Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконним (протиправним) та скасувати розпорядження № 622 від 03.12.2015 р. «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» і стягнути судові витрати з відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. [INFO]. у нього та третьої особи - [PERSON], які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу народилася донька - [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS], де для неї були створені належні та достатні умови для розвитку та проживання, без реєстрації її місця проживання у встановленому законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В серпні 2015 р. між [PERSON] та [PERSON] відбувся конфлікт, в результаті якого третя особа, зібравши всі свої речі, залишила позивача, домовившись про те, що їх спільна донька буде надалі проживати з позивачем. 07.09.2015 р., ігноруючи наявні домовленості щодо місця проживання їх спільної дитини, [PERSON] забрала дитину зі школи, кілька днів переховувала її у своєї подруги, згодом відмовилася повернути дитину за місцем її проживання з батьком. Такі протиправні дії [PERSON] стали підставою для звернення позивача до органу опіки та піклування - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про визначення місця проживання їх малолітньої доньки. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, - якщо мати та батько, які проживають окремо, не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 р. № 866. Відповідно до п. 3 Порядку, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Згідно п. 72 Порядку для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Враховуючи положення Конституції, Сімейного кодексу України і вказаного Порядку, з якими ознайомився позивач, він звернувся з заявою для отримання висновку про визначення місця проживання дитини до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. За результатами розгляду його заяви, натомість, було прийнято рішення, яке було відображено у розпорядженні Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання дитини» від 03.12.2015 р. № 622. Відповідно до зазначеного розпорядження, місце проживання малолітньої [PERSON] визначено разом з матір'ю [PERSON] Вказаний висновок, оформлений розпорядженням, яке є предметом спору, було прийнято з грубим порушенням вимог законодавства, є необґрунтованим та таким, що порушує права та інтереси дитини, відтак, підлягає скасуванню, згідно доводів позивач, з огляду на наступне. Комісія з питань захисту прав дитини керувалася принципом 6 Декларації про права дитини, яка не є частиною національного законодавства і суперечить положенням Конституції, Сімейного кодексу України, які закріплюють принцип рівності прав батьків щодо дитини; Комісія не взяла до уваги факти порушення [PERSON] прав дитини щодо навчання, відвідування спортивних секцій, безперешкодного спілкування з батьком; Комісією не було належним чином досліджено документи, які надав позивач, а начальник Служби у справах дітей зачитував лише уривки з тих документів, які були надані матір'ю дитини - [PERSON] та свідчили на її користь; позивачу було відмовлено у приєднанні до матеріалів справи довідки про його доходи; визначення місце проживання дитини разом з матір'ю порушило принцип недопустимості погіршення житлових прав та умов дитини, закріплений в ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»; позивачу було відмовлено у призначенні психологічної діагностики для отримання об'єктивних висновків про психологічний стан дитини; Комісія відмовилась призначати психіатричну та наркологічну експертизу матері дитини; Комісія відмовилась заслухати показання свідків, які могли б надати інформацію стосовно піклування та ставлення кожного з батьків до дитини. Всі зазначені порушення свідчать про порушення як процедури прийняття рішення, так і про його прийняття на підставі документів і відомостей, що не були повними, достовірними і об'єктивними та призвели до порушення прав дитини. У судовому засіданні представник позивача, підтримавши викладені [PERSON] у позовній заяві обставини, не змінюючи підстави позову, надала письмові пояснення, в яких виклала також і інші підстави в обґрунтування позовних вимог, зазначивши, зокрема, що позивач звернувся до Служби у справах дітей з заявою щодо надання висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], однак, ніколи не звертався до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про видачу розпорядження про визначення місця проживання дитини. Тим самим, видавши розпорядження, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, прийняла рішення без належних на те правових підстав. Такі доводи представник позивача обґрунтувала тим, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Видача розпорядження про визначення місця проживання малолітньої дитини є адміністративною послугою, яка, в даному випадку, надається Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб'єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов'язків такої особи відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про адміністративні послуги» суб'єктом надання адміністративних послуг на кожну адміністративну послугу, яку він надає відповідно до закону, затверджуються інформаційна і технологічна картки, а у разі якщо суб'єктом надання є посадова особа, - органом, якому вона підпорядковується. Частина 4 ст. 8 Закону України «Про адміністративні послуги» інформаційна картка адміністративної послуги містить інформацію про: 1) суб'єкта надання адміністративної послуги та/або центр надання адміністративних послуг (найменування, місцезнаходження, режим роботи, телефон, адресу електронної пошти та веб-сайту); 2) перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, порядок та спосіб їх подання, а у разі потреби - інформацію про умови чи підстави отримання адміністративної послуги; 3) платність або безоплатність адміністративної послуги, розмір та порядок внесення плати (адміністративного збору) за платну адміністративну послугу; строк надання адміністративної послуги; 5) результат надання адміністративної послуги; 6) можливі способи отримання відповіді (результату); 7) акти законодавства, що регулюють порядок та умови надання адміністративної послуги. Зазначені документи подаються до Центру надання адміністративних послуг Дніпровського району м. Києва особисто заявником, або його уповноваженим представником. У разі надання неповного комплекту документів, відсутності підстав заявнику протягом 10 робочих днів надається вмотивована відмова. Результатом надання даної адміністративної послуги є розпорядження про визначення місця проживання дитини. Таким чином, згідно наведених представником позивача у письмових поясненнях доводів, для правомірної видачі розпорядження мало бути дотримано декілька певних умов, а саме: заявник (позивач) мав звернутися з заявою про видачу розпорядження саме до Центру надання адміністративних послуг Дніпровського району м. Києва, надати необхідні документи і тільки після цього відповідач мав би надати таку адміністративну послугу, як видача розпорядження про визначення місця поживання дитини. Оскільки у даному випадку позивач з такою заявлю до Центру не звертався, звернувшись безпосередньо до Служби у справах дітей з заявою про надання висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]., рішення відповідача є протиправним і підлягає скасуванню у судовому порядку, а заява позивача до Служби у справах дітей про надання висновку про визначення місця проживання дитини має бути розглянута, відповідно, Службою у справах дітей у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян». Підтримавши наведені вище доводи в судовому засіданні позивач [PERSON], який за його заявою і згодою, був допитаний як свідок щодо обставин проведення засідань комісії з питань захисту прав дитини, та його представник просили позов задовольнити. Представник відповідача - Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації позов не визнала з підстав, наведених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, пояснивши в судовому засіданні наступне. До Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації звернулася [PERSON], а згодом і [PERSON] для розв'язання спору, що виник між ними, як батьками [PERSON], 2008 року народження, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Працівниками Служби у справах дітей були неодноразово проведені бесіди з батьками малолітньої дитини щодо врегулювання даного конфлікту, витребувані відповідні документи від обох батьків, проведено обстеження житлово-побутових умов батьків для з'ясування всіх обставин справи. Так, відповідно до актів обстеження житлових умов, у батька і у матері створені належні умови для проживання дитини. Дане питання виносилося на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини двічі (12.10.2015 року та 23.11.2015 року). На одному із засідань, - 12.10.2015 року було винесено рішення щодо направлення дитини разом з батьками до психолога Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Дніпровського району м. Києва з метою з'ясування психологічного стану дитини та її найбільшу прихильність до одного з батьків, [PERSON] також було запропоновано надати необхідні довідки про доходи. На другому засіданні Комісії захисту прав дитини, - 23.11.2015 року було розглянуто психологічне обстеження психолога Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, згідно якого дитина виявила свою прихильність до матері, було враховано психолого-педагогічні характеристики [PERSON], наданої психологом СЗШ І-ІІІ ступенів № 195 ім. В.І. Кудряшова, де зазначено, що згідно з результатами тестування, [PERSON] віддає перевагу контактам з мамою (за нормативами ця потреба вище в 2 рази за потребу спілкування з батьком). Мати [PERSON] [PERSON] показала високий рівень передбачення проявів дочки, де перевищує показники батька у два рази. Прийнято до уваги звернення СЗШ І-ІІІ ступенів № 195 ім. В.І. Кудряшова, в якому зазначаються постійні конфлікти між батьками [PERSON] в стінах школи. Ініціатором даних конфліктів є батько, який не на хвилину не залишає малолітню [PERSON], постійно чергує під класом, де займається дитина, не допускає матір до дитини, запевняє, що мати є небезпечною для своєї дитини. В цій складній ситуації, в якій опинилися малолітня [PERSON], батьки, вчителі і весь клас, школа живе кожний день. Відповідно до ч.2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. На рішення Комісії з питань захисту прав дитини у даному спору вплинула прихильність дитини до матері, стать дитини та її вік. Було враховано, що дівчинка з точки зору статі, гігієни, обслуговування її, до визначеного часу більше потребує догляд матері, ніж батька. Враховуючи всі обставини справи у сукупності, Комісія винесла об'єктивне та неупереджене рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю. Розпорядження від № 622 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» є законним та таким, що не порушує інтересів малолітньої дитини, прийнято з дотриманням процедури і вимог, які передбачені Сімейним кодексом України, Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 р. № 866, та в межах повноважень, передбачених Законом України «Про місцеві державні адміністрації», що відповідає вимогам статті 19 Конституції України, тому підстав для його скасування немає. Третя особа - [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали доводи представника відповідача, зазначивши крім цього, що Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 р. № 866, не врегульовує чіткої процедури проведення засідання, порядок виступу заінтересованих осіб, не визначає питання належності і допустимості тих документів, які слід приймати чи не приймати до уваги, тому відсутні правові підстави для висновку про порушення відповідачем процедури вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Питання про належність і допустимість тих доказів, якими позивач обґрунтовую протиправність розпорядження, яке є предметом спору, могли б бути встановлені виключно судом при вирішенні спору між батьками про визначення місця проживання дитини і суд при розгляді справи у такому спорі дав би оцінку і оспорюваному розпорядженню, як доказу, прийнявши його до уваги або відхиливши. З наведених підстав просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши в судовому засіданні пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи і надані докази в сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне. [INFO]. у позивача - [PERSON] та третьої особи - [PERSON], які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження. Сторонами не оспорюється той факт, що дитина разом з батьками проживала за адресою: [ADDRESS], де для неї були створені належні та достатні умови для розвитку та проживання, без реєстрації її місця проживання у встановленому законом порядку, що підтверджується як довідкою ЖЕД -402 від 08.09.2015р., так і актом №74 від 05.10.2015р. обстеження умов проживання. В серпні 2015 р., що не заперечується сторонами, між [PERSON] та [PERSON] відбувся конфлікт, в результаті якого між ними виник спір з приводу подальшого місця проживання дитини, участі кожного з батьків у її вихованні. Так, з наявних у справі доказів убачається, що 04.09.2015р. на прийомі у начальника Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації була [PERSON], яка подала заяву, зареєстровану 09.09.2015р., в якій зазначила про необхідність у допомозі Служби у справах дітей щодо забезпечення спокійного стану її дитини - [PERSON] та відновленню спілкування і проживання з мамою. Вказана заява надійшла без необхідних додатків (документів) і була розглянута в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», що підтверджується листом Служби у справах дітей № 103008-3078 від 23.09.2015р. 16.09.2016р. до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою звернувся [PERSON] Дана заява була зареєстрована 17.09.2016р. У своїй заяві позивач просив встановити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] разом з ним. До заяви позивачем були долучені усі передбачені п. 73 Постанови КМУ «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2015 р. № 866 (копія паспорта, довідка з місця реєстрації (проживання), копія свідоцтва про народження дитини). Вказана заява [PERSON] була прийнята до розгляду. Як підтверджується письмовими доказами, зокрема, витягами з протоколів засідання комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.10.2015р. (протокол №20); від 23.11.2015р. (протокол №22), відбулося два засідання комісії з розгляду зазначеної заяви. На перше засідання були викликані батьки дитини, заслухана пропозиція про перенесення розгляду питання на наступне засідання; за цей час провести консультацію у психолога Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з малолітньою [PERSON] спільно з батьками, батьку надати необхідні довідки про доходи; зробити акти обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері, дана пропозиція була підтримана та вирішено перенести розгляд питання на наступне засідання. На другому засіданні спір між батьками був вирішений по суті. Згідно наданого суду витягу з протоколу, - на засіданні були присутні батьки дитини, які навели свої доводи; були вислухані доводи осіб, які прийшли з [PERSON]; членами комісії досліджені всі документи, надані батьками до Служби у справа дітей; відображено той факт, що малолітня [PERSON] разом з батьками направлялася на консультації до Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, у висновках психолога відмічено, що в поведінці дитини було видно радість від зустрічі з мамою, а розмовляючи з матір'ю, дівчинка ставала жвавішою; відображено те, що комісією взято до уваги психолого-педагогічні характеристики дитини; усі матеріали та виступи, на підставі яких і було прийнято рішення, за яке членами комісії було проголосовано одноголосно. Вказане рішення оформлене розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 622 від 03.12.2015 р. «Про визначення місця проживання малолітньої дитини». Оцінюючи доводи позивача про порушення процедури розгляду його заяви про визначення місця проживання відповідачем, зокрема, того, що Комісія не взяла до уваги факти порушення [PERSON] прав дитини щодо навчання, відвідування спортивних секцій, безперешкодного спілкування з батьком; Комісією не було належним чином досліджено документи, які надав позивач, начальник Служби у справах дітей зачитував на засіданні Комісії лише уривки з тих документів, які були надані матір'ю дитини та свідчили на її користь; позивачу було відмовлено у приєднанні до матеріалів справи довідки про його доходи; позивачу було відмовлено у призначенні психологічної діагностики для отримання об'єктивних висновків про психологічний стан дитини; Комісія відмовилась призначати психіатричну та наркологічну експертизу матері дитини; Комісія відмовилась заслухати показання свідків, які могли б надати інформацію стосовно піклування та ставлення кожного з батьків до дитини, а також наявність/відсутність правових підстав для прийняття відповідачем розпорядження, правомірність якого є предметом спору у даній справі, оскільки позивач не звертався за його отриманням, сподіваючись отримати інший документ, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок) та Типове положення про комісію з питань захисту прав дитини (далі - Положення).. Відповідно до п. 3 Порядку, - органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад (далі - служби у справах дітей). Пунктом 72 вказаного Порядку врегульована процедура розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини. Зокрема, зазначено, що для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім тих, що передбачені статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідачем - Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією, який є органом опіки і піклування, порушено порядок вирішення його заяви про визначення місця проживання дитини, оскільки в матеріалах справи містяться належні докази того, що батьки малолітньої дитини були викликані на всі засідання комісії, мали можливість і реалізували своє право надати усні і письмові пояснення, всі надані ними документи, на які вони посилалися і зміст яких вони вважали необхідним довести до відома членів комісії, були долучені комісією та взяті до уваги; особи, пояснення яких позивач вважав істотними для прийняття комісією рішення, були вислухані. Суду наданий також висновок, складеного службою у справах дітей, що був поданий органу опіки та піклування для затвердження у порядку, передбаченому п. 72 Порядку, і був затверджений одноголосно членами комісії. Повноваження комісії, як зазначено вище, передбачені Типовим положенням про комісію з питань захисту прав дитини (далі - Положення), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2015 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». Відповідно до пункту 1 даного Положення, комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради. Згідно з абз. 2) п. 4 Положення, комісія відповідно до покладених на неї завдань, крім інших, розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Відтак, суд не може прийняти, як обґрунтовані, доводи позивача про те, що комісія не вправі вирішувати питання у спорах між батьками щодо визначення місця проживання дитини, і про те, що лише служба у справах дітей могла вирішити дане питання за його заявою, на що сподівався позивач. Відповідно до п. 2 Положення, комісія у своїй діяльності керується Конституцією України, Сімейним і Цивільним кодексами України, Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про охорону дитинства", "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей", "Про освіту", "Про соціальні послуги", "Про соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю", Конвенцією ООН про права дитини, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також положенням про неї, розробленим відповідно до цього Положення. Посилаючись, таким чином, на Конвенцією ООН про права дитини, відповідач при прийнятті рішення, дотримався вимог вказаного Положення. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Відтак, правомірним є оформлення рішення органу опіки і піклування розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. Суд критично оцінює доводи представника позивача про відсутність правових підстав для видачі Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією розпорядження за заявою [PERSON], з якою він до вказаної особи не звертався у порушення вимог статей 1, 8 Закону України «Про адміністративні послуги», звернувшись до Служби у справах дітей, оскільки зазначені норми Закону встановлюють порядок звернення особи за отриманням такого виду адміністративної послуги, що надається Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією, як «видача копії розпорядження про визначення місця проживання дитини», а не розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, про який зазначено у заяві позивача, поданою до Служби у справах дітей, що повністю відповідає п. 3, 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини. Тож, відсутні були і підстави для розгляду вказаної заяви у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», - прохальна частина заяви, поданої позивачем до Служби у справах дітей, мстить вимогу про встановлення місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як убачається з наведених відповідачем обставин, які підтверджені наданими суду належними і допустимими доказами, зазначені обставини враховані органом опіки та піклування при вирішенні спору. Заперечення відповідача і надані ним доказами, які є належними і допустимими, спростовують доводи, викладені позивачем у позовній заяві, на підставі чого суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Отже, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстав для стягнення судових витрат, понесених позивачем, також не має. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed