Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

30.03.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного між регіонального управління юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, третя особа Територіальний сервісний центр МВС №5141 Регіональний сервісний центр ГСУ МВС в Одеській області Головний сервісний центр МВС, про зняття арешту з транспортного засобу марки «Богдан», реєстраційний номер [NUMBER] , за номером кузову № [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що невдовзі він дізнався, що на належний йому на праві власності транспортний засіб марки «Богдан», модель «А09202», реєстраційний номер [NUMBER] , накладено арешт на підставі вих. листа №57704 від 12.11.2012 року, вх. листа №7402 Другого Київського відділу державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в Одеській області від 2911.2012 року, борг УПФУ 1490,40 грн,; та на підставі вих. листа №05/64283 від 10.12.2012 року, вх. лист №1323 Другого Київського ВДВС МЮУ в Одеській області від 29.11.2012 року, борг в сумі 520,00 грн. на користь держави. Однак позивач вважає, що підстави які зумовили накладення вказаного арешту відпали та на цей час вжиті заходи забезпечення позову порушують його права та інтереси, як власника транспортного засобу. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 31.03.2021 прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 22.04.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи Регіонального сервісного центру ГСУ МВС в Одеській області Головного сервісного центру МВС в яких представник зазначив, що зі змісту позову не вбачається, що права та інтереси позивача порушені будь-якими діями чи бездіяльністю посадових осіб РСУ ГСУ МВС України в Одеській області, а також представник просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. 27.04.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ГУ ДВС в Одеській області про розгляд справи за відсутності представника. 29.04.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак представник позивача надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів та третьої особи у судове засідання також не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до статті 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить транспортний засіб автобус пасажирський марки «Богдан», модель «А09202», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим 01.08.2007 року. У відповідності до листа Територіального сервісного центру МВС №5141 Регіонального сервісного центру ГСУ МВС в Одеській області Головний сервісний центр МВС від 06.03.2021 року за №31/15/5141-М109 вбачається, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 04.03.2021 року, стосовно транспортного засобу - автобус пасажирський марки «Богдан», модель «А09202», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зареєстровані наступні обтяження: - арешт на підставі вих. листа №57704 від 12.11.2012 року, вх. листа №7402 Другого Київського відділу державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в Одеській області від 29.11.2012 року, борг УПФУ 1490,40 грн.; та на підставі вих. листа №05/64283 від 10.12.2012 року, вх. лист №1323 Другого Київського ВДВС МЮУ в Одеській області від 29.11.2012 року, борг в сумі 520,00 грн. на користь держави. Також у листі сервісним центром повідомлено, що надати копії документів, які стали підставою для накладення арешту на вищезазначений транспортний засіб надати не має можливості у зв`язку з закінченням терміну зберігання архівних справ - 3роки, у відповідності до ст.203 наказу МВС України №5 ДСК від 10.01.2014 року. У відповідності до листа Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.03.2021 року за №14408 повідомлено, що стосовно арештів вих. №57704 від 12.11.2012 року борг УПФУ та арешту №05/64283 від 10.12.2012 року борг на користь держави, арешту №12116 від 22.05.2018 року, згідно перевірки даних, що містяться в Журналі обліку виконавчих проваджень та перевірки виконавчих проваджень, які були перенесені до АСВП було встановлено, що на виконанні знаходились виконавчі провадження, а саме: №15891748 завершено; №28213842 завершено; №29101615 завершено; 32447028 завершено; 33171133 закінчено; 33833009 завершено; 35849231 завершено; 35994172 відмовлено у відкритті; 39692211 закінчено; 40619599 відмовлено у відкритті; 41010686 завершено; 41307181 закінчено; 41321991 закінчено; 41362073 закінчено; 42054404 завершено; 42253973 закінчено; 43410496 завершено; 43449075 завершено; 44370058 завершено; 44787425 завершено; 45798160 завершено; 52609847 відмовлено у відкритті; 52609877 відмовлено у відкритті. У листі також зазначено, що вказані виконавчі провадження знищені за терміном зберігання, через закінчення трирічного строку. На підставі вищевикладеного вбачається, що наразі відсутнє триваюче виконавчого провадження в рамках якого винесено спірний арешт на належний позивачеві транспортний засіб, а виконавчі провадження завершені та закінчені, під час чого виконавцем не було вирішено питання про скасування арешту. Також, судом встановлено, що виконавчі провадження, в рамках яких було накладено арешт на транспортний засіб позивача, знищені за закінченням трирічного терміну зберігання, що підтверджує закінчення строку на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання. Не скасування арешту на майно позивача, під час завершення і закінчення виконавчих проваджень, стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до ч.1\~\~ст.4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а, відповідно до ч.1\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею391 ЦК України\~встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. При цьому суд враховує, що згідно\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», яке набрало статусу остаточного 02.06.2014 р., в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. У п. 168 Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Якщо хоча б одного із цих критеріїв не додержано, Європейський суд з прав людини констатує у такому випадку порушення статті 1 Першого протоколу. Законність означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачає для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Перебування за вказаних обставин належного позивачу транспортного засобу під арештом за відсутності на виконанні у виконавчої служби будь-якого виконавчого документа, порушує право позивача на користування належним йому майном, в той час як жодних дій щодо його реалізації державним виконавцем не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання. Вказане також підтверджується правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.05.2020 року у справі № 750/3788/18, яка згідно до ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Даних про те, що стягувачі на час розгляду цієї справи мають претензії до позивача щодо не виконання судового рішення у матеріалах справи не має та стягувачами не надано. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, підлягає задоволенню, а арешт накладений на транспортний засіб марки «Богдан», реєстраційний номер [NUMBER] , за номером кузову № [NUMBER] , на підставі вих. листа №57704 від 12.11.2012 року, вх. листа №7402 Другого Київського відділу державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в Одеській області від 29.11.2012 року, борг УПФУ 1490,40 грн.; та на підставі вих. листа №05/64283 від 10.12.2012 року, вх. лист №1323 Другого Київського ВДВС МЮУ в Одеській області від 29.11.2012 року, борг в сумі 520,00 грн. на користь держави, скасуванню. Згідно з\~ч.1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved