Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У січні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати незаконними (протиправними) дії приватного нотаріуса Гречаної Р.Т. щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33618741 від 2019 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 09.10.2019 року о 16:57:08 про державну реєстрацію права власності на таку квартиру з [PERSON] на [PERSON] , визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , витребувати майно з чужого володіння та визнати право власності на квартиру за [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що у 2007 році між АКБ «Форум» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0018/07/00-Z, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 57 450,00 дол. США на споживчі цілі, строком до 27.03.2012 року, в забезпечення Виконання кредитного договору між АКБ «Форум» та Позивачем 20.02.2007 року укладено договір поруки, а також на забезпечення кредитного договору № 0018/07/00-Z укладено договір іпотеки від 28.03.2007 року на квартиру за адресом: [ADDRESS] . 23.02.2010 року Обухівським районним судом Київської області задоволено позов АКБ «Форум» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким постановив стягнути солідарно заборгованість за договором в сумі 37 029 доларів США. Це судове рішення набрало законної сили та передано на виконання до державної виконавчої служби. У 2018 році між Банком та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого Банк відступив на користь [PERSON] права вимоги до [PERSON] та [PERSON] 09.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Гречаною Р.Т. На момент укладання спірного правочину діє ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Такий договір укладено в період дії арешту, який було накладено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження. Нотаріус також повинен був витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, оскільки даною квартирою користуються діти. У зв`язку з цим, даний договір підлягає визнанню недійсним. В порушення вимог договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку» позивача не було повідомлено про застосування застереження, про задоволення вимог іпотекодержателя, а також Позивача не було повідомлено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, вказане повідомлення позивачу не надсилалась і останньою не отримувалось. Отже, зазначене в черговий раз підтверджує, що правочин вчинено Відповідачем 1 та Відповідачем 2 без дотримання порядку встановленого законом. 01 березня 2021 року ухвалою Обухівського районного суд Київської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 26 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача приватного нотаріуса Гречаної Р.Т. - Слєпухи О.С., в якому вона просила визнати приватного нотаріуса неналежним відповідачем у справі та відмовити у задоволенні вимог відносно нього, розглянути справу без його участі. 06 травня 2021 року ухвалою Обухівського районного суд Київської області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Інші сторони до суду не з"явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 28.03.2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було кредитний договір № 0018/07/00-Z, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 57 450,00 дол. США на споживчі цілі, строком до 27.03.2012 року, в забезпечення Виконання кредитного договору між АКБ «Форум» та Позивачем 20.02.2007 року укладено договір поруки, а також на забезпечення кредитного договору № 0018/07/00-Z укладено договір іпотеки від 28.03.2007 року на квартиру за адресом: [ADDRESS] . 23 лютого 2010 року рішенням Обухівського районного суду Київської області задоволено позов АКБ «Форум» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто солідарно заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28.03.2007 № 0018/07/00-Z в сумі 37 029 дол. США. Це судове рішення набрало законної сили та передано на виконання до державної виконавчої служби. 30.11.2018 року між Банком та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до умов якого Банк відступив на користь [PERSON] права вимоги до Боржника та Іпотекодавця за Кредитним договором 0018/07/00-Z від 28.03.2007 року та передав права за Договором іпотеки, посвідченого 28.03.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А., зареєстрованого в реєстрі за №2190. Вказаний договір іпотеки забезпечував зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитним договором № 0018/07/00-Z від 28.03.2007 року, та, останній, після укладення кредитного договору своїх зобов`язань не виконує. 09.10.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Гречаної Р.Т. із заявою про посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку звернення стягнення на підставі ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Як вбачається із відзиву приватного нотаріуса Гречаної Р.Т. була проведена підготовча робота до вчинення правочину та перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, в акті за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державно реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречаної Руслани Тарасівни від 03.03.2021 року зазначено, що у зв`язку із неправильним зазначенням РНОКПП [PERSON] при формуванні пошуків відомостей приватним нотаріусом Гречаною Р.Т. не встановлення наявність обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (арешт на все нерухоме майно іпотекодавця - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )) №10196393, накладеного на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Київської області від 31.08.2010 року ВП19041693. Отже приватний нотаріус зобов`язана була відмовити проведенні державної реєстрації прав з підстав визначених пунктом 6 частини першої статті 24 Закону, оскільки наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, договір купівлі-продажу, може бути визнано недійсним за позовом зацікавленої особи. За змістом ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікованоЗаконом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч. 3 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири було укладено в період дії арешту, який було накладено державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, та доказів його зняття на час укладення спірного договору матеріали справи не містять. Крім того, матеріалами справи дійсно підтверджено, що оспорюваний правочин проведений відповідачем в порушення вимог дії мораторію на відчуження іпотечного майна, яке передане у заставу за договором кредиту, та доводи позову в цій частині є обгрунтованими. Так, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першоїстатті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Встановлюючи можливість застосування норм Закону № 1304-VII до спірних правовідносин, судом враховується, що спірне майно є предметом іпотеки та виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом наданим йому кредитною установою резидентом України в іноземній валюті відповідно до вищевказаних договорів. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-483цс15, в якій вказав, що, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Законуна період його чинності. З аналізу викладеного вбачається, що укладення спірного договору по відчуженню іпотечного майна без згоди власника (іпотекодавця) та в період дії мораторію суперечило вимогам закону, а тому він не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлені судом обставини свідчать, що позбавлення права власності позивача було здійснено відповідачами без дотримання порядку, встановленого законом, договір було укладено в період дії мораторію та наявні підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним, та, як наслідок, скасування відповідної державної реєстрації, а тому суд вважає, що позов у цій частині є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Задовольняючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав від 09.10.2019 року суд відновлює порушенні права позивача, як власника квартири, а тому вважає такою, що не підлягає задоволенню вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого володіння та про визнання за нею права власності на спірну квартиру. В порядку ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial