Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

31.05.2016 до суду поступила дана заява, в якій позивач просить суд ухвалити рішення та визнати відповідачів: [PERSON], [PERSON] та її двоє малолітніх дітей такими, що втратили право користування належною позивачу квартирою № 5 у будинку № 21 по вул. Я.Мудрого (колишня вул. Леніна), у м. Корсуні-Шевченківському. Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником вказаної 2-х кімнатної квартири і на прохання відповідача [PERSON] зареєструвала відповідача у 2000 році, а потім і її двох малолітніх дітей, у вказану квартиру. З 2011 року сімя [PERSON], в т.ч. відповідачі і діти, у належній позивачу квартирі не проживають, бо проживають у придбаних та обєднаних 2-х квартирах за №№ 58,59, по вул. Я.Мудрого, 85-А, у м. Корсуні-Шевченківському, зареєстрованих на чоловіка [PERSON], як покупця, з яким відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі. Оскільки відповідачі добровільно не виписуються з вказаної квартири, чим перешкоджають позивачу у володінні та розпорядженні даною квартирою, тому позивач і предявила до суду даний позов. На вимогу [PERSON], яка пояснила, що не може поїхати до позивача, бо не має коштів, у судове засідання була доставлена після тяжкої операції позивач, яка суду пояснила, що відповідачі ніколи з нею не тільки не проживали однією сімєю у належній позивачу квартирі, не вели спільного господарства, а навіть не спілкувалися і не спілкуються по даний час і навіть не намагаються це робити. Позивач суду пояснила, що вона дійсно зареєструвала відповідача, а потім і її дітей у належній позивачу квартирі як тимчасових мешканців, до придбання ними житла, а тому з 2005 по 2011 роки [PERSON] зі своєю сімєю, в т.ч. чоловіком, проживала у даній квартирі, а позивач проживала у будинку померлого свого сина, по вул. Рильського, 9, куди відповідачі не приходили і ні чим не допомагали, навіть тоді, коли позивач хворіла і потребувала допомоги. У 2011 році сімя [PERSON] переїхала жити у придбані їх сімєю для постійного проживання дві квартири, що у м. Корсуні-Шевченківському по вулиці, на даний час [PERSON], 85-А, які обєднали в одну, площею 90 кв.м., в т.ч. і відповідач переїхала жити з чоловіком і на той час двома неповнолітніми дітьми, бо [PERSON] була на той час неповнолітньою, де проживають і на даний час, залишивши у 2011 році позивачу вказану квартиру, у якій позивач проживає по даний час одна. Після виїзду сімї [PERSON] з квартири позивача, позивач за фізичною і матеріальною допомогою [PERSON] провели ремонт у квартирі, яка була занедбана відповідачами, вивезли хлам, що був залишений, придбали все необхідне для життя позивача, було сплачено борги по комунальних послугах, і з того часу [PERSON] надає позивачу постійну допомогу. Останнім часом позивач почала проживати у [PERSON], який оплачував все її лікування, в т.ч. і вартість складної і дорогої операції, що була проведена позивачу у квітні 2016 року. Позивач звернулася до суду з проханням захистити її право власності, як людини похилого віку, яка має 88 років, шляхом визнання відповідачів та 2-х малолітніх дітей [PERSON]: [PERSON] і [PERSON], такими, що втратили право на користування належною позивачу квартирою, оскільки не живуть у квартирі без будь-яких на те причин з 2011 року. Позивач вважає, що відповідачі цим порушують її право власності і не бажає, щоб крім неї був будь-хто зареєстрований у належній їй на праві власності квартирі, бо це її право, як власника житла. Позивач пояснила, що вона не бажає, щоб відповідачі і вказані у позові діти були зареєстровані у її квартирі, і категорично проти їх проживання у її квартирі. Представник позивача позов підтримав і надав пояснення, аналогічні викладеним у заяві та дані позивачем у суді, пояснивши, що позов підтримує до обох повнолітніх відповідачів, оскільки суду надано помилково довідку про відсутність реєстрації [PERSON] у спірній квартирі, та про визнання їх втратившими право користування такою квартирою та 2-х малолітніх дітей [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] та [PERSON] і її малолітні діти не є членами сімї позивача і такими не були зареєстровані у квартиру, самостійного права на проживання в спірному жилому приміщенні не мали і не мають, ніяких договорів між ними не укладалося, при вселенні між цими особами не було угоди про порядок користування жилим приміщенням, крім згоди позивача на тимчасове проживання їх у квартирі, до придбання сімєю [PERSON] власного житла, а тому були тимчасовими мешканцями і таке право втратили при виселенні з квартири у 2011 році. На підтвердження цього представник позивача суду пояснив, що в період проживання відповідачів у належній позивачу квартирі, позивач проживала [INFO], а після звільнення квартири сімєю [PERSON], повернулася у свою квартиру, яка була у занедбаному стані, серед квартири малося звалище непотребу, яке все було вивезене і викинуте на звалище, а у квартирі онук позивача - [PERSON] провів ремонт, придбав все необхідне для проживання позивача і з того часу він доглядає позивача, забезпечує всім необхідним, а з 2016 року і після операції, проведеної позивачу 19.04.2016, позивач проживає по місцю проживання онука [PERSON], де вона має цілодобовий догляд, та систематично оглядається лікарем, оскільки позивач має вже похилий вік - 88 років, а тому важко перенесла дану операцію, про що суду надано документ про це та надано довідку, що [PERSON] може надавати постійні соціальні послуги (а.с. 85,86). Представник позивача пояснив, що сімя відповідачів матеріально забезпечена, бо крім вказаних 2-х квартир має і інше нерухоме майно. Відповідач [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що дійсно вона з 2000 року з дочкою [PERSON] була зареєстрована у квартирі позивача, а потім її сімя проживала у спірній квартирі з 2005 до 2011 року, без позивача, а після цього ні вона, ні її діти, у спірній квартирі не проживають, бо вибули у придбані сімєю дві квартири за №№ 58,59, які обєднані в одну, у будинку №85-А, по вул. Леніна (нині [PERSON]), у м. Корсуні-Шевченківському, але відповідач з дітьми залишилася бути зареєстрованою у даній квартирі, як залишилася зареєстрованою і дочка [PERSON], яка вже повнолітня. Відповідач підтвердила, що у квартиру позивача було зареєстровано і дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], але всі не були виписані з квартири після переселення у своє житло лише на тій підставі, що у вказані придбані в кредит дві квартири адміністрація ПАТ КБ «Приватбанк» не дає згоди на їх реєстрацію, бо квартири в іпотеці і кредит ще не погашено. 14.07.2016 у судовому засіданні відповідач змінила свою позицію щодо не визнання позову і пояснила, що вона бажала б жити з дітьми у 2-х кімнатній квартирі позивача, але її брат [PERSON] не пускав і не пускає її у квартиру навіть для того, щоб провідати позивача, надати допомогу, а тому вона і не провідувала позивача, не надавала допомогу будь-якого характеру. Доказів про ці перешкоди у неї немає ніяких. Щодо психічного стану позивача,про що відповідач [PERSON] заявила на початку розгляду справи, хоч вона позивача не бачила кілька останніх років, та після виклику позивача до суду і дачі нею пояснень, відповідач пояснила, що у неї відсутні будь-які сумніви щодо нездорового психічного стану позивача. Крім того, відповідач [PERSON] суду пояснила, що у квартирі залишилися особисті речі її і дітей: іграшки, постільна білизна, які вона, коли виселялася для проживання у придбану для їх сімї квартиру, такі не забрала, чому, відповідач пояснити не змогла. Про усунення перешкод у користуванні квартирою позивача, або з іншими заявами будь-якого змісту, в т.ч. щодо спору за реєстрацію у спірній квартирі, проживання, витребування майна від позивача, ні в які органи не зверталася. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила, що вона дійсно зареєстрована у спірній квартирі і на підтвердження надала для огляду суду свій паспорт, бажає там жити, але дядько - [PERSON] перешкоджає цьому та пояснила, що вона проживає разом з матірю [PERSON] у квартирах за № № 58,59, по [PERSON] (колишня вул. Леніна), у м. Корсуні-Шевченківському. А оскільки [PERSON] перешкоджає приходити до позивача, то відповідач не тільки не жила у квартирі позивача з 2011 року, а і не ходила до позивача останні роки, та пояснила, що доказів про перешкоди [PERSON] у проживанні у квартирі позивача немає ніяких. Представник органу опіки і піклування при виконкомі Корсунь-Шевченківської міської ради пояснила, що психічний стан здоровя позивача, про який висловила сумнів [PERSON], у неї не викликає сумніву, але вважає, що малолітні діти не повинні бути зняті з реєстрації у квартирі позивача, оскільки не можуть бути прописані у вказані іпотечні квартири, а тому вважає, що позов не підлягає задоволенню, бо будуть порушені права дітей. Представник служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської РДА вважає, що між сторонами мається сімейний спір, і це явно прослідковувалося у процесі, а не спір за реєстрацію відповідачів, яка ні на що впливає, а тому вирішення даного спору представник служби залишила на розсуд суду. Представник відділу державної реєстрації виконкому Корсунь-Шевченківської міської ради суду пояснила, що при наявності рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою позивача, такі будуть зняті з реєстрації, а ухвалення рішення по даному спору залишила на розсуд суду. Суд, заслухавши\~\~пояснення сторін, представника позивача, свідків, дослідивши кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, вважає,\~\~що\~позов\~\~підлягає частковому задоволенню та ухвалює про це рішення. Хоч відповідач [PERSON] і не зявилася в останні два судових засідання, будучи обидва рази належно повідомленою про час, місце розгляду даної справи, в т.ч. і в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, але суд вважає можливим ухвалити рішення у її відсутність, оскільки всі пояснення відповідачем були надані у попередньому судовому засіданні, а всі докази надаються до початку розгляду справи по суті і таке право відповідачу було розяснено, і після розяснень цих прав відповідач доказів не надала, не заявила клопотання про їх витребування, а тому суд вважає, що права відповідача не будуть порушені при такому порядку розгляду справи. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається,\~\~оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі\~\~наданих доказів\~\~сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх\~\~витребування і необхідність цієї\~\~дії судом,\~\~сторони пояснили, що всі докази надані,\~\~тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які\~\~мають юридичне значення для\~\~розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу\~\~в\~\~межах заявлених вимог і наданих доказів і прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У п.9 постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, Пленум Верховного Суду України розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Суд виконав дані вимоги. Так, у судовому\~\~засіданні встановлено, що\~\~дійсно позивач є власником 2-х кімнатної квартири №5 по вул. Я.Мудрого (колишня Леніна), 21 у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, згідно договору купівлі-продажу від 29.05.1992, та реєстрації вказаної власності у реєстрі нерухомого майна (а.с.11), кімнати у якій є прохідні, квартира загальною площею 42 кв.м., житловою - 29, 7 кв.м., 2 кімнати площею: 13.1 кв.м. і 16.6. кв.м. (а.с. 13). У даній квартирі без позивача, але по згоді позивача прописалися у 2000 році, а вселися і проживали з 2005 до 2011 року обоє відповідачів, а потім і чоловік [PERSON] [PERSON], та їх дочка [PERSON], [INFO], а їх син [PERSON], [INFO] був у квартирі лише зареєстрованим. Згідно даних будинкової книги на вказану квартиру, відповідач [PERSON], яка на даний час вже повнолітня, була зареєстрована у дану квартиру 13.09.2000, [PERSON] була зареєстрована 04.04.2000, та пізніше у цій же квартирі були зареєстровані її двоє малолітніх дітей: 13.10.2013 син [PERSON], [INFO], і дочка [PERSON], [INFO] - 21.12.2005 (а.с. 15- 17). Згідно даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Черкаській області [PERSON] у належній позивачу квартирі зареєстрованою не значиться (а.с.39), але у судовому засіданні встановлено, що це помилка, оскільки [PERSON] є зареєстрованою у квартирі позивача. Згідно даних довідки КП ВЖРЕУ від 20.06.2016 позивач з 2011 року проживає у належній їй квартирі сама (а.с.24). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і разом з чоловіком та на даний час з їх 3-ма малолітніми дітьми, а також дочкою [PERSON], яка на даний час є повнолітньою, проживають у двох обєднаних в одну, квартирах за № № 58,59 по вул. Я.Мудрого, 85-А, у м. Корсуні-Шевченківському, площею 90 кв.м., в т.ч. і діти: [PERSON], [INFO] з 2011 року, [PERSON], [INFO], з часу народження. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі під час проживання у квартирі позивача з 2005 по 2011 роки, не жили з позивачем однією сімєю, не вели спільне господарство, не мали взаємних прав та обовязків як члени сімї, а також не мали і не мають договорів наймання, піднаймання, оренди належної позивачу квартири, бо такі з ними не укладалися? і у спірній квартирі відповідач з дітьми не проживає ще з 2011 року. Це ж підтвердила у судовому засіданні позивач, і відповідачі це нічим не спростували. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є сусідом позивача, суду посвідчив, що дійсно останні 5 років позивач сама проживала у належній їй квартирі і свідок не бачив відповідачів у позивача жодного разу. Постійну допомогу позивачу надавав онук [PERSON], який приїздив на вихідні, а на тижні, коли онука не було, то по його проханню свідок приносив позивачу воду, купував продукти харчування тощо. Останні два роки це було систематично. Свідок [PERSON]- дружина [PERSON], дала суду наступні показання. Що після того, як відповідач [PERSON] виїхала у 2011 році з квартири позивача із своєю сімєю у придбані її сімєю дві квартири, то [PERSON], вивізши купу хламу з квартири, але перед цим запитував у [PERSON] чи не буде вона щось забирати з цього непотребу, на що відповідач відповіла що їй нічого не потрібно, провів ремонт у квартирі та умеблював, а також проводив систематичний догляд за позивачем, як і його сімя, надаючи фізичну, матеріальну допомогу, як на придбання продуктів харчування так і на лікування. Свідок суду пояснила, що у квітні 2016 року позивачу проведено складну операцію, а тому позивач проживає не у власній квартирі, а у [PERSON] у багатокімнатному будинку, в одній із виділених для неї кімнат і забезпечена всім необхідним, а також має доглядальницю, яка присутня біля неї цілодобово? позивача систематично відвідує лікар. Свідок також суду пояснила, що відповідачі останні пять років не тільки не жили у квартирі позивача, а і не провідували її, ні чим не допомагали, про що сама позивач неодноразово свідку скаржилася, не вчиняли вони цих дій і цього року, до операції, в період перебування позивача у лікарні, а потім і вдома у [PERSON], та посвідчила, що позивач намагалася багато разів додзвонитися до відповідачів, хотіла їх бачити, спілкуватися, особливо перед операцією, але це було марно. Відповідачі нічим не змогли спростувати ці показання свідка, а лише твердили, що вони намагалися провідати позивача, але [PERSON] їм перешкоджав, не надавши суду ніяких доказів про ці перешкоди, в т.ч. і доказів таких перешкод у будні дні, коли [PERSON] не був у позивача. Доводи відповідачів про намагання спілкування з позивачем, остання спростувала у судовому засіданні, пояснивши, що це неправда і таких дій не було жодного разу. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання і таким у відповідача [PERSON] є фактична адреса її постійного проживання: квартири № № 58,59, у будинку № 85- А, по вул. Я.Мудрого, у м. Корсуні-Шевченківському, як і відповідача [PERSON], про проживання у вказаних квартирах відповідачі підтвердили у суді. Відповідачі не\~\~надали суду\~\~жодних належних і допустимих доказів\~\~поважності причин відсутності у спірній квартирі більше 5 років. Що стосується зареєстрованих малолітніх дітей відповідача у квартирі позивача, в т.ч. і [PERSON], [INFO], який не жив у даній квартирі і це підтвердила [PERSON], то відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, 1989 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. У даній ситуації суду не надано доказів про виключні випадки, а тому діти відповідача повинні бути зареєстровані і проживати там, де проживають їх батьки, один з батьків, і таким місцем їх проживання є квартири за № № 58,59, у будинку № 85-А по вул. Я.Мудрого, у м. Корсуні-Шевченківському та де вони і проживають. Згідно з п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого у МЮ України 18.12.2012 за № 2109/2242,- місце реєстрації дітей віком до 14 років реєструється за місцем реєстрації батьків, або одного з них. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років (ч.3 вказаної статті). Відповідно до розяснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вказано, що суди, застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, повинні враховувати вказані вимоги та враховувати, що на дані вимоги не діє строк позовної давності, бо порушення є таким, що триває у часі. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою ( п. 34). Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом вимоги про зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У своїй постанові від 05.11.2014 № 6-158цс14, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України висловив свою правову позицію, що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Так члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України) і що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тобто, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч.2 ст.64 СК України до членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Поняття члена сімї чинне законодавство України не ставить в залежність від реєстрації особи у житлі: на тимчасове чи постійне проживання. Позивач суду пояснила, що вона з відповідачами спільно не проживала, не була повязана спільним побутом, не мала з ними взаємних прав та обовязків, оскільки на період проживання сімї відповідачів у належній їй квартирі з 2005 по 2011 роки, до придбання ними власного житла, позивач проживала [INFO], по вул. Рильського, у м. Корсуні-Шевченківському, а відповідачам надала право проживати у належній їй квартирі до придбання житла, як тимчасовим мешканцям. Відповідачі даних пояснень позивача ніяким чином не спростували. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON], яка була зареєстрована у спірній квартирі з 2000 року, у такій проживала з 2005 по 2011 роки і у такій не проживає з 2011 року і на даний час, як і обоє її малолітніх дітей: дочка [PERSON] та син [PERSON], та [PERSON], були зареєстровані у квартиру позивача, як тимчасові мешканці, а не члени сімї, де жили до часу придбання сімєю відповідачів власного житла і у належному сімї житлі проживають всією своєю сімєю, в т.ч. з [PERSON], з яким перебуває відповідач [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, про що відповідач [PERSON] підтвердила у суді, та малолітніми дітьми, у житлі, яке належить її сімї. Тому, як відповідачі, так і діти [PERSON] повинні бути зареєстровані у вказаному житлі, бо діти реєструються там, де проживають їх батьки, там же, коло матері проживає і повнолітня [PERSON], тому у суду є правові підстави для визнання відповідача [PERSON], [PERSON] та її двоє малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним житлом - квартирою позивача, як тимчасові мешканці, які не проживають без поважних майже 5 років у вказаній квартирі, тобто з підстав, передбачених ст.ст.71,72 ЖК України, які передбачають, що за особою, яка проживала у жилому приміщенні, збереження такого може бути не більше 6 місяців, якщо відсутність була по поважній причині з тих, чи інших підстав, а по закінченні вказаного строку та відсутності даних поважності відсутності, особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У даному випадку відповідач [PERSON], а також [PERSON] разом з дочкою [PERSON], [INFO], як наймачі, не проживають у квартирі позивача без поважної причини з 2011 року, а її син [PERSON]? [INFO] взагалі не жив у даній квартирі. Доводи [PERSON] про те, що вона не могла проживати у квартирі позивача через те, що їй перешкоджав [PERSON], нічим не підтверджені і у суді встановлено, що відповідач [PERSON], будучи на той час неповнолітньою, переїхала жити на постійне місце проживання разом з матірю, вітчимом та меншою сестрою у 2011 році у придбані сім"єю [PERSON] квартири за №№ 58,59, по вул.Я. [PERSON], 85-А, у м.Корсуні-Шевченківському. Після повноліття, тобто після 07.12.2015, [PERSON] також не надала суду жодного доказу про те, що мала намір жити у квартирі позивача, в якості кого жити, та які були для цього перешкоди. Допитана у судовому засіданні позивач суду пояснила, що обидва відповідачі, після переїзду у квартири № № 58, 59 не мали наміру жити у належній позивачу квартирі, сама позивач такої згоди не давала, а відповідачі, після 2011 року навіть не намагалися її відвідувати, на телефонні дзвінки не відповідали, жодної допомоги не надавали, не лікували, не те, що б бажали жити. Доводи [PERSON] про те, що вона виписалася б з квартири позивача разом з дітьми, але вона не може прописатися у належних її сімї двох квартирах, бо такі перебувають в іпотеці, суд оцінює як намагання не нести відповідальність по даному позову, оскільки на зауваження представника позивача про прописку дітей, якщо не до їх батька [PERSON], як того вимагає ст.29 ЦК України, згідно якої місце проживання дітей реєструється за місцем проживання одного з батьків, а зареєструватись у баби, матері батька дітей, яка має 3-х кімнатну квартиру у м. Корсуні-Шевченківському, відповідач пояснила, що не бажає це вчиняти. Доводи [PERSON] про те, що вона не є власником вказаних квартир, бо такі придбані в період спільного проживання з [PERSON], але не в шлюбі, а тому після виписки вона з дітьми може залишитися на вулиці, не грунтуються на вимогах законів, оскільки майно, придбане під час фактичних шлюбних відносин, є спільною власністю обох. Доводи [PERSON] про те, що адміністрація ПАТ КБ «Приватбанк» не дає згоду на реєстрацію її і дітей у належних сімї відповідача квартирах, нічим не підтверджені. Крім того, немає в України такого нормативно-правового акту, який би забороняв реєструвати малолітніх і неповнолітніх дітей по місцю проживання їх батьків, або до одного з них, в т.ч. і в іпотечне житло, яке, у даному випадку, і тільки зі слів відповідачів, перебуває в іпотеці вже кілька років. А якщо така іпотека житла і є, бо це суду відомо лише зі слів відповідачів, то банк порушує права на їх та дітей реєстрацію в такому житлі, і відповідачі вправі захистити свої інтереси, інтереси малолітніх дітей в судовому порядку, адже новонароджену дитину відповідач не прописала до позивача, значить вирішила питання прописки іншим чином. Крім того, з такого ж предмета спору мається ряд правових позицій Верховного Суду України, у яких Верховний Суд України зробив висновок, що відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей і є неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти (справа № 6-1055цс15). У рішенні, у справі № 6-3005цс15 Верховний Суд України вказав, що згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку»,не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. У справі № 6-1793цс15 Верховний Суд України зробив висновок, що ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Що стосується зняття вказаних осіб з реєстрації, то Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, вказав, що виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття особи з реєстрації місця проживання. А оскільки реєстрація місця проживання особи є похідним правом від права користування житлом, тому згідно вимог вказаного Закону дане рішення суду про визнання відповідачів втратившими право користування житлом є підставою для зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб за вказаною у позові та рішенні суду адресою. Статтею 18 Закону України „Про охорону дитинства передбачено, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей. Аналогічна норма викладена і в ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей. Доводи представника органу опіки і піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, який захищає права не тільки малолітніх, неповнолітніх дітей, а і осіб похилого віку, що при знятті малолітніх дітей [PERSON] з реєстрації, будуть порушені права цих дітей, суду не доведено та не надано доказів, яким чином такі права будуть порушені, адже діти мають батьків, які мають власне благоустроєне житло, малолітні діти проживають з батьками у належному батькам житлі, а тому діти повинні бути зареєстровані коло своїх батьків, а не у позивача, де малолітня [PERSON], [INFO], проживала лише до 2011 року, а [PERSON], [INFO] взагалі у квартирі позивача не жив. Разом з тим, представником даного органу не захищено право позивача, як особи похилого віку, яка є [INFO], яка звернулася до суду за захистом її власності, і таким порушенням є і вказана реєстрація у її квартирі відповідачів, дітей. Таким чином, суд частково задовольняє позов і визнає відповідачів: [PERSON] та [PERSON] з її двома малолітніми дітьми: дочкою [PERSON], [INFO] та сином [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування належною позивачу квартирою №5 у будинку №21 по вул. Я.Мудрого (колишня Леніна), що у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, яка є власністю позивача - [PERSON]. Дане рішення, після вступу в законну силу, є підставою для зняття відповідачів і дітей з реєстрації у вказаній квартирі. Хоч позов і задовольняється, але суд не\~\~стягує з відповідачів на\~\~користь позивача понесені нею судові витрати у справі, бо від стягнення таких представник позивача відмовився у судовому засіданні.

Outcome: dismissed