Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про визнання її брата [PERSON] [INFO] недієздатним та призначення її його опікуном. В обгрунтування заяви покликається на те, що [PERSON] є її рідним братом. Протягом життя її брат страждає стійким хронічним психічним захворюванням шизофренією, параноїчної форми, внаслідок чого не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначає, що брат є інвалідом 2 групи, зловживає алкогольними та наркотичними засобами, притягався до кримінальної відповідальності, не може сам себе утримувати, потребує стороннього догляду. На даний час в неї погіршились відносини з рідним братом, оскільки він вважає, що вона бажає йому зла та хоче відібрати квартиру. Однак, заявниця [PERSON] пояснює погіршення відносин з братом тим, що [PERSON] в силу свого захворювання піддається впливу сторонніх осіб, які формують у нього поведінку і відношення до рідної сестри. Сторонні люди намагаються відібрати у нього квартиру, пенсію. Вважає, що [PERSON] необхідно визнати недієздатним. Крім цього, вказує, що вона як рідна сестра протягом тривалого часу опікується ним, відвідує у селі, куди її брат [PERSON] переїхав на проживання, здійснює оплату житлово-комунальних послуг, вирішує побутові проблеми, вирішення яких брат не усвідомлює в повному об'ємі. У зв"язку з наведеним, просить призначити її опікуном над її братом. Ухвалою суду від 26.10.2017 відкрито провадження у справі. Згідно із п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України із змінами, внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням, що внесені зміни до ЦПК України набрали чинності 15 грудня 2017 року, а тому дану справу слід розглядати за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала у повному обсязі, вказала, що брат [PERSON] зловживає алкогольними і наркотичними засобами, веде аморальний спосіб життя, спілкується з наркоманами, потребує лікування. Вказує, що оскільки брат страждає хронічним психічним захворюванням шизофренією, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує стороннього догляду, просить заяву задоволити. Представник заявника [PERSON] підтримав заяву та просить таку задоволити. Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Сихівської РА ЛМР Кузів О. проти задоволення заяви заперечила. Вказала, що у 2016 році розглядалась справа про поновлення цивільної дієздатності [PERSON] В межах даної справи, була проведена судово-психіатрична експертиза, за результатом якої було встановлено, що [PERSON] за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі чого, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.06.2016 поновлено цивільну дієздатність [PERSON] На даний час жодних доказів про погіршення стану [PERSON] не подано, такий не звертався до лікаря за допомогою, добре себе почуває, проживає у селі, займається домашнім господарством. Вважає, подану заяву безпідставною та просить відмовити у задоволенні такої. Заінтересована особа [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення заяви. Вказали, що [PERSON] повністю усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. У 2016 році проходив судово психіатричну експертизу, яка це підтвердила. На даний час проживає у батьківському будинку в с.Закривець Жидачівського району Львівської області, веде господарство, в якому є свійські тварини та птиці, почуває себе добре, взмозі себе утримувати, обробляє город, заготовляє продукти. Вважає, що сестра таким методом намагається відібрати у нього квартиру, власником якої являється [PERSON] Просять у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі. Заслухавши думку учасників процесу, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров'я людини, якщо інше не буде встановлено в законному порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] народження у [ADDRESS] Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2011 [PERSON] визнано недієздатним. З висновку судово-психіатричної експертизи № 210 від 13.04.2016 вбачається, що [PERSON] перебуває в стані стійкої ремісії параноїдної шизофренії. Ступінь виражності психічних порушень у [PERSON] не досягає рівня стійкого хронічного психічного розладу. За своїм станом [PERSON] може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.06.2016 скасовано рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2011 про визнання [PERSON] недієздатним та поновлено його в цивільній дієздатності. Згідно довідки КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 90/01.4.18 від 05.02.2018 вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОР ЛОКПЛ двічі: з 20.09.2000 по 26.11.2001 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма; з 04.02.2005 по 01.12.2005 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма з дефектом особистості в емоційно-вольовій сфері. Згідно довідки № 743 д від 15.03.2019, наданої на запит суду, КЗ ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» повідомив, що [PERSON] стоїть на диспансерному обліку в ЛОКПНД з 2002 року. У 2005-2006 р. лікувався у ЛОКПЛ з діагнозом шизофренія параноїдна форма. 07.02.2018 звертався в ЛОКПНД з проханням зняти діагноз. Ліки не приймає, знаходиться у стані ремісії. 16.02.2018, 30.08.2018 та 30.01.2019 був обстежений на дому. Стаття 1 зазначеного Закону визначає психічний розлад, як розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних зі станом її психічного здоров'я (ч. 1 ст. 7 Закону). Згідно абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров'я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Згідно положень ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме: держава має використовувати об'єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Відповідно до ч. 1 ст. 298 ЦПК України. суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Судом в судовому засіданні не здобуто достатніх даних про те, що [PERSON], слід призначити судово-психіатричну експертизу, у зв»язку з чим ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 05.04.2019 заявнику [PERSON]. у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи було відмовлено. Враховуючи наведене та те, що заявником не доведено, а судом не встановлено, що [PERSON] не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, вимога про визнання його недієздатним є необґрунтованою, а тому, розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення заявника до суду та юридичну природу виниклих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed