Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

17.11.2015 року [PERSON] звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про усунення перешкоди у користуванні належним на праві власності нерухомим майном, шляхом виселення з квартири [ADDRESS]. ст. Чернігів - Північний в м. Чернігові, без надання іншого житлового приміщення та стягнення судових витрат. Обґрунтовуючи вимоги наступним: позивачу на праві приватної власності належить квартира 6, яка розташована в будинку 3 по вул. 102 й км. ст. Чернігів - Північний в м. Чернігові. Вказує, що 22.07.2014 року відповідачі були зняті з реєстрації. Зазначає, що вона фактично проживає у будинку, який належить на праві власності її доньці. Вказує, що в зв»язку з погіршенням відносин з донькою, вирішила вселитися та проживати в своїй вищевказаній квартирі. Проте, відповідачі їй відмовили та створюють неможливі умови для проживання, а саме: псують належне позивачу майно, зникають особисті речі та документи позивача, погрожують фізичною розправою, позбавленням життя та знищенням власності. Тому просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених в поданому позові, доповнила, що відповідачі мають бути виселені із спірного житла на підставі ст. 116 ЖК УРСР, як такі, що його самоправно займають. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити, вказавши, що ніяких перешкод у користуванні спірним майном, вони позивачу не створюють і іншого житла в них не має. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з таких підстав: [PERSON] на праві приватної власності належить квартира 6, розташована в будинку 3 по вул. 102-й км. в м. Чернігові, яка була подарована останній її сином третьою особою [PERSON] відповідно до договору дарування квартири від 17.07.2014 року (а.с. 7-8). Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі, станом на час розгляду справи в суді, проживають наступні особи, а саме: третя особа [PERSON]; [PERSON] колишня невістка позивача та дружина третьої особи [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] онуки позивача та рідні діти третьої особи [PERSON] та відповідача [PERSON], що підтверджується матеріалами справи та визнається самими учасниками судового розгляду (а.с.46-48). Крім того, судом встановлено, і цей факт також не заперечується сторонами по справі, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають в спірному житлі з 1995 року, а відповідачка [PERSON] з 1996 року, куди вселилися з дозволу власника житла. 22.07.2014 року всі вищезгадані особи були зняті з реєстрації (а.с. 9-11). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕЛ № 007728 від 11 березня 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 46). Згідно ст. ст 317 і 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, в силу ст. 116 ЖК може бути виселено осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. При цьому, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. На підтвердження заявлених вимог позивач посилається на відомості, викладені в висновку Чернігівського МВ УМВС України в Чернігівській області від 08.01.2016 року, за результатами розгляду звернення [PERSON] та [PERSON] із заявами на дії відповідачів, датованих у період часу після подачі позову до суду (а.с. 45). Однак, слід зазначити, що за результатами розгляду заяв, не було встановлено, що відповідачі вчиняють дії, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, або щодо них було вжито заходи запобігання і громадського впливу. Відповідно до положень ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше, як з підстав і в порядку передбаченому законом. Згідно ст. 60 ЦПКУ обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах. Належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК України) на підтвердження самоправного зайняття відповідачами спірного житлового приміщення, а так само систематичних порушень правил співжиття з їх боку, що робить неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу, які не дали позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК, позивачами не було надано і в суді не було здобуто. Більш того, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження. За таких обставин та беручи до уваги інші обставини справи, зумовлені виключною значимістю самої вимоги про позбавлення права на житло, наявністю родинних відносин між учасниками судового розгляду, обставинами набуття позивачкою права власності на спірне житло, фактичним не проживанням її у вказаному житлі і наявністю у останньої іншого постійного місця проживання, відсутністю у відповідачів іншого житла, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено в судовому засіданні факту існування, на час розгляду справи, перешкод у користуванні нею своїм майном і у зв»язку з чим, необхідно відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed