Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ПАТ «Банк «Золоті Ворота» в особі Івано-Франківської філії про визнання недійсним пунктів договорів іпотеки та визнання припиненою іпотеки. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги. Представник відповідача в судових засіданнях заперечив проти позовних вимог просив відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Договору іпотеки від 25.09.2008р. , укладеного між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Золоті Ворота», та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 25.09.2008 року за №5407, іпотекодавцем було забезпечено виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/500Ф від 24.09.2008 року в сумі 200 000 грн., Предметом іпотеки було майно - двохкімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] яка належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.9-11). Пунктом 4.1 даного договору іпотеки передбачено, що договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Згідно Договору іпотеки від 26.09.2008р., укладеного між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Золоті Ворота», та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 26.09.2008 року за №5454, іпотекодавцем було забезпечено виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від 07.05.2009 року в сумі 150 000 грн., Предметом іпотеки було майно - двохкімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] яка належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.9-11). Пунктом 4.1 даного договору іпотеки передбачено, що договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. При цьому, судом встановлено, що іпотека укладалася 26.09.2008р., по зобов'язаннях позичальника, які тільки мали настати - дата договору про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф зазначена в договорі іпотеки в п.1.1договору - 07.05.2009 року (!), хоча в подальшому в цьому ж пункті йдеться про зміни до споживчого договору - 26.09.2008р.. Як пояснила суду позивач, та встановлено судом при розгляді кримінального провадження про що буде зазначено нижче, до укладення договору іпотеки вона була знайома з [PERSON], який в свою чергу був добре знайомий з [PERSON], з яким познайомив і її (як пізніше з'ясувалось по матеріалах кримінальної справи [PERSON] працював заступником директора ТзОВ „Устя-Зелене" та був одним з членів організованої групи, що створювалась на заволодіння коштами АКБ „Золоті ворота"). [PERSON] представив [PERSON] як людину, що займається бізнесом і для розвитку бізнесу ТзОВ „Устя-Зелене" йому потрібна допомога, а саме, щоб позивач заставила на два місяці свою квартиру по вул.Вовчинецькій у м.Івано-Франківськ. [PERSON] діючи через [PERSON] переконали її про надання 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] в заставу по кредиту терміном на два місяці. Позивач нічого не підозрюючи про злочинні наміри самого [PERSON] та, як виявляється, і всієї організованої групи з якою він діяв, погодилась на пропозицію [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], на тих умовах, що іпотека квартири укладається тільки на два місяці, про суму кредитного зобов'язання позичальником їй не було відомо, оскільки як вказував [PERSON] та [PERSON], позика незначна і тільки формально треба забезпечити даний кредит іпотекою, при цьому тільки тимчасово. При цьому, до укладення договору іпотеки будь-якої заяви про згоду передати в іпотеку квартири, [PERSON] не підписувала, як і Акт погодження вартості майна, що передається в заставу, всі ці дії щодо її підпису як майнового поручителя були вчинені, а підпис підроблений членами організованої групи, що також встановлено вже судом в кримінальній справі. Укладання договору іпотеки, як встановлено судом, відбувались з позивачем при таких обставинах. Підписуючи тільки останні аркуші договору іпотеки квартири, вона маючи волевиявлення тільки щодо двох місяців іпотеки, підписала договір, розуміючи це як один договір іпотеки, а не два зокрема, умови якого обумовлено раніше. Підписала позивач останні аркуші договору, довіряючи порядності [PERSON], який уже знав про те, що вводить її в оману щодо терміну дії договору, при цьому в жодних розмовах про два окремих договори іпотеки тобто по двох кредитних зобов'язаннях мова не йшлося. З [PERSON] по кредитному договору №500Ф взагалі позивач не знайома. Про те, що її квартира у заставі по двох договорах іпотеки [PERSON] була повідомлена значно пізніше. Отже діями особи [PERSON] у змові з іншими членами злочинної групи, які були працівниками банку ([PERSON], [PERSON] та інших працівників), позивача було обманним шляхом введено в оману щодо укладення двох договорів іпотеки від 25.09.2008р. та від 26.09.2008р. замість одного. Попри це і щодо п.4.1 договору іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 року, так як дія договору обумовлена була нею як іпотекодавцем виключно на 2 місяці, тобто з 26.09.2008 року по 26.11.2008 року. За п.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Всі ці обставини були встановлені Івано-Франківським міським судом, про що вказано у вироку Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року, який набрав законної сили (а.с.12-102). Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним чи його частини. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення саме такого договору має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. По оскаржуваному п.4.1 правочинів від 25.09.2008 року та 26.09.2008 року, волевиявлення [PERSON] на укладення договору іпотеки більше як на два місяці не було, і як наслідок, термін дії договору - до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, для [PERSON] як сторони договору при відсутності волевиявлення щодо такого строку, не відбувся. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Обставини, що мають істотне значення для введення в оману, за ч.1 ст.229 ЦК України є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивості і якості речі що знижують можливість використання її за цільовим призначенням. В даному спорі є як помилка зі сторони [PERSON], так і обман зі сторони іпотекодержателя (представником банку був директор [PERSON], що діяв у змозі зі злочинною групою, та визнаний винним за вироком суду). Окрім того, судом встановлено з матеріалів справи, що вироком також було вирішено стягнути за цивільними позовами ПАТ «Золоті ворота» матеріальну шкоду - нараховану заборгованість, в т.ч. за договором №02/355 та №02/500Ф, в забезпечення яких вносилась іпотека квартиру [PERSON] Як слідує з ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А тому, враховуючи що пункт 4.1 договору іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 суперечить її волевиявленню щодо строку дії такого договору, оскільки в договорі іпотеки було вказано без її згоди що «договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором». Під впливом цілеспрямованого обману з іншого боку, пункт 4.1 договору іпотеки був змінений (узгоджений) діями злочинної групи, і як наслідок строк дії договору узгоджений попередньо нею на 2 місяці, без її волі був змінений на інший строк. Знаючи наперед про інші зловмисні наміри [PERSON] з іншими особами банку, щодо дії договору іпотеки не на два місяці, в жодному разі вона б не уклала такий договір, а покликаючись на довіру, сама не перевірила дані договорів, помиляючись при цьому щодо їх дії.. Враховуючи встановлене судом, вимоги позивача про визнання недійсним пункту 4.1 договорів іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 року в частині «діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором» та вважати його укладеним в редакції « дії на строк до 26.11.2008 року», є обгрунтованими. Що стосується позовної вимоги визнати договір іпотеки № б/н від 25.09.2008 року та договір іпотеки № б/н від 26.09.2008 року, укладених між АКБ «Золоті Ворота» та [PERSON] щодо предмету іпотеки - двохкімнатної квартири [ADDRESS], такими, що припинили свою дію, то дану вимогу слід також задовольнити враховуючи таке.. Як слідує зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. З врахуванням того, що обґрунтована перша вимога позову щодо недійсності п.4.1 договорів іпотеки від 25 та 26.09.2008 року в редакції, що зазначена в договорах, та визнано редакцію дії до 26.11.2008 року, то строк іпотеки слід визнати припиненим, а договори такими, що припинили свою дію. Щодо вимоги позову про виключення запису в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, то дана вимога до задоволення не підлягає, виходячи з такого. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції зі змінами та доповненнями, регулюються повноваження державних реєстраторів (ст..9, 16), в т.ч. встановлення наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість в т.ч. припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Повноваження на вчинення відповідних дій врегульовано і постановою КМ України від 17.10.2013р. №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А тому така вимога позивача є передчасною, а внесення дій державним реєстратором після набрання законної сили рішення суду, вчиняються на підставі цього рішення, в разі відмови, такі дії можуть бути оскаржені у встановленому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину чи його частини недійсним. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 203, 215, 229, 230 ЦК України,

Outcome: partial