Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації за участю третьої особи Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним розпорядження органу приватизації та недійсним свідоцтво про право власності. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі ордера був наймачем квартири [ADDRESS]. 02 вересня 198 року позивач уклав шлюб з [PERSON], яку зареєстрував у спірній квартирі. В 1993 році вони звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у спільну власність. На початку 2016 року стало відомо про належність спірної квартири іншим особам. [INFO] дружина померла. Згідно розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року квартиру передано в приватну власність на підставі заяви його дружини [PERSON], позивач зазначений як член сім»ї - чоловік. Свідоцтво про право власності на житло видано лише на ім.»я дружини [PERSON], тобто фактично був порушений порядок приватизації, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та порядок передачі квартир у власність громадян, встановлений Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян. Просив про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним розпорядження органу приватизації та недійсним свідоцтво про право власності. Позивач уточнив позовні вимоги - просив про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Позивач підтримав позовні вимоги. Представництво інтересів здійснювали [PERSON], [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Дала пояснення,аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що заяву від імені дружини позивача подано 04 лютого 1993 року, приватизована спірна квартира 10 лютого 1993 року в рівних долях. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Пояснила, що позивачу як наймачу квартиру видано ордер у 1973 році, дружина зазначена як член сім»ї. В заяві на приватизацію є підпис тільки дружини, позивача підпис відсутній. Представник відповідача Київської міської ради [PERSON] позов не визнала, підтримала письмові заперечення, в яких зазначено, що 04 лютого 1993 року [PERSON] звернулася до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яка була підписана [PERSON] Після чого на підставі зібраних документів для проведення приватизації було видано розпорядження органу приватизації від 10 лютого 1993 року № 2/184 та в подальшому видано свідоцтво про право власності на житло від 10 лютого 1993 року № 56 на ім.»я [PERSON] Просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що орган приватизації діяв в межах і спосіб, передбачений чинним законодавством України. Представник третьої особи Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що станом на 31 грудня 2012 року власником квартири є [PERSON], попереднім власником спірної квартири була [PERSON] Представник третьої особи Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна [PERSON] підтримала пояснення [PERSON] Третя особа [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що його мати [PERSON] передала належну її квартиру доньці позивача, тому спірну квартиру було оформлено на дружину позивача. У 1995 році спірна квартира була передана йому у власність. До смерті матері він заповнював квитанції на оплату комунальних послуг, а позивач оплачував. Весною 2016 року зареєструвався за адресою спірної квартири та за рахунок власних коштів оплачував комунальні послуги. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки з 1993 року йому відомо про переуступку квартири його донці. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини. 14 лютого 1973 року позивачем було отримано ордер на житлове приміщення № 14174, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та укладено договір найму житлового приміщення (а.с.5). 02 вересня 1988 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], яка [INFO] померла (а.с.6, 7). Згідно частини 2 ст. 15 Закону України «Про право власності», який був чинним на час виникнення правовідносин, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно ст. 3. ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. 2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, яке було чинним на момент виникнення правовідносин, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно п. 5 зазначеного Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 цього Положення). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення(п.20 вказаного Положення). Згідно п. 22 зазначеного Положення відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Пунктом 23 Положення передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. 04 лютого 1993 року [PERSON] звернулася до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], та була підписана [PERSON] (а.с.46). До заяви додано довідку про склад сім»ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: [ADDRESS],в якій зазначено, що проживають та мають право на житло [PERSON] та [PERSON]- чоловік (а.с.47). Згідно п. 24 цього Положення зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві видано розпорядження № 2/184 про передачу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у приватну власність наймачу [PERSON] (а.с.44, 45). За змістом даних норм право на приватизацію мають лише громадяни, які є наймачами житла та користуються ним на законних підставах. Оскільки на момент приватизації спірної квартири позивач був наймачем, то він мав право звертатися із заявою на приватизацію квартири до органу приватизації місцевої державної адміністрації, зазначивши членом сім»ї сою дружину [PERSON]. Однак заява на приватизації була прийнята від члена сім»ї наймача - дружини [PERSON] та зазначено, в якій зазначено, що вона є наймачем та позивач- чоловіком.. Позивач просив про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Отже, судом встановлено, що визначене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» право позивача на приватизацію житла було порушено, внаслідок того, що приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку. Тому розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], є незаконним та підлягає скасуванню. Пунктом 26 Положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києва видано на ім»я [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Позивач також просив про визнання свідоцтва про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім»я [PERSON] недійсним та скасування. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскльки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке є незаконним та підлягає скасованню, [PERSON] не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію цієї квартири. Тому свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім»я [PERSON] слід визнати недійсним та скасувати. Третя особа [PERSON] звернувся із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Позивач просив про поновлення строку звернення до суду, зазначив, що після смерті дружини [INFO] незнайомі йому особи заявили, що спірна квартира йому не належить. На підтвердження часу, з якого позивачу стало відомо про порушення його права суду надано письмова відповідь Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації від 25 березня 2016 року про надання приватизаційної справи (а.с.8), інформацію Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м.Києві від 24 березня 2016 року про досудове розслідування щодо реєстрації права власності спірного об»єкту нерухомості (а.с.54,55,56). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила. 13 квітня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про захист порушеного права. Посилання третьої особи [PERSON] на договір дарування, посвідченого 19 січня 1995 року державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори Долговою З.М., за яким [PERSON] подарувала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 78) не спростовує твердження позивача про час, з якого стало йому відомо про порушення його права. Тому суд вважає за можливим поновити [PERSON] строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі: визнати розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], незаконним та скасувати, визнати свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім»я [PERSON] недійсним та скасувати. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 102 грн. 40 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру в сумі 1102 грн. 40 коп.

Outcome: approved