Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

17 червня 2020 року, згідно із штемпелем на конверті, [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що з 18 липня 2016 року він розпочав трудову діяльність у ПАТ «Українська залізниця» машиністом електровоза виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Вказав, що з моменту звільнення до теперішнього часу йому не виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 06 червня 2017 року в сумі 13540 грн. 54 коп.. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається ) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за адресою знаходження АТ «Українська залізниця» зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Однак, представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином), про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився, без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а позивачка не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року у справі відкрито спрощене провадження та витребувано з ПАТ «Українська залізниця» відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 06 червня 2017 року. Витребувано з Донецького обласного відділення Ощадного банку України виписку по зарплатному картковому рахунку [PERSON] , з інформацією про всі надходження грошових коштів та джерела їх надходження за період з березня 2017 року по даний час. Витребувано із Слов`янського об`єднаного УПФУ Донецької області, відомості про застраховану особу (форма ОК-5) [PERSON] , що містить інформацію про страховий стаж, заробітну плату та сплату страхових внесків страхувальниками за період березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815. Відповідно до записів в трудовій книжці [NUMBER] , [PERSON] з 18 липня 2016 року по 06 червня 2017 року працював на посаді машиніста електровозу у ПАТ «Українська залізниця» ВП «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Відповідно до наказу від 06 червня 2017 року № 1356/ДН-а, [PERSON] звільнений у зв`язку з переведенням до СП «Волноваське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» п.5 ст. 36 КЗпП України. Згідно із наказом № 303 від 15 квітня 2016 року ПАТ «Укрзалізниця» Ясинуватське локомотивне депо шляхом злиття реорганізоване у виробничий підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно із наказом № 236/ДНД від 17 березня 2017 року начальника в.о. регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 20 березня 2017 року. Для всіх працівників виробничого підрозділу, провести роз`яснювальну роботу в трудових колективах, ознайомити причетних працівників з даним наказом під підпис; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Наказом начальника ВП «Ясинуватське вагонне депо» від 20 березня 2017 року № 270 на підставі наказу № 236/ДНД від 17 березня 2020 року було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20 березня 2017 року. Із особової картки працівника [PERSON] , видно що останній працював у ВП «Ясинуватське вагонне депо». Згідно із табелями обліку робочого часу по виробничому підрозділу ВП ТЧ Ясинуватська СП «ДДЗП» філії «Донзал.» ПАТ УЗ, зафіксовано кількість годин відпрацьованого робочого часу та їх характер( простій тощо) [PERSON] , за якими позивачу нараховано годин в березні 2017 року 173 годин, з яких 16 год. відпустки без збереження, 32 год. - простій; в квітні 2017 року 152 години, з яких 152 години простою, в травні 2017 року 159 годин простою, в червні 2017 року 24 годин простою. Відповідно до розрахункових листів заробітної плати ВП ТЧ Ясинувата «СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ УЗ ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40150216, [PERSON] нараховані наступні суми: за березень 2017 року(173 год.) - 7882 грн. 44 коп., (з яких оплата почасовиків - 3441 грн. 16 коп., вечірні - 180 грн. 45 коп., доп. за роботу в свята - 503 грн. 58 коп., доплата за роботу в свята - 360 грн. 90 коп., надбавка за вислугу - 688 грн. 23 коп., надбавка за клас лок. - 516 грн. 17 коп., оплата простою - 895 грн. 30 коп., оплата простою - 1152 грн. 46 коп., матеріальна допомога системного характеру - 144 грн. 19 коп.), сума до оподаткування 7738 грн. 25 коп., сума до виплати 6267 грн. 99 коп.; за квітень 2017 року(152 год.)- 4149 грн. 71 коп.(з яких оплата простою - 4073 грн. 80 коп., матеріальна допомога системного характеру - 75 грн. 91 коп.) сума до оподаткування 4073 грн. 80 коп., сума до виплати 3299 грн. 78 коп.; за травень 2017 року(159 год.)- 4340 грн. 81 коп.(з яких оплата простою 4261 грн. 41 коп., матеріальна допомога системного характеру - 79 грн. 40 коп.) сума до оподаткування 4261 грн. 41 коп., сума до виплати 3451 грн. 75 коп.. за червень 2017 року(24 год.)- 655 грн. 22 коп.(з яких оплата простою 643 грн. 23 коп., матеріальна допомога системного характеру - 11 грн. 99 коп.) сума до оподаткування 643 грн. 23 коп., сума до виплати 521 грн. 02 коп.. Відповідно до довідки про доходи, [PERSON] була нарахована та не виплачена заробітна плата: за березень 2017 року - 7882 грн. 44 коп.; за квітень 2017 року - 4149 грн. 71 коп.; за травень 2017 року - 4340 грн. 81 коп.; за червень 2017 року - 655 грн. 22 коп.. За розрахунком позивача заборгованість по заробітній платі за березень - червень 2017 року становить 17028 грн. 18 коп., а за вирахуванням податку становить 13540 грн. 54 коп.. Згідно із наданою на виконання ухвали суду інформацією щодо руху грошових коштів за рахунком, який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки, відкритому на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в філії АТ «Державний ощадний банк України», за період з 01 березня 2017 року по 06 червня 2017 року на рахунок заробітної плати грошові кошти не надходили. Згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] , наданими органами Пенсійного Фонду України, страхувальником [PERSON] за березень місяць 2017 року регіональною філією «Донецька залізниця» акціонерного товариства» Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40150216), страхові внески сплачені, сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок у березні 2017 року склала - 7882 грн. 44 коп., що збігається з сумою нарахованого заробітку, вказаного в табуляграмі за березень 2017 року, наданій позивачем, у квітні, травні 2017 р. - 0,00 грн. (страхові внески не сплачені), за червень місяць 2017 року страхові внески сплачені, сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок у червні 2017 року склала - 5306 грн. 86 коп. Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, до якої включаються заробітна плата за час вимушеного простою, компенсацію за невикористані дні відпустки, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 ЗУ «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, за якою основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Положеннями ст. 115 КЗпП України закріплено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може провадити робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема, у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим особливість трудових правовідносин характеризується, тим, що саме у роботодавця залишаються всі дані щодо праці найманого працівника, а тому саме роботодавець зобов`язаний надати такі відомості судові у разі виникнення трудового спору, та довести свої заперечення проти вимог працівника. Зазначене будь-яким чином не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства. Та обставина, що позивач працював у відповідача та був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні записами в трудовій книжці, наданими суду розрахунковими листами, персоніфікованими даними ПФУ. Та обставина, що на підприємстві був оголошений простій сторонами визнається та підтверджується вищенаведеним наказом, який був предметом дослідження в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що позивач у період часу з 01 березня 2017 року по 06 червня 2017 року не знаходився на робочому місці. Натомість позивачем суду надані розрахункові листи, в яких зазначено помісячно за оспорюваний період нараховану заробітну плату та інші виплати із зазначенням днів роботи. Як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. У зв`язку з цим, суд зазначає, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5. Відповідачем представлені позивачем докази не спростовані. Суд також повторно зауважує, що відповідно до норм ст. ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Суд зазначає що Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України щодо прийняття заходів відносно ситуації, що склалась на підприємстві у зв`язку із подіями на сході країни, жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов`язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні. Судом також не встановлено обставин, передбачених ст. 113 КЗпП України, за якими простій встановлений на підприємстві стався з вини позивача. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов`язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні - порушенням права власності відповідно до ст..1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до „майна" у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачкою законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також порушенням права на мирне володіння майном. Під час судового розгляду встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у спірний період, у виробничому підрозділі з 20 березня 2017 року було встановлено простій, що підтверджується наказом № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, який на час звільнення позивача не припинено. З наданих позивачем розрахункових листків заробітної плати за період з березня 2017 року по 06 червня 2017 року вбачається, що позивачу було нараховано заробітну плату, у тому числі оплату простою, однак зазначені суми виплачені не були, що відповідачем не спростовано та підтверджується даними персоніфікованого обліку. При цьому суд звертає увагу на те, що нарахована сума коштів за березень 2017 року в розрахунковому листі, представленому позивачем, повністю збігається із даними персоніфікованого обліку, наданими ПФУ на ухвалу суду. Суд також звертає увагу на те, що розрахунковий лист за березень 2017 року за формою та реквізитами аналогічний розрахунковим листам за квітень - червень 2017 року. Суд також зазначає, що інформація, вказана в розрахункових листах підтверджується даними ПФУ, наказом про встановлення простою, даними трудової книжки, табелями обліку робочого часу, розрахунком компенсації за відпустку та не спростовані відповідачем. За таких обставин, у суду відсутні підстави щодо невизнання вказаних розрахункових листів недопустимими доказами. З наданих позивачем розрахункових листків заробітної плати за період з березня 2017 року по 06 червня 2017 року вбачається, що позивачу було нараховано оплату простою, а також однак зазначені суми виплачені не були, що відповідачем не спростовано. За таких обставин суд вважає можливим стягнути невиплачені суми, які зазначені в розрахункових листках заробітної плати. Дослідивши докази, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані, але не виплачені суми оплати простою, заробітної плати, виходячи з таких розрахунків. за березень 2017 року(173 год.) - 7882 грн. 44 коп., (з яких оплата почасовиків - 3441 грн. 16 коп., вечірні - 180 грн. 45 коп., доп. за роботу в свята - 503 грн. 58 коп., доплата за роботу в свята - 360 грн. 90 коп., надбавка за вислугу - 688 грн. 23 коп., надбавка за клас лок. - 516 грн. 17 коп., оплата простою - 895 грн. 30 коп., оплата простою - 1152 грн. 46 коп., матеріальна допомога системного характеру - 144 грн. 19 коп.), сума до оподаткування 7738 грн. 25 коп., сума до виплати 6267 грн. 99 коп.; за квітень 2017 року(152 год.)- 4149 грн. 71 коп.(з яких оплата простою - 4073 грн. 80 коп., матеріальна допомога системного характеру - 75 грн. 91 коп.) сума до оподаткування 4073 грн. 80 коп., сума до виплати 3299 грн. 78 коп.; за травень 2017 року(159 год.)- 4340 грн. 81 коп.(з яких оплата простою 4261 грн. 41 коп., матеріальна допомога системного характеру - 79 грн. 40 коп.) сума до оподаткування 4261 грн. 41 коп., сума до виплати 3451 грн. 75 коп.. за червень 2017 року(24 год.)- 655 грн. 22 коп.(з яких оплата простою 643 грн. 23 коп., матеріальна допомога системного характеру - 11 грн. 99 коп.) сума до оподаткування 643 грн. 23 коп., сума до виплати 521 грн. 02 коп.. А всього на суму 17028 грн. 18 коп.(оплата простою, матеріальна допомога системного характеру та інші виплати, що включаються до заробітної плати). При цьому із представлених суду розрахункових листів видно, що у вказану суму входять доплати, з яких не утримуються обов`язкові платежі, отже сума коштів, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі становить 16716 грн. 69 коп.( за березень 2017 року - 7738 грн. 25 коп., за квітень 2017 року - 3073 грн. 80 коп., за травень 2017 року - 4261 грн. 23 коп., за червень 2017 року - 643 грн.23 коп.). Суд звертає увагу, що зважаючи на правовідносини працівника та роботодавця, що існували на момент виникнення спору між позивачем та відповідачем, суд в рішенні повинен вказати суму стягуваних коштів із зазначенням необхідності відрахування обов`язкових платежів, оскільки чинним законодавством обов`язок їх відрахування покладається на роботодавця. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, то враховуючи ту обставину що судом прийнято рішення про відмову у позові, стягнення судових витрат понесених позивачем, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають, інші витрати з врахуванням пільг позивача щодо сплати судового збору компенсуються за рахунок держави. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч.1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 вказаної статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних в ч. 6 ст. 141 ЦПК України включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що позивачка є звільненою від сплати судового збору при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а позов судом задоволений в цій частині, то підстав стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved