Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що він є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] в с.Галяве Чорнухинського району Полтавської області. До спадкового майна входить земельна частка (пай), розміром 3,58 в умовних кадастрових гектарах із земель колективного сільськогосподарського підприємства «Шляхом Ілліча", розташованого на території Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області. Спадкоємцями за законом також є інші діти померлої, а саме [PERSON] та [PERSON], які отримали свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини земельної частки (паю), яка залишилася після смерті їх матері. Посилаючись на те, що отримати свідоцтво про право на спадщину за законом він не може з причини відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на цю земельну частку (пай), просив визнати за ним право на 1/3 частини земельної частки (пай) в порядку спадкування за законом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав обгрунтувавши його тими ж обставинами. Кізлівська сільська рада в наданій суду заяві просить справу розглянути за відсутності її представника, заперечень не мають (а.с.26). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до приписів ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Підтверджується матеріалами справи те, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі, з земельної частки (паю), розміром 3,58 в умовних кадастрових гектарах із земель колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхом Ілліча", розташованої на території Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області (а.с.13-14). Спадкоємцями за законом є діти померлої [PERSON] - донька [PERSON] та [PERSON], які отримали свідоцтва про право на спадщину на право на 2/3 земельну частки (паю), яка залишилася після смерті їх матері (а. с. 11). Позивач 25.03.2005 року звертався в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а 09.12.2015 р. - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте державний нотаріус 09.12.2015 р. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) (а. с. 19). Вважаючи своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом порушеним, позивач, обираючи спосіб захисту порушеного права, звернувся в суд з позовом до Кізлівської сільської ради Чорнухинського району Полтавської про визнання права на 1/3 частини земельної частки (пай) в порядку спадкування за законом. Разом з тим, як роз'яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідачами у справах щодо визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином у справах про спадкування належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За наявності спадкоємців у справі Кізлівська сільська рада жодним чином не має відношення до спадкового майна та не може бути відповідачем у справі. При цьому необхідно зазначити, що в силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом ст.33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно, суд може інформувати позивача про можливість заміни, але якщо позивач відповідного клопотання не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у позові. Судом було проінформовано позивача про можливість заміни, проте останній заявляти клопотання як про заміну відповідача, так і про залучення інших осіб в якості співвідповідачів, а саме спадкоємців, які прийняли спадщину, відмовився. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки даний позов позивачем пред'явлено до неналежного відповідача. Крім того, заявляючи вимогу про визнання права на 1/3 частини земельної частки (пай) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], позивачем не надано доказів, що підтверджують родинні зв'язки позивача з померлою, оскільки з свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що його матір'ю є [PERSON] (а.с.10). Як роз'яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Позивачем відповідна вимога про встановлення факту родинних відносин не заявлялась. За таких обставин наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed