Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

14 квітня 2021 року [PERSON] , який є представником [PERSON] , звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: стягнення з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова компанія» 60 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також 25 150 грн - в рахунок страхового відшкодування понесених витрат на поховання. В обґрунтування вимог зазначив, що 13 жовтня 2020 року об 11 год. 59 хв. в м. Очакові Миколаївської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки «Mercedes-Benz 410 D», державний номерний знак [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла. В результаті зазначеної пригоди та наслідків від неї позивачці, як донці загиблої, було завдано значної та непоправної шкоди. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова компанія» відповідно до полісу № АР 8923749, і шкода позивачці не відшкодована, остання змушена звернутися з позовом до суду. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучений [PERSON] .. Представник позивачки в судовому засіданні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що від дій третьої особи [PERSON] , який керував автомобілем, прмерла мати позивачки [PERSON] . Безпосередньо від [PERSON] позивачка отримала 15 000 грн, які витратила на поминальний обід. Витрати, пов`язані з похованням, як і моральна шкода, не були відшкодовані. Оскільки смерть настала від джерела підвищеної небезпеки, представник вважала, що моральна шкода та витрати на поховання підлягають відшкодуванню незалежно від вини водія. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до судового засідання у встановлений судом строк подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив у задоволенні позову відмовити, оскільки за фактом ДТП триває досудове розслідування. Представником третьої особи до суду подано пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що досудове розслідування за фактом ДТП триває та жодній особі не повідомлено про підозру. Крім того, просив врахувати, що [PERSON] позивачці сплачено обумовлену суму відшкодування шкоди в розмірі 15 000 грн. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 жовтня 2020 року близько 11 год. 59 хв. по вул. Луначарського в м. Очакові Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю водія [PERSON] , який, керуючи автомобілем марки "MERCEDES-BENZ 410D", р.н. [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] померла (а.с. 13,14,17,18). Вказані факти сторонами не оспорюються. З мате радів справи вбачається, що за обставинами ДТП розпочато досудове розслідування, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12020150000000298 (а.с. 10). Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, за участю якого відбулась ДТП, на час настання події була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська Пожежно-Страхова компанія», поліс № АР8923749 (а.с. 15). Особами першої лінії споріднення по відношенню до загиблої [PERSON] є її донька [PERSON] (а.с. 21-24). Зі змісту товарного чеку від 16 жовтня 2020 року вбачається, що позивачкою на поховання матері витрачено кошти на загальну суму 25 150 грн 00 коп. (а.с. 26). Спірні правовідносини регулюються нормами права, які містяться у главі 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 за №199/1100/19. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом пункту 22.1. статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. Згідно зі статтею 27.3 Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. В силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Висновок викладено у постанові Верховного суду від 18.10.2019р. у справі №352/342/17. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження не означає відсутність особи для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачу шкоди в межах суми страхового відшкодування. Факт страхового випадку зафіксовано у довідці про дорожньо-транспортну пригоду та не спростовано відповідачем. Що стосується доводів відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивачки про виплату страхового відшкодування, то суд вважає такі доводи неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті, права і обов`язки членів її сім`ї. У разі відсутності підстав для відмови у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки немає такої підстави як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, відповідач діяв у спосіб не передбачений Законом - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки, встановлені даним законом, при тому, що даний закон передбачає право страховика регресної вимоги (стаття 38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (стаття 38-1). Отже, за встановлених обставин справи, відповідач, як страховик, є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілою, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку становить 5 000 грн. Загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 60 000 грн (12 x 5 000). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у зв`язку зі смертю [PERSON] , відповідач, як страховик [PERSON] , зобов`язаний відшкодувати позивачці 60 000 грн моральної шкоди. Щодо вимог про відшкодування витрат на поховання, суд дійшов такого. Згідно з пунктом 27.4. статті 27 Закону: страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку". За змістом ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Судом встановлено, що позивачкою на поховання матері витрачено кошти на загальну суму 25 150 грн, що підтверджується відповідним товарним чеком, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала - надала суду належні та допустимі докази факту настання страхового випадку, що тягне за собою здійснення відповідачем страхових виплат, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути 908 грн судового збору в дохід держави, зважаючи на задоволення позову у повному обсязі. При цьому, судом враховується те, що позивачка при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди була звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, за змістом вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У заяві про надання доказів щодо правової допомоги представник позивачки зазначила, що докази оплати наданої правової допомоги будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Приписами частин першої та другої статті 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Зважаючи на зазначене, суд вважає за доцільне призначити таке засідання для вирішення питання про судові витрати у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved