Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

заступник Київського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Концерну «Техвоєнсервіс» до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №30, укладений 01.08.2012 року між Філією концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» в особі директора [PERSON] та [PERSON], зобов'язавши останнього повернути придбані двигуни маркування В-54Т в кількості 20 шт. та двигуни А-650 в кількості 2 шт., шляхом застосування реституції. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що концерн «Техвоєнсервіс» заснований на загальнодержавній власності, що належить до сфери управління Міністерства оборони України, як центральному органу виконавчої влади, якому делеговано частину власних повноважень концерну «Техвоєнсервіс». В свою чергу повноваження щодо продажу, передання чи відчуження майна обмежені п.9.6. статуту Концерну. В межах перебування [PERSON] на цій посаді, між [PERSON] та Філією концерну ''Техвоєнсервіс'' ''Львівський автомобільний ремонтний завод'' (ЗКПО 34540836) в особі директора [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №30 від 01.08.2012р. Відповідно до якого відчужено двигуни В-54Т. в кількості 20 шт. та двигуни А-650 в кількості 2 шт. на загальну суму 99687,50 грн.. Позивач стверджує, що насправді орієнтована ринкова ціна відчужених двигунів складає приблизно 825000,00 грн. Тому вважає, що ціна, за якою було відчужено двигуни занижена сторонами договорів за домовленістю, оскільки внаслідок укладення зазначеного договору завдано значної шкоди та збитків державі. Крім того, покликається на те, що [PERSON] уклав оспорюваний договір без попереднього погодження генерального директора концерну, як того вимагає затверджений Статут та, більше того, на невигідних для позивача умовах. Про укладення оспорюваного договору позивачу не було відомо, оскільки відповідно до проведеної інвентаризації, складеного акту інвентаризації від 22.10.2012 року та акту про наявність двигунів на складі №2 від 05.07.2013 року, двигуни обліковувались, як майно позивача. Відтак, вважає, що позивач не бажав відчуження двигунів на умовах, визначених оспорюваним договором. Для захисту прав позивача просить суд застосувати реституцію. В судовому засіданні прокурор та представники позивачів - Міністерства оборони України та концерну «Техвоєнсервіс» позов підтримали, давши пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив. Пояснив, що [PERSON] та Філією концерну ''Техвоєнсервіс'' ''Львівський автомобільний ремонтний завод'' в особі директора [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №30 від 01.08.2012р. Згідно п.1.1 цього Договору Продавець зобов'язується на умовах, визначених цими Договорами передати у власність Покупця - двигуни В-54Т. в кількості 20 шт. та двигуни А-650 в кількості 2 шт. на загальну суму 99687, 50 грн. грн. Окрім цього, між тими самими сторонами 30.08.2014року було укладено договір купівлі-продажу №33, відповідно до умов якого було відчужено 10 двигунів маркування В-54Т. На виконання умов укладених договорів Філією концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» було видано видаткову накладну №ФТ-0000030 від 19.10.2012 року на суму 145000,00 грн., а [PERSON] провів повну оплату за придбаний товар. Стверджує, що [PERSON], як директор Філії діяв виключно в межах своїх повноважень. Зокрема, директор Філії [PERSON] отримав для укладення даного правочину довіреність №19 від 03.01.2012 року. Доказом цього слугує відповідь на адвокатський запит від 11.07.2014 року надана Філією концерну ''Техвоєнсервіс'' ''Львівський автомобільний ремонтний завод' адвокату [PERSON] Так у даній відповіді Філія концерну ''Техвоєнсервіс'' ''Львівський автомобільний ремонтний завод" зазначає, що на момент заключення угод №30 від 01.08.2012 року та № 33 від 30.08.2012 року директору філії була видана довіреність №19 від 03.01.2012 року, якою [PERSON] надавалося право укладати та підписувати договори купівлі-продажу, ціна яких не перевищує 100000,00 грн. З огляду на те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, діяли без примусу та з власної волі, тому просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до затвердженого Наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» №120-АГД від 08.08.2006 року Положення про Філію концерну «Техвоєнсервіс» «Львівського автомобільного ремонтного заводу», така створена з метою виконання державного замовлення Міністерства оборони України по ремонту озброєння та військової техніки, замовлень організацій народного господарства, юридичних та фізичних осіб України та інших держав по ремонту та виготовленню загальнотехнічного призначення та іншого. Наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» №67-К від 30.03.2009 року на посаду директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівського автомобільного ремонтного заводу» призначено [PERSON] Для реалізації наданих трудовим договором повноважень, 10.01.2011 року генеральний директор Концерну «Техвоєнсервіс» виданою довіреністю за №17 уповноважив [PERSON] як директору Філії, серед іншого укладати та підписувати договори купівлі-продажу, поставки, підряду, зберігання надання послуг, ціна яких не перевищує 100 000,00 грн.. На виконання взятих на себе зобов'язань за трудовим договором, Філією концерну ''Техвоєнсервіс'' ''Львівський автомобільний ремонтний завод'' (ЗКПО 34540836) в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №30 від 01.08.2012р. Згідно п.1.1 цього Договору Продавець зобов'язується на умовах, визначених цими Договорами передати у власність Покупця - двигуни В-54Т. в кількості 20 шт. та двигун А-650 в кількості 2 шт. на загальну суму 99687,50 грн. Придбаний товар був переданий на зберігання Філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний завод» на підставі укладеного 20.10.2012 року договору зберігання та акту прийому-передачі. Листом директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» вих.№174 від 11.07.2014 року встановлено, що зазначений товар був виданий 19.10.2012 року, згідно накладної. Доводи позивача про те, що ціна двигунів занижена сторонами за домовленістю, не заслуговують на увагу суду, оскільки встановлено, що висновком експертного автотоварознавчого дослідження №12/05/08-1 про оцінку двигунів визначено, що ринкова вартість двигуна марки В-54 на дату оцінки складає 1819,72 грн., у т.ч. ПДВ 303,29 грн. Суд вважає необґрунтованими покликання позивача стосовно того, що директор [PERSON] діяв при укладенні договору без належних повноважень. Так в силу вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Скасування довіреності має юридичне значення для представника та третіх осіб лише в тому випадку, якщо вони були сповіщені про це (ухвала Верховного Суду України від 17.12.2008 року). Тому, суд погоджується й приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що [PERSON], як директор Філії, укладаючи 01.08.2012 року оспорюваний договір купівлі-продажу діяв у межах трудового договору на наданих довіреністю генерального директора №17 від 10.01.2011 року повноважень, яка була чинна на момент виникнення цих правовідносин. Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до 230 ч.1 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами договору відповідно до змісту ст.ст. 638 ч.1, 656 ЦК України є умови про предмет і ціну. Встановлено, що згідно з текстом укладеного сторонами договору купівлі-продажу, такі умови передбачено. Критично суд оцінює доводи позивачів й про те, що оспорюваний договір належить визнати недійсним, оскільки такий укладений на невигідних для них умовах, так як таке твердження, на переконання суду, є помилковим. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. З огляду на те, що сторони договору на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали достатній рівень дієздатності, без примусу та з власної волі, що у судовому засіданні ними не заперечувалось, відтак, правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції, немає.

Outcome: dismissed