Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У січні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні відповідачем майном шляхом визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог, позивачі вказали, що вони зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . По 1/3 частки вказаної квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.07.2014р. , решта 1/3 належить [PERSON] на підставі договору від 29.09.2014р. дарування частини квартири. Разом з позивачами за вказаною адресою зареєстрований їх син [PERSON] , який у вказаній квартирі не проживає з 2003р. Добровільно відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку. Відповідач в належній позивачам квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає. Реєстрація відповідача порушує права позивачів на повноцінне користування власністю, впливає на оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим позивачі просять позов задовольнити. Представник позивачів в заяві від 03.11.2020р. просив розгляд справи здійснювати у його відсутність та у відсутність позивачів. Позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про дату та місце судового розгляду, повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної судової адміністрації України щодо оголошень про виклик у суд учасників процесу, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлений про порядок розгляду справи. Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 15.07.2014р. (а.с.5), договором від 09.09.2014р. дарування частини квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна (а.с.8-11). За вказаною адресою крім позивачів зареєстрований їх син [PERSON] , [INFO] , однак не проживає, що вбачається з довідки №1424 від 17.12.2019р., виданої ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» (а.с.12). Разом з тим, акти від 09.12.2015, від 09.12.2019р., складені комісією в складі працівників ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» та за участю сусідів, свідчать про те, що відповідач [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з 2003р. (а.с.13-14). У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. Приписами ст.405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реєстрація відповідача у квартирі належній позивачу порушує його право, передбачене ст. 317 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що відповідач втратив право на користування квартирою, що належить позивачам у зв`язку із відсутністю без поважних причин станом на дату прийнятя рішення майже сімнадцять років, а тому позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесені нею і документально підтверджені судові витрати у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved