Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

23.03.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визначити місце проживання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що під час перебування з відповідачем у шлюбі в них народились діти [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], які проживають разом з матір'ю. Однак на теперішній час, на його думку відповідач не виконує належним чином свої батьківські обов'язки щодо виховання дітей, оскільки у дітей погіршились успіхи в навчанні. Крім того, відповідач вигнала з дому сина [PERSON], за що була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, часто від'їжджає за кордон, залишаючи дітей на догляд бабусі чи няні, не має самостійного заробітку. Натомість позивач має теплі стосунки з дітьми, піклується про них, має переплату по аліментах, має самостійний заробіток, квартиру та автомобіль у власності. Вважає, що проживання дітей разом із батьком, відповідатиме їх найкращим інтересам. Ухвалою суду від 06.04.2018 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду порядку загального позовного провадження. 02.05.2018 р. під час підготовчого судового засідання представником відповідача до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та черговим психологічним тиском на себе та дітей з боку позивача. Зазначила, що жодним чином не перешкоджала [PERSON] спілкуватись з дітьми. Неодноразово зверталась до правоохоронних органів для вирішення питання про повернення позивачем дітей матері та з приводу здійснення позивачем психологічного тиску на себе, нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень. Зауважила, що погіршення успіхів дітей у навчанні спричинена поведінкою позивача, який забирав дітей, коли вони мали готувати домашнє завдання або спати, залишав у себе їх підручники, що позбавляло її можливості допомагати належно підготувати уроки з дітьми. Після чергового неповернення дітей за постійним місцем проживання, була змушена погодитись на їх тимчасове проживання разом з позивачем з метою убезпечити від психологічного травмування, пов'язаного з непорозуміннями з батьком щодо місця проживання дітей. Наголошує, що добровільно погодилась з бажанням сина [PERSON] проживати деякий час разом із батьком. Спростовує інформацію про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Наполягає, що належно ставиться до батьківських обов'язків та має змогу забезпечити нормальні умови життя та розвитку дітей. Відтак, у задоволення позову просила відмовити та визначити місце проживання дітей з матір'ю. Ухвалою суду від 02.05.2018 року підготовче судове засідання відкладено, залучено до участі в справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Ухвалами суду від 24.05.2018 року, у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову, шляхом зупинення виконання обов'язку по оплаті [PERSON] аліментів відмовлено; залучено до участі в справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради; оголошено перерву для виклику свідків та витребування доказів. Ухвалою суду від 06.08.2018 року підготовче судове засідання відкладено. Ухвалою суду від 11.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позивні вимоги підтримали просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що [PERSON] на теперешній час проживає за кордоном, створила нову сім'ю та чекає на народження дитини, тому тимчасово не може повернутися на Україну. Вона згодна, щоб діти деякий час, до тих пір, як вона зможе приїхати в Україну, проживали разом з батьком, але потім вона має бажання виховувати їх в новій родині, для цього вона має належний матеріальний рівень забезпеченості, а також бажання піклуватися про своїх дітей. Представники органу опіка та піклування Миколаївської міської ради в судовому засіданні підтримали наданий висновок, просила позов задовольнити, оскільки після того, як діти почали проживати разом з батьком, їх психо-емоційний стан покращився, вони почали відчувати захищенність та стабільність. [PERSON] повідомляла працівників органу опіки та піклування про те, що відїзжає за кордон на лікування, але коли вона поїхала в-друге, ніяких заяв не залишала, вони змушені були розшукувати її через соцмережі для з'ясування питань пов'язаних з дітьми. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши докази, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засідання встановлено, що під час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народились діти: [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження арк.спр.9), [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження арк.спр.8), [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження арк.спр.7), [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження арк.спр.6). Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 29.08.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання дітей разом з матір'ю, стягнуто аліменти. При цьому на час розгляду зазначеної справи, діти проживали разом з матер'ю, батько щодо цього не заперечував. На підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м.Миколаєва, з позивача відбувається стягнення на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 15.02.2016 р. і до повноліття дітей. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеному 27.07.2018 р. державним виконавцем Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Занєвською А.А. заборгованість по сплаті аліментів станом на 30.06.2018 р. відсутня, переплата складає 15224,38 грн. Житлово-побутові умови [PERSON] в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дітей, що підтверджується актом №М-18-1 від 19.03.2018 року Служби у споравах дітей. Згідно висновку Органу опіки та піклування ММР від 17.10.2018 року №2358/02.02.01-22 встановлено доцільність визначення місця проживання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з батьком [PERSON]. При наданні правової оцінки спору суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 141 СК України закріплено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 157 СК України передбачено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно зі ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні поясним, що раніше він проживав разом із мамою [PERSON], яка виїхала до Туреччини та фактично дуже рідко з ним спілкується. На теперешній час він проживає разом з татом, як і його сестра та брати, та не має бажання проживати разом з мамою. Доводи відповідача, та її представника про те, що позивач не займається вихованням дітей, а своїми діями лише шкодить їх нормальному розвитку, здійснює на них психологічний тиск є суб'єктивними. Обставин та дій з боку [PERSON], які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дітей як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. Натомість відповідач від'їжджаючи на певний час за кордон, залишила чотирьох малолітніх дітей на піклування своєї матері [PERSON] та сторонньої особи - няні [PERSON] (арк.спр. 20, 21). Крім того в судовому засіданні встановлено, та не заперечувалося представником відповідача, що [PERSON] фактично ще невизначений час не буде мати змоги повернутися в Україну та виконувати щоденні обов'язки по догляду за малолітніми дітьми, діти тривалий час проживають з батьком, а тому питання щодо визначення проживання дітей не можно відкладати на будь-який термін. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Враховуючи викладені вище обставини справи, які свідчать про зміну ситуації з моменту ухвалення рішення суду від 29.08.2016 року щодо фактичного місця проживання дітей, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, можливість створення батьком дітям належних умов для виховання дитини, його більшу турботу і увагу до дітей, виходячи із найвищих інтересів дітей, аналізуючи кожен аспект відносин до дітей, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову щодо визначення місця проживання дітей, оскільки залишення дітей проживати з батьком відповідає їх інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дітей. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Суд вважає, що позовні вимоги доведені під час розгляду справи, тому позов слід задовольнити повністю. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

Outcome: approved