Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який також діє в інтерсах неповнолітнього [PERSON] та до [PERSON] про усунення перешкод користування власністю, а саме квартирою [ADDRESS], вселення в неї, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона, як і відповідачі є співвласником вказаної квартири, а тому має право на проживання разом із своїм малолітнім сином, проти чого відповідачі заперечують, перешкоджаючи їй всіляко в користуванні нею. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що їй на праві власності належить ? частки спірної квартири, яка була отримана її батьками та в подальшому приватизована разом із відповідачами, зокрема [PERSON] та [PERSON], які є її дітьми та [PERSON] з яким раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі. Також суду пояснила, що після розлучення із [PERSON] вона вдруге вийшла заміж та народила [INFO] року дитину [PERSON], переїхавши тимчасово жити до теперішнього чоловіка. Проте, тепер, коли вона вирішила повернутися до свого житла із своєю малолітньою дитиною відповідачі їй в цьому всіляко перешкоджають, невпускаючи її в квартиру, замінивши замки у вхідних дверях, у зв"язку з чим вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідачі у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, суду пояснили, що дійсно вони всі є співвласниками спірної квартири, проте вважають проживання позивача в ній неможливим, оскільки в неї інша сім'я, вона позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON], з нею мають погані стосунки та місця для неї з її дитиною в кватирі не має. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, заперечення відповідачів, вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами у судовому засіданні визнається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співввласниками квартири [ADDRESS], а саме кожному з них належить по 1/4 частці, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Ленінградською районною радою народних депутатів міста Києва від 20.04.1999 року. Із довідки форми № 3, що видана Комунальним підприємством "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" від 23.04.2014 року № 937 вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані: з 23.01.1987 року [PERSON], з 27.01.1995 року [PERSON], з 13.07.1996 року [PERSON], з 20.08.1998 року [PERSON], з 27.07.2010 року [PERSON]. Вказана квартира є двохкімнатною, житловою площею 27,40 кв.м., загальною 45,5 кв.м. У судовому засіданні знайшло підтвердження і те, що у сторін склалися не добрі стосунки, що стало причиною не бажання відповідачів, щоб позивачка користувалась цією квартирою, в ній проживала разом із малолітньою дитиною від іншого шлюбу. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки, позивач є власником 1/4 частки спірної квартири, то вона має право вимагати усунення перешкод у її користуванні, шляхом вселення в зазначену квартиру та зобов'язання не чинити їй у цьому перешкод. Посилання відповідачів на відсутність у позивача права на проживання в спірній квартирі з підстав відсутності для неї місця та наявності у позивачки нової сім'ї, чи то позбавлення її батьківських прав відносно інших дітей, оцінюється судом критично, з огляду на те, що вказане не позбавляє позивача права власності та відповідно користування квартирою. Крім того, доказів такого позбавлення батьківських прав та відповідних підстав для такого суду надано не було. Отже, право власника на користування своїм майном, а саме квартирою [ADDRESS], яке не може бути порушено, що має місце в даному випадку, підлягає захисту, шляхом вселення позивача та його малолітньої дитини в спірну квартиру та зобов'язання відповідача не чинити перешкод в цьому. Слід зазначити і те, що питання вселення в спірну квартиру позивачки разом з її малолітнім сином, який також зареєстрований в ній, приймається з урахуванням вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка вказує на те, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Отже, за вищевикладених обставин, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved