Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, ПАТ «[PERSON] Аваль» зазначає, що відповідно до кредитного договору № 014/3181/150108/82 від 20.06.2008 року, укладеного між ВАТ\~«[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ\~«[PERSON] Аваль», та [PERSON], остання отримала кредит у сумі 58200 доларів США строком до 20.06.2014 року та зобов'язалася повертати кредит згідно з графіком погашення, а також щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14% річних. Відповідно до додаткової угоди від 07.04.2010 року строк погашення кредиту було збільшено до 20.06.2028 року. Відповідач умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 26.01.2015 року заборгованість за кредитом складає 51430,55 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 6550,28 доларів США. Крім того, відповідно до п. 16.3 договору за прострочення виконання зобов'язань банком нарахована відповідачу пеня в розмірі 1% від простроченої заборгованості за кожен календарний день прострочення в розмірі 21806,04 доларів США. За цих підстав ПАТ «[PERSON] Аваль» просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 79786,87 доларів США. Відповідач [PERSON] звернулася до ПАТ «[PERSON] Аваль» із зустрічним позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 014/3181/150108/82 від 20.06.2008 року, посилаючись на те, що при наданні кредиту в іноземній валюті та визначенні щомісячних платежів по погашенню кредиту та сплаті відсотків в іноземній валюті (доларах США) були порушені норми статті 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня; ст. 524 ЦК України, яка визначає, що зобов'язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України гривні; ст. 3 Закону України Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні, яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні; ст. ст. 6, 7 Постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, які встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами (резидентами України) іноземної валюти як засобу платежу у розрахунках на території України та ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю, яка встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено валютним законодавством України. Вважає, що умови кредитного договору є несправедливим, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Всі ризики знецінення національної валюти України позивач перекладає виключно на неї як споживача кредитних послуг. Крім того, в кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) до договору та його розірвання лише в односторонньому порядку банком. У порушення п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг кредитний договір не містить порядку зміни договору, який би враховував інтереси позичальника, та порядку припинення договору; умов та правил, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання договору. Банк в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а в разі незгоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту, чим поставлено позичальника в невигідне становище. Тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України кредитний договір має бути визнаний недійсним. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про причину неявки суд не повідомила, доказів про поважність причини неявки суду не надала. При цьому відповідач неодноразово викликалася в судове засідання, тривалий час не отримувала судові повістки, про стан розгляду справи, зокрема, її зустрічного позову, не цікавилася, та після вручення їй судової повістки під розпис від явки до суду ухилилася, чим навмисно намагається затягувати судовий розгляд, зловживаючи своїми процесуальними правами. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьова проти України» від 03.04.2008 року сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що суду потрібно дотримуватися розумного строку для судового провадження, на що неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини в своїх рішенням, зокрема, Іззетов проти України, Пискал проти України, Майстер проти України, Субот проти України, Крюков проти України, Крат проти України, Сокор проти України, Кобченко проти України, Шульга проти України, Лагун проти України, Буряк проти України, ТОВ ФПК ГРОСС проти України, Гержик проти України, а також те, що відповідач та її представник адвокат [PERSON] були належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення судових повісток у судове засідання, призначене на 30 травня 2016 року, чим відповідачу повною мірою забезпечено можливість брати участь у судовому розгляді та захищати свої права та інтереси, але відповідач, використовуючи свої процесуальні права на власний розсуд, не забажала взяти участь у судовому засіданні, суд, виходячи з того, що справа переглядається після скасування заочного рішення та зустрічний позов відповідача по суті є запереченням проти первісного позову банку, вважає можливим вирішити як первісний, так і зустрічний позов на підставі наявних у справі даних і доказів у відсутність відповідача. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов ПАТ «[PERSON] Аваль» підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає за наступних підстав: Судом встановлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ\~«[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ\~«[PERSON] Аваль», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/3181/150108/82, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит під заставу нерухомості в розмірі 58200 доларів США за процентною ставкою 14% річних на строк до 20.06.2014 року, а відповідач зобов'язалася погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячними ануїтетними платежами до 6 числа кожного календарно місяця згідно з графіком. Додатковою угодою № 014/3181/150108/82/2 від 7 квітня 2010 року дату остаточного погашення кредиту збільшено до 20 червня 2028 року. Відповідно до п. 16.2 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обов'язків кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобов'язань згідно умов, викладених у статті 9 цього договору. Згідно з п. 16.3 кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у встановлений строк. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Зокрема, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частинами 1 та 2 статті 11 Закону України\~Про захист прав споживачів\~(в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних\~\~з\~\~одержанням\~\~кредиту,\~\~його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий\~\~режим\~\~сплати\~\~відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно зі ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідачем ставиться питання про визнання недійсним кредитного договору № 014/3181/150108/82 від 20.06.2008 року. Між тим, як вбачається зі змісту даного договору, сторони узгодили в ньому всі істотні умови для такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час його укладення законодавства. Укладаючи кредитний договір, сторони, зокрема, визначили суму кредиту, строк, на який надається кредит, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, а також щомісячних платежів в іноземній валюті (доларах США), які підлягають сплаті позичальником у рахунок повернення кредиту, що не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, а в подальшому сторони переглянули строк, на який надається кредит, та розмір щомісячних платежів у рахунок погашення кредиту, про що уклали додаткову угоду від 7 квітня 2010 року, яка відповідачем не оспорюється. Жодного доказу на підтвердження того факту, що на момент укладення кредитного договору відповідач була не згодна з його умовами, вважала їх відповідно до ст. 18 Закону України\~Про захист прав споживачів\~несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано. Доводи відповідача про те, що до кредитного договору включені умови, які регулюють внесення до нього змін (доповнень) та його розірвання лише в односторонньому порядку банком, не враховують інтересів позичальника, не містять умов щодо порядку припинення договору, відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання договору, суд вважає необґрунтованими, оскільки при укладенні кредитного договору відповідач була ознайомлена з усіма умовами договору і, якщо була не згодна з ними, то могла не підписувати і не укладати його, але волевиявлення відповідача було направлене саме на укладення кредитного договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах. Суд враховує, що з моменту укладення кредитного договору відповідач деякий час виконувала його умови, зокрема, свої обов'язки із повернення кредитну та сплати процентів за користування кредитом, питання щодо визнання положень кредитного договору недійсними не ставила, була згодна з умовами кредитного договору та не вважала їх несправедливими. Отже, в даному випадку сторони договору з власної волі на свій розсуд визначили для себе ризики, пов'язані зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору, в тому числі і щодо можливих економічних змін, а само по собі зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії кредитного договору не може бути достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. На час укладення кредитного договору між сторонами порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого було визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Отже, достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Судом встановлено, що на час видачі відповідачу кредиту в іноземній валюті ВАТ [PERSON] Аваль мало відповідну банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 року та письмовий дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій з валютними цінностями № 10-4. Крім того, суд звертає увагу, що на момент укладення кредитного договору між сторонами положення чинного законодавства не містили заборони щодо визначення грошового зобов'язання в іноземній валюті, в тому числі щомісячних платежів за кредитом та процентами за користування кредитом. З урахуванням наведеного, суд вважає, що кредитний договір № 014/3181/150108/82 від 20.06.2008 року відповідає вимогам Закону України Про захист прав споживачів, Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та інших актів цивільного законодавства, а тому в задоволенні вимог [PERSON] про визнання даного кредитного договору недійсним слід відмовити. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно з наданим ПАТ [PERSON] Аваль розрахунком заборгованості, станом на 26.01.2015 року відповідач має заборгованість за кредитом у розмірі 51430,55 доларів США, в тому числі прострочену заборгованість за кредитом 591,41 доларів США; заборгованість за відсотками 6550,28 доларів США, в тому числі прострочену заборгованість за відсотками 6431,92 доларів США; заборгованість із пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків 21806,04 доларів США, а всього заборгованість за кредитним договором на вказану дату складає 79786,87 доларів США. У звязку з порушенням відповідачем умов кредитного договору позивач набув право вимагати дострокового повернення кредиту. За таких обставин суд вважає, що позов ПАТ «[PERSON] Аваль» у частині стягнення з відповідача заборгованості за сумою кредиту в розмірі 51430,55 доларів США та заборгованості за відсотками в розмірі 6550,28 доларів США є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 21806,04 доларів США, то суд у відповідності з положенням частини 3 статті 551 ЦК України, яке надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, вважає, що оскільки розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір простроченої заборгованості за кредитом та відсотками станом на 26.01.2015 року, виходячи із засад справедливості та розумності, розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити до 7000 доларів США, що відповідає розміру простроченої заборгованості за сумою кредиту та відсотками. Таким чином, позов ПАТ [PERSON] Аваль необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 014/3181/150108/82 від 20.06.2008 року у загальному розмірі 64980,83 доларів США, яка складається з заборгованості за сумою кредиту - 51430,55 доларів США, заборгованості за відсотками - 6550,28 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 7000 доларів США, що на день винесення рішення відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США еквівалентно 1\~633\~359, 77 грн. (64980,83\~х 2513,6025/100). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно з п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі частини 3 статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. При зверненні до суду ПАТ [PERSON] Аваль було сплачено судовий збір у сумі 3654 грн. Отже, вказані витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial