Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], Печенізької районної державної адміністрації Харківської області, Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку. З по дальшим уточненням позовних вимог, [PERSON] просила суд скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 6324655100:01:007:0807, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області та визнати за нею право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6324655100:01:007:0807, призначену для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. В обгрунтування позовних вимог вказувала, що їй належало право на земельну частку (пай) розміром 6,78 умовних кадастрових гектари,без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності КСП «Печенізький». Вказане право на земельну частку (пай) вона отримала у спадок після смерті чоловіка - [PERSON]. Згодом вказану земельну ділянку вона передала в оренду [PERSON] разом з оригіналом Сертифікату. У 2013 році Позивач дізналася, що право власності на земельну частку (пай), яка їй належала, помилково було зареєстровано на [PERSON]. У 2013 2016 роках [PERSON] здійснив численні дії для того, щоб виділити помилково зареєстровану на нього ділянку [PERSON] із загальної площі 31,8324га. На його замолення було виготовлено технічну документацію, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці та зареєстровано право власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 04 березня 2016 року земельна ділянка, кадастровий номер 6324655100:01:007:0807 була внесена до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаний [PERSON]. Будь-яким іншим способом, окрім рішення суду Позивач не має можливості відновити своє порушене право на земельну ділянку. Позивач \~[PERSON],\~в судовому засіданні позов підтримала, та просила суд позов задовольнити. Представник Позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представник Позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи Печенізької районної державної адміністрації Харківської області, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі. Представник третьої особи Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Печенізького районного управління юстиції в Харківській області, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Печенізькому районі Харківської області, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі. Відповідно ч. 4\~ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], належало право на земельну частку (пай) розміром 6,78 умовних кадастрових гектари, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебувала у колективній власності КСП «Печенізький». Вказане право на земельну частку (пай) [PERSON] отримала у спадок після смерті чоловіка - [PERSON]. Право на земельну частку (пай) належало [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 17 липня 1997 року №208, про що в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) зроблено запис за №504. (а.с.10) Вказану земельну ділянку [PERSON] передала в оренду [PERSON]. Також вона віддала останньому і оригінал Сертифіката про право на земельну частку(пай), що не заперечував в судовому засіданні [PERSON] До 2013 року [PERSON] через відсутність коштів не мала можливості належним чином оформити право власності на належну їй земельну частку (пай). Весь цей час вона була впевнена в тому, що вона є власником земельної частки (паю), яку отримала у спадок після смерті чоловіка і що оригінал сертифікату знаходиться у [PERSON]. Вказана обставина підтверджується Листом відділу Держземагенства у Печенізькому районі Харківської області від 15 липня 2014 року де вказано, що Державний акт про право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] та [PERSON], взамін сертифікату на право на земельну частку (пай), серія ХР №0077518, виданого на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 17 липня 1997 року №208 не видавався. (а.с.11). Наприкінці 2013 року [PERSON] назбиравши необхідну суму коштів для реєстрації права власності на земельну ділянку, звернулася до [PERSON] з проханням віддати їй оригінал Сертифікату, який необхідний їй для виготовлення технічної документації та реєстрації права власності на земельну ділянку, останній повідомив їй, що помилково зареєстрував належну їй земельну ділянку на себе. У грудні 2013 року [PERSON] написав розписку, де він вказує, що дійсно помилково було зареєстровано на нього право власності на земельну частку (пай), яка належала [PERSON]. Також він зобовязався виготовити технічну документацію та зареєструвати право власності на вказану ділянку на [PERSON]. Зі змісту державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 № 819699 від 29 грудня 2002 року вбачається, що [PERSON] була надана у власність земельна ділянка площею 31,83 га на підставі рішення виконавчого комітету Печенізької селищної ради народних депутатів № 140 від 27 липня 2001 року. У державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р3 № 819699 від 29 грудня 2002 року площею 31,83 га, виданий на ім'я [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, увійшла спірна земельна частка (пай), право на яку належить Позивачу, а оригінал сертифікату серії ХР № 0077518 - знаходиться в архіві відділу. У 2006 році на замовлення [PERSON] [PERSON] регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо зміни цілі використання земельної ділянки гр. [PERSON] із ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. Було змінено цільове використання земельних ділянок загальною площею 31,8324 га. (а.с.12-16) 23 липня 2012 року на ім'я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 31,8324 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6324655100:01:007:0209, серії ЯМ №371606, виданий на підставі розпорядження Печенізької районної державної адміністрації від 13.09.2006 року №220 . У 2015 2016 роках [PERSON] здійснив численні дії для того, щоб виділити помилково зареєстровану на нього ділянку [PERSON] із загальної площі 31,8324. На його замолення було виготовлено технічну документацію, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці та зареєстровано право власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 04 березня 2016 року земельна ділянка, кадастровий номер 6324655100:01:007:0807 площею 6,8391га була внесена до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаний [PERSON].(а.с.71) Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2013 року), державна реєстрація прав власності, інших речових прав на земельні ділянки (їх обтяження) здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, яка проводиться територіальними органами Державного агентства земельних ресурсів України. Таким чином і було здійснено державну реєстрацію права власності на земельні ділянку на [PERSON]. Однак право власності на земельну ділянку [PERSON] набув неправомірно. Відповідно до ст.140 Земельного Кодексу України, редакції 2001 року перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений є вичерпним, і такими підставами можуть бути: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом. Аналіз ст.140 ЗК України2001 року дає підстави для висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню тільки до тих правовідносин, коли право власності на земельну ділянку набуто особою правомірно із передбачених законом підстав та в передбаченому законом порядку. Такий висновок узгоджується з іншими правовими нормами. Так, згідно з ч.2 ст.78 ЗК України2001 року право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в субєктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обовязкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обовязковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення відповідних прав на неї. Органи, до повноважень яких були віднесені питання щодо регулювання земельних відносин та обсяг їх компетенції, у тому числі щодо надання земельної ділянки в користування або у власність у період з 1994 до 2001 року визначалися ст.ст.912 ЗК 1990 року. Оскільки відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури, або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (ст.112 ЗК 1990 року, ст.152 ЗК 2001 року, п.7 постанови Пленуму ВС «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2001 №7). У ситуації, яка склалася в даному випадку немає підстав для позбавлення [PERSON] права власності на земельну ділянку, так як саме набуття цього права було неправомірним. Позивач вірно обирає інший спосіб захисту свого права, а саме визнання права за нею на спірну земельну ділянку. Згідно із ч.3 ст.152 ЗК 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до ст.140 ЗК 2001 року. Аналогічна правова позиція щодо застосування ст.140 ЗК 2001 року висловлена в постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 №6-57цс13, яка відповідно до ч.1 ст.3607\~ЦПК є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, відповідно до ст.ст.16 ЦК, 152 ЗК 2001 року способами захисту цивільних прав, у тому числі у сфері земельних правовідносин, є як примусове припинення прав на земельну ділянку (ст.ст.140, 143146 ЗК 2001 року), так і визнання недійсними угод (ст.152 ЗК 2001 року, ст.215 ЦК) із застосуванням реституції або віндикації в разі витребування земельної ділянки (стст.387, 388 ЦК), а також визнання недійсним акта органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданих на підставі незаконних рішень. Таким чином, передбачені стст.140149 ЗК 2001 року та ст.152 ЗК 2001 року, стст.215, 216, 387, 388 ЦК способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обовязкове одночасне застосування законом не передбачено. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема\~\~із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту статей\~13,\~14,\~41,\~55\~Конституції України, якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови їй у судовому захисті таких прав. Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6 розділу X "Перехідні положення Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому, зокрема, підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Згідно із ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. За змістом ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Будь-яким іншим способом, окрім як звернення до суду, Позивач не мала можливості відновити своє порушене право на земельну ділянку. Як роз'яснено пунктом 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою\~статті 152 ЗК\~шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способом. Суд не стягує судові витрати з відповідача в звязку з заявою позивачки про покладення даних витрат на неї, яку вона надала в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved