Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

03.04.2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про виселення її та інших мешканців з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 26.02.2008 року він уклав з відповідачкою кредитний договір № NKN1GI0000004748. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 26.02.2008 року між ними також був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідачка передала позивачу в іпотеку належну їй вищезазначену квартиру. Згідно з рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13.11.2013 року в рахунок погашення боргу за кредитним договором на цю квартиру звернуто стягнення. Після чого, позивач повідомив відповідачку про необхідність виселення її з квартири, однак остання відповідну його вимогу проігнорувала і відмовилася добровільно виселитися із згаданого житла. У зв'язку з цим, позивач просив виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати у справі.. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, втім надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позов не визнала, посилаючись на ухваленні апеляційним судом Миколаївської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ судові рішення від 13.11.2013 року та відповідно 30.01.2014 року, просила у задоволені пред'явленого до неї позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходе наступного висновку. Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] було укладено кредитний договір № NKN1GI0000004748, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 75000 грн. на строк до 26 лютого 2015 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка передала банку в іпотеку однокімнатну квартиру [ADDRESS]. (а.с. 8-10). Рішенням та додатковим рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 липня та 18 вересня 2013 року відмовлено у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 листопада 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, зокрема в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у загальному розмірі 128097,32 грн., звернуто стягнення на однокімнатну квартиру відповідачки, що розташована [ADDRESS], а в частині вимог щодо виселення [PERSON] з вказаної квартири відмовлено. Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року вищезазначене рішення апеляційної інстанції залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.ч. 2 і 3 цієї ж ст. 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спору. Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2014 року на ім'я [PERSON], як власниці квартири, що є предметом іпотеки, було направлено повідомлення про добровільне звільнення її з належного їй житлового приміщення у відповідності до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яке отримано нею особисто 12 лютого 2014 року, про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення їй попередження ( а.с. 16). Однак, відповідачка до цього часу з відповідної квартири добровільно не виселилася і продовжує користуватись вказаним житловим приміщенням, що видно з довідки Новобузького РС УДМС України в Миколаївській області від 08.04.2014 року за № 630. При судовому розгляді справи коло членів сім'ї відповідачки, наймачів та інших мешканців спірного приміщення не встановлено. Відповідачка про таких осіб суд не повідомила. При цьому, норми ЦПК України передбачають пред'явлення позовних вимог виключно до конкретно визначених в позові відповідачів, процесуальний закон не передбачає пред'явлення вимог до невизначеного кола осіб та покладення судом обов'язків на невизначене коло осіб, тому вимога про виселення інших мешканців, які позивачем в якості відповідачів не залученні (а суд таких повноважень по самостійному залученню відповідачів не має), - задоволенню не підлягає. Таких висновків суду не спростовують і положення процитованих вище ст. 40 Закону України „Про іпотеку" ст. 109 ЖК УРСР в частині того, що виселенню підлягають всі мешканці, оскільки, як вже вказано, всі ці мешканці мають бути обов'язково індивідуалізовані позивачем в позові в якості відповідачів. Відтак, здійснення примусового виселення з займаного житлового приміщення можливе лише після письмового попередження, окремо, кожного мешканця про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Як вже зазначено вище, 12 лютого 2014 року лише [PERSON], як власниця квартири [ADDRESS], отримала попередження від банку про необхідність на протязі 30 днів разом із членами та мешканцями звільнити вищевказану квартиру. Докази про направлення банком попередження іншим особам про звільнення протягом одного місяця спірного житлового приміщення в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню лише в частині примусового виселення зі спірного житлового приміщення квартири відповідачки [PERSON] У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь позивача, понесені останнім та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial