Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

19 травня 2020 року до Великомихайлівського районного суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 27.09.2013 року вона з [PERSON] уклала шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1375. Від вказаного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На даний час спільне проживання виявилось неможливим і вони фактично з травня 2017 року припинили шлюбні відносини, поновлювати шлюбні стосунки не збирається, на примирення не згодна, після розірвання шлюбу бажає надалі іменуватися прізвищем " [PERSON] ». Тому, просить суд шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1375, розірвати. Після розірвання шлюбу надалі її іменувати прізвищем " [PERSON] ". Ухвалою Великомихайлівського районного суду від 27 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, але надала через канцелярію суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить їх задовольнити. Майнового спору немає. На примирення не згодна, після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність. Позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 27 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1375. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до ч.4 ст.110 СК України, чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім`єю не проживають з травня 2017 року, відновлювати подружні відносини не мають наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не мають потреби, оскільки вважають, що їхня сім`я розпалася остаточно. За змістом ст.51 Конституції України та ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. При таких обставинах, суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін, адже сторони категорично налаштовані на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка бажає надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] », що підтверджується її заявою. На підставі ч.1 ст.160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд вважає можливим залишити проживати неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони не ведуть сумісного господарства, не бажають зберегти шлюб та сім`ю, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Частина 3 ст.115 Сімейного кодексу України регламентує, зокрема, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 420,40 грн. та повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду в розмірі 420,40 грн. Таким чином, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку судового розгляду, суд вважає необхідним повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету - 50% судового збору, сплаченого ним при пред`явленні позову до суду, а саме: в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, згідно квитанції № 76 від 19.05.2020 року, виданої АТ «Ощадбанк», оригінал якої міститься в матеріалах справи. Крім того, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] залишок судових витрат у вигляді судового збору за пред`явлення позову до суду, в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, які були понесені позивачем та документально підтверджені відповідним платіжним документом у вигляді квитанції, оригінал якої міститься в матеріалах справи. На підставі ст.ст. 12, 81, 263, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved