Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання третейської угоди недійсною, у якій просить суд визнати недійсною третейську угоду, укладену 25 січня 2006 року [PERSON], [PERSON] щодо передачі на розгляд третейського суду спорів з приводу договору дарування 1/10 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], укладеного 22 вересня 2005 року [PERSON] та [PERSON], посилаючись на наступне. Згідно договору купівлі - продажу від 27 січня 1966 року, який був зареєстрований 10 лютого 1966 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, [PERSON] та [PERSON] придбали 1/5 частку домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом співвласником 1/5 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] став [PERSON] 22 вересня 2005 року [PERSON], відповідно до договору дарування, який міститься в матеріалах справи, подарував 1/5 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] [PERSON] 25 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено третейську угоду щодо передачі спорів щодо дарування 1/10 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] на розгляд третейського суду. Оскільки на думку [PERSON] порушуються її права, вона була змушена звернутися з відповідним позовом до суду. Представник позивачки в судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання суд не сповістили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, суд вважає, що рішення у справі необхідно ухвалити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи на підставі представлених доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 27 січня 1966 року, який був зареєстрований 10 лютого 1966 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, [PERSON] та [PERSON] придбали 1/5 частку домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом співвласником 1/5 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] став [PERSON] 22 вересня 2005 року [PERSON], відповідно до договору дарування, який міститься в матеріалах справи, подарував 1/5 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] [PERSON] 25 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено третейську угоду, щодо передачі спорів щодо дарування 1/10 частки домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] на розгляд третейського суду. Рішенням Одеського обласного постійно діючого Третейського суду від 27 березня 2006 року визнано дійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] 22 вересня 2005 року договір дарування 1/10 частини житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 233 кв.м., визнано право власності на 1/10 частини житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 233 кв.м. за [PERSON] Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2009 року позов [PERSON] задоволено. Визнано третейську угоду про передачу спорів, що можуть виникнути між сторонами і випливають із укладеного 22.09.2005 року договору дарування, на розгляд третейського суду від 25 січня 2006 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] недійсною. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2010 року в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2009 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2011 року рішення апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року залишено без змін. Також, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2011 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, визнання недійсним та скасування реєстраційного запису , визнання права власності , усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2011 року змінено мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2011 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2011 року залишити без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2011 року, у частині яка не скасована судом апеляційної інстанції та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2011 року залишено без змін. За положенням ст. 5 Закону України „Про третейські суди" юридичні та ( або фізичні особи) мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських відносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону. За змістом п.2 зазначеного Закону третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду , тобто передумовою укладення третейської угоди та однією з підстав звернення до третейського суду є наявність спору. Відповідно до Закону України «Про третейські суди» - третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних або юридичних осіб у порядку встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Згідно з Конституцією, Україна є демократичною, соціальною, правовою державою; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави(статті 1,3 Конституції України). Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визначає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань(ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене. Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду ( у передбачений Законом України „Про третейські суди" випадках і порядку) та судовий захист. Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-рп від 10.01.2008 року, третейський розгляд справи - це вид недержавної діяльності і він не є здійсненням правосуддя, рішення третейських судів не є актами правосуддя, самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції. Ураховуючи положення статей 55,64,124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України „Про третейські суди " та ст. 17 ЦПК України третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду( прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду , і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди У відповідності до частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частинами 1,2 статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і противоправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України). Відповідно до статі 107 Цивільного процесуального кодексу України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами. Таким чином, укладення відповідачами третейської угоди жодним чином не може порушити права будь-якої іншої особи, у тому числі позивачки, на захист своїх прав, які можуть бути порушені у зв'язку із вчиненням правочину, передання спорів щодо якого на розгляд третейського суду, є предметом такої третейської угоди. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, право на судовий захист має відповідати конкретне порушене, оспорювань чи невизнане право позивачки. Проте, оскаржувана позивачкою третейська угода не є такою, що порушує, чи може порушити її права, зокрема право на судовий захист. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що укладена між відповідачами третейська угода спрямована на зміну права власності на майно, співвласницею якого вона є і у відповідності до ст. 369 ЦК України могла бути укладена виключно за її згоди. Одночасно з цим, ст. 369 ЦК України встановлює правовий режим здійснення права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Проте, право власності на 1/5 частку домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] ще в силу договору від 27 січня 1966 року між позивачкою та [PERSON] було спільним частковим, оскільки даним договором прямо визначено, що ними придбане це майно у рівних частках. Правовий режим здійснення права спільної часткової власності встановлено ст. 361 ЦК України, відповідно до якої співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виключення у відповідності до ст. 362 ЦК України становить лише купівля-продаж такої частки, яка має бути попередньо узгоджена із іншими співвласниками. Проте, оскільки в даному випадку між відповідачами було укладено договір дарування, суд вважає вказане посилання позивачки безпідставним.

Outcome: dismissed