Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

в квітні 2018 року позивач [PERSON]звернулась до суду з позовом про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію, середнього заробітку за час затримки при кінцевому розрахунку. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. В останній редакції позоної заяви позивач зазначила, що вона з 09.10.1980р. по 20.03.1986р. та з 24.05.1994р. по 28.12.2010р. працювала дозувальником та машиністом конвеєру дільниці приготування шихти фабрики огрудкування на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є відповідач. Наказом по підприємству ВАТ «ЦГЗК» від 28.12.2010р. за № 582 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що в лютому 2018 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у зв'язку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобов'язаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 7285 гривень 32 копійок, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років і була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Однак в добровільному порядку зробити зазначене відповідач відмовляється. В зв'язку з порушенням строку виплати вихідної допомоги вона вважає, що підприємство повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку вихідної допомоги з 28.12.2010 р. по 31.01.2013р. у розмірі 59316 гривень 24 копійок (з розрахунку 14,16 грн. середньо - годинна зарплата помножена 4189 робочі години). В судове засідання позивач не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в ній, просив їх задовольнити. Представник ПрАТ «ЦГЗК», [PERSON], в судове засідання не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності з урахуванням позиції зазначеної у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно трудової книжки серія БТ-1 № 3571070, позивач 09.10.1980 року по 20.03.1986 року та з 24.05.1994 року по 28.12.2010 року працювала дозувальником та машиністом конвеєру дільниці приготування шихти фабрики огрудкування на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до наказу №582 від 28.12.2010р. [PERSON]звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №288 від 06.03.2018р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні три місці перед звільненням склала 7285,32 гривень (2428,44 х 3 = 7285,32). Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» [PERSON], до складу холдингу входить ПрАТ «ЦГЗК». Відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки [PERSON]. Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 років і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Із Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем пунктом 7.10 встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 років і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника. Вимоги до власників підприємства працівників, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Галузевою угодою передбачена виплата при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і Колективним договором, але Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої угоди, а саме: звужує коло осіб яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію. Суд вважає, що слід керуватися Галузевою угодою, оскільки статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і їх забороняється включати до договорів і угод. Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. За змістом зазначених норм умови, які встановлені в Галузевій угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії Угоди. Недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок -55-ти років, в даному випадку, немає правового значення. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації за будь якою ознакою стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із посадового окладу який, згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №288 від 06.03.2018р., на момент звільнення позивача, становив 2428 гривень 44 копійки. При стажі роботи позивача на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» у відповідача більше 20 років, та у відповідності до п. 6.1 Галузевої угоди на 2007-2008рр., позивачу належало виплатити три середньомісячні заробітні плати що складає - 7285 гривень 32 копійок. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 28 грудня 2010 року по 31 січня 2013 року становить 4189 годин, середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 14,16 грн. стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 59316,24 грн. (4189 год.х 14,16 грн.) При цьому суд відкидає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

Outcome: approved