Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду до [PERSON] , в якому просить суд поділити майно, яке являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на ѕ частини однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., на ѕ частини гаражного боксу № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ. «Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; на ѕ частини автомобіля «ВАЗ 21099» державний номерний знак [NUMBER] , 1995 року випуску, № кузова [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , судові витрати у розмірі 11655 грн. 95 коп. В обґрунтування позову зазначила, що 24.09.2005 року між нею та [PERSON] , [INFO] був укладений шлюб. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] , [INFO] - донька [PERSON] , [INFO] - [PERSON] . 28 листопада 2019 року рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу позивач та діти проживають за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла вони не мають. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не мешкає у даній квартирі, його місце проживання позивачу невідоме. 14.01.2020р. Фрунзенським районним судом м.Харкова мені виданий судовий наказ № 645/7204/19 про стягнення з Відповідача на мою користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідач майже не сплачує аліменти на дітей, тому станом на 01.12.2020 року заборгованість зі сплати аліментів становить 34 284,86 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах № 141518 від 15.12.2020 року. За 13 місяців від дня видачі судового наказу Відповідач сплатив аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей лише тричі, в загальному розмірі 6375,00 грн. Відповідно розрахунку заборгованості, починаючи з березня 2020р, державний виконавець нараховує Відповідачу аліменти в сумі 2500 грн. на місяць, тобто по 833 грн. на кожну дитину, що навіть нижче мінімального гарантованого розміру аліментів, передбаченого абзацем другим частини другої статті 182 Сімейного кодексу України, так як законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. N 294-ІХ , розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6-ти років (моя молодша дворічна донька [PERSON] ) складає 1921,00 грн.; для дитини віком від 6-ти до 18 років (донька [PERSON] 9-ти років та син [PERSON] 11-ти років) - складає 2395,00 грн. Тобто, мінімальний гарантований розмір аліментів, який мені зобов`язаний сплачувати відповідач щомісяця - 3355,5 грн. Крім того, син [PERSON] , [INFO] є інвалідом дитинства, що вбачається з медичного висновку № 2.188 КНП «Міська дитяча поліклініка №15» ХМР від 31.03.2020р. Розмір аліментів, які позивач отримує від відповідача, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування проживаючих з нею трьох неповнолітніх дітей. Тому вона просить суд збільшити її частку спільно нажитого майна при розподілі відповідно до ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України. В період шлюбу та спільного проживання, за спільні кошти ми з Відповідачем придбали наступне майно: Згідно договору купівлі-продажу від 08.04.2011 року придбали однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2015 року придбали гаражний бокс № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.»Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За договором, укладеним в ТСЦ 6347 від 01.06.2018 року, придбали автомобіль ВАЗ 21099, 1995 року випуску, р.н. [NUMBER] , білого кольору. За взаємною згодою право власності на вказані квартиру, гараж та автомобіль було зареєстроване на відповідача. В п. 7.4 договору купівлі - продажу від 08.04.2011 року спірної квартири вказано, що договір укладається за попередньою письмовою згодою [PERSON] , дружини покупця, [PERSON] , на придбання нерухомого майна за грошові кошти, які є спільною власністю подружжя. Також, в п. 4 договору купівлі-продажу від 28.08.2015 року гаражного бокса № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.» Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказано, що цей договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] . В даній заяві про згоду подружжя на придбання майна, вказано, що вона надала згоду Відповідачу на покупку за суму та на умовах на його розсуд гаражного боксу № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.»Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти. Відповідно до звітів оцінювача ФОП [PERSON] про оцінку майна № 23/11-20 та№ 24/11-20 від 23.11.2020 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 294 142,00 гривень, а ринкова вартість гаражного боксу № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.»Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 225 045,00 гривень. Визначити через оцінювача ринкову вартість автомобіля ВАЗ 21099, 1995 року випуску, р.н. [NUMBER] , не надалося можливим у зв`язку з відсутністю у позивача доступу до автомобіля, місце знаходження якого позивачу невідоме. На підтвердження неможливості оцінки автомобіля надаю лист оцінювача б/н від 14.12.2020 року. Тому ринкова вартість автомобіля визначена за даними сайту авто продаж Auto Ria. Так, середня ринкова вартість подібного автомобілю ВАЗ 21099, 1995 року випуску складає 58 138,00 гривень. Загальна вартість майна, придбаного під час шлюбу, складає 577 325,00 гривень. Позивач вважає, що згідно ч.З ст.70 Сімейного кодексу України є підстави для відступу від рівності часток при поділі спільно нажитого майна подружжя, так як з нею проживають троє неповнолітніх дітей і розмір аліментів, які вона одержує від Відповідача, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Оскільки Сімейним кодексом України чітко не врегульований порядок вирішення питання про збільшення частки подружжя в порядку ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, позивач просить, щоб за нею було визнано право власності на 3/4 частин спільно набутого майна, вартість якого складає 432 993,75 гривень. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на загальну суму 11655 грн. 95 коп., які складаються з: судовий збір за подачу позову - 4329,94 гривень; витрати на професійну правничу допомогу - 6000,00 гривень; отримання звітів про оцінку майна в сумі 700,00 та 500,00 гривень, а всього - 1200,00 гривень, ксерокопіювання документів - 126,00 гривень. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, та просив суд постановити по справі заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення - за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 24 вересня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2019 року (справа 645/3250/19, провадження 2/645/1451/19). Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). Як вбачається з Інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сторони та неповнолітні діти зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . В період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу, укладеного 08.04.2011 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бідонько Л.Л. Згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2015 року сторони придбали гаражний бокс № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.»Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За договором, укладеним в ТСЦ 6347 від 01.06.2018 року, придбали автомобіль ВАЗ 21099, 1995 року випуску, р.н. [NUMBER] , білого кольору. Відповідно до звітів оцінювача ФОП [PERSON] про оцінку майна № 23/11-20 та№ 24/11-20 від 23.11.2020 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 294 142,00 гривень, а ринкова вартість гаражного боксу № [NUMBER] , площею 32,8 кв.м., з льохом та оглядовою ямою в літ.»Д-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 225 045,00 гривень. Визначити через оцінювача ринкову вартість автомобіля ВАЗ 21099, 1995 року випуску, р.н. [NUMBER] , не надалося можливим у зв`язку з відсутністю у позивача доступу до автомобіля, місце знаходження якого позивачу невідоме, підтвердження неможливості оцінки автомобіля підтверджується листом оцінювача б/н від 14.12.2020 року, у зв`язку з чим ринкова вартість автомобіля визначена за даними сайту авто продаж Auto Ria. Так, середня ринкова вартість подібного автомобілю ВАЗ 21099, 1995 року випуску складає 58 138,00 гривень. Таким чином, загальна вартість майна, придбаного під час шлюбу, складає 577 325,00 гривень. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, для збільшення частки майна дружини, у разі проживання з нею дитини, необхідне доведення існування умови недостатності розміру аліментів, які вона одержує, для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. 14.01.2020р. Фрунзенським районним судом м.Харкова позивачу виданий судовий наказ № 645/7204/19 про стягнення з Відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, який було пред`явлено позивачем до виконання до Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для примусового виконання та було відкрито виконавче провадження № 61356465 (постанова про відкриття провадження від 24.02.2020 року). Відповідач майже не сплачує аліменти на дітей, тому станом на 01.12.2020 року заборгованість зі сплати аліментів становить 34 284,86 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах № 141518 від 15.12.2020 року. За час з дня видачі судового наказу відповідачем сплачено аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей лише тричі, в загальному розмірі 6375,00 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості, починаючи з березня 2020р, державний виконавець нараховує Відповідачу аліменти в сумі 2500 грн. на місяць, тобто по 833 грн. на кожну дитину, що нижче мінімального гарантованого розміру аліментів, передбаченого абзацом другим частини другої статті 182 Сімейного кодексу України, так як законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. N 294-ІХ , розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6-ти років (моя молодша дворічна донька [PERSON] ) складає 1921,00 грн.; для дитини віком від 6-ти до 18 років (донька [PERSON] 9-ти років та син [PERSON] 11-ти років) - складає 2395,00 грн. Окрім того, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом дитинства, що підтверджується медичним висновком № 2.188 КНП «Міська дитяча поліклініка №15» ХМР від 31.03.2020р. [PERSON] , [INFO] , встановлений діагноз - мікроцефалія, спастичний тетрапарез з примусовим ураженням правих кінцівок, рухові порушення 3 рівня за класифікацією CMFCS функція руки 3 рівня за класифікацією MACS. Силенгоматична епілепсія. Когнітивні порушення. Згідно довідки №2.223 КНП «Міська дитяча поліклініка №15» ХМР від 24.04.2020р., дитина [PERSON] з 27.04.2010 року має статус дитина- інвалід та потребує домашнього догляду. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.3 ст. 70 СК України, про наявність підстав для відступу від рівності часток при поділі спільно нажитого майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на ѕ частин спільно набутого майна, вартість якого складає 432 993,75 гривень, Стосовно судових витрат, понесених позивачем, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2.Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3.До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову - на відповідача; 2)у разі відмови в позові - на позивача; 3)у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 3.При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 8. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У зв`язку з розглядом справи позивачем понесені наступні судові витрати, які документально підтвердженні: судовий збір за подачу позову - 4329,94 гривень; витрати на професійну правничу допомогу - 6000,00 гривень; отримання звітів про оцінку майна в сумі 700,00 та 500,00 гривень, а всього - 1200,00 гривень Всього документально підтверджені судові витрати складають 11529 грн. 95 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням позовних вимог. Позовні в частині стягнення судових витрат на ксерокопіювання документів - 126,00 гривень задоволенню не підлягають, як необґрунтовані та безпідставні. На підставі викладеного,

Outcome: partial