30.08.2012р. між [PERSON] та ОК «ЖБК «Калина» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 13 по вул. Батумській в м. Харкові, внаслідок чого змінився іпотеко держатель. 19 вересня 2012р. позивач звернувся до нового власнику будинку з претензіями майнового характеру до продавця будинку, однак даний лист отримано не було. 17 січня 2012р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], однак останнім 05 жовтня 2012р. представнику позивача [PERSON] ним були сплачені грошові кошти в розмірі 49\~450 доларів США., однак [PERSON] не були сплачені відсотки за користування позикою, ні 3 відсотків річних за період прострочення виконання зобов*язання з повернення боргу. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2013р. з [PERSON] було стягнуто 70064,68грн. в рахунок погашення боргу, 50\~000грн. неустойки та судові витрати в розмірі 4658,20грн. Проте відповідачем [PERSON] свої зобов*язання не були виконані у зв*язку з чим рішенням суду від 18 листопада 2014р. з останнього було стягнуто неустойку за прострочення ви\-конання зобовязання з повернення боргу за договором позики від 14 грудня 2009 року в пері\-од з 03 червня 2013 року по 03 червня 2014 року в сумі 2 923 654 (два мільйони девятсот два\-дцять три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. Отже, згідно зазначених вище судових рішень, які набрали законної сили, всього за укладеним договором позики від 14 грудня 2009 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] вирішено стягнути суму заборгованості в розмірі 3 048 376 (три мільйони сорок ві\-сім тисяч триста сімдесят шість) грн. 88 коп. Відповідно до змісту п. 5 Договору позики, Сторони домовилися, що за прострочення будь-якого строку виконання зобовязання по поверненню позики Відповідач (в Договорі - «Позичальник») повинен сплатити на користь Позивача (в договорі - «Позикодавця») не\-устойку в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. за кожен день прострочення. Прострочення виконання Відповідачами їх зобовязань за договором позики за останній рік перед зверненням позивача в суд із цим уточненим позовом, тобто з 25 червня 2014 року по 25 червня 2015 року складає 365 днів .У зв*язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] не виконуються зобов*язання за договором позики від 14 грудня 2009р., то на даний час належна до стягнення неустойка за період з 25 червня 2014р. по 25 червня 2015р. складає 2\~344 000,00грн. Оскільки судові рішення, на підставі яких були визнані правочини, в тому числі і договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, скасовані і в подальшому жод\-ним судовим рішенням недійсними вони не визнані, а тому вони є чинними з моменту їх укладання та посвідчення, тобто з 14 грудня 2009 року, відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекода\-вця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, наразі іпотекодавцем за іпотечним договором від 14 грудня 2009 року, посвідче\-ний приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5045, став Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ка\-лина». Позивач воліє задовольнити свої вимоги за Договором позики від 14 грудня 2009 року в сумі 3 048 376 (три мільйони сорок вісім тисяч триста сімдесят шість) грн. 88 коп., згідно рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року, а також вимоги, які предявлені в цьому позові, щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] на його користь неустойки за останній рік перед зверненням позивача в суд із цим уточ\-неним позовом, тобто з 25 червня 2014 року по 25 червня 2015 року в сумі 2 920 000 (два мільйони девятсот двадцять) грн. 00 коп., за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стя\-гнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі-покупцю. Позивач переконаний у необхідності і просить суд вжити захо\-ди щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в його управління на пері\-од до його реалізації - разом з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продаж", його іпотекодержателем будь-якій третій особі-покупцю. Також позивач просить одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки приму\-сово виселити з предмета іпотеки за рішенням суду [PERSON] та ОК «ЖБК «Калина» на підставі Закону України «Про іпотеку» та передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу, надати позивачу право предявляти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхід\-ні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодав- ця [PERSON]), до Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, пі\-дприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сімї, а також вчиняти всі інші дії, повязані з виконанням цих питань. В судовому засіданні 01.02.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, в наступні судове засідання надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю. Представник відповідача обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Калина» в судовому засіданні 01.02.2016р. позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, пояснивши суду, що відповідачем [PERSON] зобов*язання за договором позики були виконані належним чином, оскільки грошові кошти в розмірі 49 450доларів США були передані представнику позивача [PERSON], окрім того зазначив, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням ст. 38 Закону України «Про іпотеку» не підлягають задоволенню, оскільки позивач має право обрати даний спосіб захисту лише коли він передбачений в іпотечному договорі або в договорі про задоволення вимог іпотеко держателя. В судове засідання 07.06.2016р. представник відповідача надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з*явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені згідно до ч.5ст.74 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. 14 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укла\-дено Договір позики, посвідчений приват\-ним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстро\-ваний нею за реєстровим № 5043. За вказаним Договором позики [PERSON] («Позичальник») отримав від [PERSON] («Позикодавця») в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 49 450 (сорок девять тисяч чотириста пятдесят) доларів США. Відповідно до п.1 Договору Сторони встановили обовязок [PERSON] повернути позичену у [PERSON] суму коштів частинами (з розстроченням) не пізні\-ше 14 червня 2010 року у порядку та строки згідно із п. 1 Договору, а саме: не пізніше 14 січня 2010 року 1 075 доларів США, не пізніше 14 лютого 2010 року 1 075 доларів США, не пізніше 14 березня 2010 року 1 075 доларів США, не пізніше 14 квітня 2010 року 1 075 доларів США, не пізніше 14 травня 2010 року 1 075 доларів США, не пізніше 14 червня 2010 року 44 075 доларів США. 5 жовтня 2012року [PERSON] було повернуто суму боргу за даним договором в розмірі 49\~450 доларів США. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2013р. з [PERSON] було стягнуто 70064,68грн. в рахунок погашення боргу, 50\~000грн. неустойки та судові витрати в розмірі 4658,20грн.у зв*язку з порушенням зобов*язання. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014р. з останнього було стягнуто неустойку за прострочення ви\-конання зобовязання з повернення боргу за договором позики від 14 грудня 2009 року в пері\-од з 03 червня 2013 року по 03 червня 2014 року в сумі 2 923 654 (два мільйони девятсот два\-дцять три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. Відповідно до положень ст.549 ЦК України неустойкою \\штрафом,пенею,\\є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов*язання. ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків,завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов*язання. Надаючи оцінку заяві [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] з якої вбачається, що усі належні [PERSON] за договором позики від 14.09.2009року кошти в розмірі 49450 доларів США одержала від [PERSON], а також, як вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014року, суд приходить до висновку, що розмір основної заборгованості за договором позики 6625 доларів США, що еквівалентно 70\~064грн. 68коп. та розмір неустойки у 50\~000 гривень за прострочення виконання зобов*язання на 5 жовтня 2012року з [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON]. Відповідно \~до ч.1 ст.509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, установлених ст.11 цього кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК). Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК). Підстави припинення зобовязань зазначені в стст.599, 600, 601, 604609 ЦК та не передбачають можливості припинення зобовязання у звязку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК). Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Таким чином, саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором. Враховуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що заборгованість за рішенням суду фактично не погашена боржником за кредитним договором, при цьому п.5 вищезазначеного договору передбачена відповідальність за прострочення повернення суми позики у розмірі 8 000 гривень за кожен день час її погашення у зв*язку з чим, як зазначив позивач, строк за який останній просить стягнути неустойку становить з 3 червня 2014 року по день надання уточнених вимог позивачем, а саме 25.12.2015року, що складає 3 048 376грн. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на вищезазначену норму закону суд приходить до висновку, що розмір основного боргу складає 70\~064 грн.68коп., та враховуючи, що сума неустойки яку просить стягнути позивач безмежно перевищує вищезазначений розмір, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд приходить до висновку про зменшення її розміру та стягнення з відповідача неустойки в розмірі 50 \~000 гривень. Відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов*язання не пред*явить вимоги до поручителів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні між [PERSON] та [PERSON] 14 грудня 2009року укладено договір поруки згідно до умов якого поручитель [PERSON] поручається перед кредитором [PERSON] за виконання зобов*язань боржником [PERSON] з повернення боргу за договором позики від 14грудня 2009року . Пунктом 4 вищезазначеного договору визначено умови припинення поруки. У розумінні положень ч.4 ст.559 ЦК України останній не містить строку припинення поруки. Визначена домовленість сторін, передбачена п.4.4. вищезазначеного договору стосовно відступлення від положень Цивільного Кодексу України про не припинення поруки на підставі ч.4ст.559 ЦК України не може бути прийнята судом до уваги. \~\~\~\~ Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 203 Цивільного кодексу України\~передбачено, що зміст правочину має відповідати\~Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та\~Цивільного Кодексу, актам Президента України та постановам Кабінету Міністрів України на інше. Відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного суду щодо застосування норми права, викладеній у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підставі, передбачених п.п.1,2 частини першої статті 355 ЦПК України є обов*язковим для всіх суб*єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на вищезазначене згідно до висновку Верховного Суду України у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.09.2014р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, про те, що строк дії поруки не визначений сторонами у договорі поруки, право на захист позивач мав протягом 6 місяців з моменту порушення відповідачем [PERSON] зобов*язання за кожним платежем окремо як то визначено в договорі позики. Що стосується домовленості сторін про відступлення від положень ЦК України стосовно умов припинення поруки, то в даному випадку, суд позбавлений можливості прийняти положення даного пункту до уваги, виходячи з положень ст.6 ЦК України, які передбачають неможливість відступлення від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов*язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або з суті відносин між сторонами. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, про те, що характер строку визначення припинення поруки носить преклюзивний характер, що означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може, оскільки в розумінні положень ч.3 ст.6 ЦК України вищезазначене свідчить про обов*язковість для сторін положень ч.4ст.559 ЦК України, яка випливає з їх змісту та з суті відносин між сторонами. Позивач обрав засіб захисту свого права за вищезазначеним договором позики та просить задовольнити свої вимоги у вищезазначеному розмірі, який підлягає до стягнення за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі -покупцю та передати предмет іпотеки будинок житлового будинку з прибудовами № 13, що розташований за адресою: місто Харків, вулиця Батумська, загальною площею 445,5 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м. на період його реалізації [PERSON] в управління та виселення [PERSON] та ОБ «ЖБК «Калина» з вищезазначеного будинку. Дані вимоги суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 14 грудня 2009 року, в забезпечення виконання зобовязань з повернення позичених коштів за вказаним дого\-вором позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нота\-ріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 5045, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] належний йо\-му на праві власності житловий будинок № 13, що розташований за адресою: місто Харків, ву\-лиця Батумська. Одночасно у звязку з посвідченням цього договору іпотеки приватним нотаріусом була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку з прибудовами № 13, що розташований за адресою: місто Харків, вулиця Батумська, загальною площею 445,5 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м., який на момент накладення заборони відчуження належав [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки міститься і у ст.\~575 ЦК України згідно з якою іпотека це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч.\~4 ст.\~3 Закону №\~898-ІV). Дійсне зобовязання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обовязків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (ст.\~11, ч.\~2 ст.\~509 ЦК), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків. Положеннями ст.3 вищезазначеного закону передбачено, що Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Ч. 4 ст.5 вищезазначеного Закону передбачає, що нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його належностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Договором про задоволення вимог іпотекодавця від 14.12.2009року не передбачено умови, що будинок № 13 з надвірними будівлями по вул. Батумськійв м. Харкові, що належав [PERSON] на праві власності є предметом іпотеки та передається в іпотеку в рахунок задоволення вимог іпотеко держателя [PERSON] Окрім того, суд звертає увагу на п.3 вищезазначеного договору в якому вказано, що у забезпечення виконання зобов,язання, що викладено у п.1 цього договору укладається договір іпотеки, предметом якого є будинок. З огляду на вищезазначене суд вважає, що укладений між сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є за своєю правовою природою саме договором іпотеки, оскільки не містить основних умов договору, які є обов*язковими для договору іпотеки за яким вищезазначена квартира передається в іпотеку [PERSON] та на неї проводиться стягнення у розумінні положень ст.33 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами договір іпотеки не укладався та звернення на предмет іпотеки відповідно суд не може допустити з огляду на вищезазначені обставини. Вживання в даному договорі термінів «іпотекодавець» та іпотекодрежатель» не може свідчити про наявність існуючих правовідносин між сторонами, яким притаманна саме передача предмета іпотеку квартири в іпотеку [PERSON] \~Право звернення стягнення на предмет іпотеки хоч на підставі застереження в іпотечному договорі, хоч на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя виникає лише в разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором.\~ Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-1049цс15від 2 вересня 2015року визначено , що за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути тільки на підставі укладеного договору іпотеки та тільки наслідком звернення є положення договору про задоволення вимог іпотекодержателя яким визначено саме спосіб такого звернення та останній не може заміняти договір іпотеки. З огляду на зазначене, суд відрізняє ці два види договору, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотеко держателя за своїм предметом та наслідками, оскільки за своїм предметом останні породжують різні правові наслідки та є укладеними за певними умовами. Надаючи оцінку укладеному договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає саме спосіб, який сторони обирають для забезпечення виконання зобов*язання за договором позики між [PERSON] та [PERSON] та фактично є застереження до договору іпотеки, а не визначає необхідних умов договору іпотеки про передавання квартири в іпотеку та те, що зобов*язання з договору позики забезпечуються іпотекою Вищезазначений договір про задоволення вимог іпотеко держателя не можна також визнати змішаним оскільки в результаті укладення змішаного договору хоч і утворюється єдине зобовязання (у широкому розумінні), яке спрямоване на досягнення єдиної мети, оскільки сторони, поєднуючи умови різних цивільно-правових договорів, пов'язують здійснення своїх прав і обов'язків, передбачених одним із цих договорів, зі здійсненням прав і обов'язків, передбачених іншим договором, але не досягли згоди щодо істотних умов, необхідних для одного з елементів змішаного договору, про що свідчить їх відсутність у вищезазначеному договорі притаманних договору іпотеки та вказання у додаткових договорах, що первісний договір є договором іпотеки, однак відсутність в ньому посилань на вищезазначені істотні умови, притаманні договору іпотеки не може сам по собі свідчити про укладення саме договору іпотеки між сторонами в розумінні положень ст.ст.626,628,638 ЦК України. Також особливостями цивільно-правової відповідальності за порушення зобовязань, що виникають із змішаних договорів, насамперед повязані із правовою природою цих договорів (їх складним характером), а також з тим, що цивільне законодавство передбачає особливості відповідальності за порушення різних типів договорів, які потрібно враховувати. Позовні вимоги про передачу [PERSON] предмета іпотеки в управління останньому та виселення відповідачів з вищезаченого будинку є похідними від позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому у їх задоволенні суд відповідно відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 551грн. 20коп. на користь позивача. Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами. Оскільки судом позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково та стягнуто з відповідача на його користь неустойку за договором позики в розмірі 50 000,00грн., то суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження житлового будинку з прибудовами № 13, що розташований за адресою м. Харків, вул. Батумська, загальною площею 445,5кв.м., житловою площею 84,2кв.м., тому як вони є неспівмірними та значно перевищують розмір задоволених судом вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial