Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] 18.08.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивачка просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №40, в будинку №114-В по вулиці Люстдорфська дорога в місті Одесі. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №802. Позивач зазначила, що після придбання вказаної квартири, вона дізналась, що у житловому приміщенні залишився бути зареєстрованим [PERSON], який є колишнім чоловіком минулого власника квартири [PERSON], який фактично в квартирі не проживає, ніколи не був ні власником квартири ні членом сім'ї позивача. Фактичне місце проживання відповідача, позивачеві не відоме. Реєстрація відповідача у належній позивачеві на праві власності квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому, у звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, 05.04.2018 року надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, у разі відсутності відповідача по справі провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Частинами 6, 7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області вбачається, що [PERSON], [INFO], з 17 вересня 2016 року зареєстрований за адресою: [INFO], та саме за вказаною адресою направлялись судові повістки на імя відповідача [PERSON] З урахуванням того, що судом вирішується питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним приміщенням, яке є зареєстрованою адресою [PERSON] та наявною інформацією про те, що відповідач за вказаною адресою не мешкає, судом також здійснювався виклик відповідача у спосіб, визначений ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, тому суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду вказаної справи. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №802, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. 11.07.2017 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №94316367 від 11.08.2017 року. Згідно з довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28 липня 2017 року, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: позивачка [PERSON], як власник квартири; [PERSON] та [PERSON]. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], з 17 вересня 2016 року. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №259416 (а.с.10), який був розірваний 21 березня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД №144306 (а.с.11). У звязку з чим вбачається, що [PERSON] був зареєстрований у [INFO], як член сімї колишнього власника квартири - [PERSON], з якою перебував у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому був розірваний. Також судом встановлено, що право власності на вказану кватиру було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 серпня 2016 року за номером 15935609, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1001676751101. Відповідно до довідки ОК «Житлово-будівельний кооператив «Люстдорф 1» №2-5-5/114-В від 30 червня 2016 року підтверджено, що [PERSON] станом на день видачі довідки 30 червня 2016 року в повному обсязі внесений пайовий внесок до кооперативу. Тобто пайовий внесок до кооперативу [PERSON] було внесено до укладення шлюбу з відповідачем по справі. Квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на користь [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №802, без згоди [PERSON], оскільки на час продажу квартири, шлюб між ними був розірваний та квартира зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.\~77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач не є членом сімї позивача [PERSON], яка з 11 липня 2017 року є власником квартири [ADDRESS], відповідач у належній позивачці квартирі не мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири повязані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною.\~\~ Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору, сплаченого позивачем, в сумі 640 гривень 00 копійок.

Outcome: approved