Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач - [PERSON] 26.11.2020 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування сплачених коштів та штрафних санкцій за договором поставки №91 від 31 серпня 2020 року у загальному розмірі 21913,14 грн., а також судові витрати. З посиланням на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу цивільної справи між суддями, справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.12.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 14.04.2021 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, не з`явились без поважних причин, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 14.04.2021 року за відсутності сторін по справі на підставі документів наявних в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31 серпня 2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (постачальник) та [PERSON] (замовник) був укладений договір поставки за №91, за умовами якого постачальник зобов`язаний виготовити згідно ескізу перегородку з гартованим склом матовим, розсувним механізмом та передати у власність замовнику, а замовник зобов`язаний прийняти та сплатити матеріали та роботу по виконанню робіт. Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна вартість виробу за договором складає 16986 гривень. Пунктом 4.1 договору передбачено, що замовник зобов`язується на момент укладення цього договору сплатити постачальнику 80% вартості виробу, а саме в сумі 13590 грн. Вповноважена особа замовника повинна підписати акт виконаних робіт, та замовник зобов`язаний сплатити 20% вартості виробу, в сумі 3396,00 грн. в день підписання акту виконаних робіт (пункт 4.2 договору). Постачальник зобов`язаний належним чином виготовити протягом 35 календарних днів з наступного дня після отримання від замовника авансової оплати вартості виробу згідно з п.4.1 цього договору (п.5.1 договору). Пунктом 6.1 договору передбачено, що у випадку затримки монтажу виробу в строк, згідно п. 5.1 даного договору, з вини постачальника, останній виплачує замовнику 1% від вартості виробу, за кожен робочий день прострочки, за умови, якщо замовником були створені належні умови для виконання постачальником своїх зобов`язань. Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч.1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. За приписами ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Як вбачається на виконання умов договору поставки №91 від 31.08.2020 року, а саме п.4.1, замовником - [PERSON] було сплачено на рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти в сумі 13590,00 грн., що підтверджується квитанцією №60876839 від 31.08.2020 року. З урахуванням сплати позивачем коштів 31.08.2020 року, визначений сторонами у пункті 5.1 договору поставки тридцяти п`яти денний строк виконання зобов`язань постачальником закінчився 05.10.2020 року включно. Відповідачем в порушення ч.1 чт.81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором поставки №91 від 31.08.2020 року, яким є акт виконаних робіт та доказів на підтвердження відмови позивача від підписання відповідного акту на підтвердження відмови від прийняття виконаного постачальником виробу. Таким чином, судом встановлено, що позивач, як покупець, виконав покладені на нього Договором №91 від 31.08.2020 року обов`язки, а відповідач станом на день розгляду цієї справи зобов`язання за Договором належно не виконав, чим допустив порушення умов Договору, у зв`язку з чим суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 13590,00 грн., отриманих як попередню оплату за вказаним договором поставки. За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Пунктом 6.1 договору передбачено, що у випадку затримки монтажу виробу в строк, згідно п. 5.1 даного договору, з вини постачальника, останній виплачує замовнику 1% від вартості виробу, за кожен робочий день прострочки, за умови, якщо замовником були створені належні умови для виконання постачальником своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи із того, що позивачем на виконання пункту 4.1 договору поставки №91 від 31.08.2020 року належним чином було сплачено обумовлену суму коштів у розмірі 13590,00 грн., то відповідно до умов п. 5.1 Договору кінцевим терміном поставки за рахунком є 05.10.2020 року, а датою початку нарахування пені - 06.10.2020 року. Виходячи із розміру встановленої сторонами у договорі пені в сумі 1% за кожен день від простроченої суми, обсягу здійсненої оплати за рахунком у розмірі 13590 грн., розмір пені за заявлений період з 06.10.2020 року по 25.11.2020 року становить в сумі 8323,14 грн. (16986 *1% * 49діб = 8323,14). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості у загальному розмірі 21913,14 грн., яка складається з: грошових коштів, отриманих як попередню оплату за договором в сумі 13590,00 грн., пені, за порушення умов договору за період з 06.10.2020 року по 25.11.2020 року в сумі 8323,14 грн. З урахуванням задоволення позовних, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок. Стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки з поданого до суду договору про надання правової допомоги від 24.11.2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Терещенко О.І. не вбачається можливим встановити, в рамках якої справи адвокатом надавалась відповідна правова допомога та з чого вона складається, за наслідком чого в цій частині позову позивача слід відмовити. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial