Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , звернувся з позовом, яким просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських права відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; встановити над малолітнім [PERSON] , [INFO] опіку, опікуном призначити бабу [PERSON] , та стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до його повноліття; судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача. В обґрунтування своїх вимог вказав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.07.2012 року по справі № 2029/5954/12 між батьками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. Мати малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , видане 08.06.2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), запис № 11512). Малолітній [PERSON] перебуває на обліку Служби у справах дітей по Немишлянському району, як такий, що опинився у складних життєвих обставинах. Відповідно до інформації КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» малолітній [PERSON] перебуває під наглядом фахівців підприємства з листопада 2014 року. На сьогодні хлопчика доглядає бабуся, [PERSON] . Батько, [PERSON] , під час хвороби дитину не доглядає, ліки не купує, станом здоров`я та розвитком дитини взагалі не цікавиться, сина на огляд до лікаря педіатра жодного разу не приводив. Після смерті матері дитина мешкає із бабусею та дідусем. Зв`язок з класним керівником постійно підтримували мати та бабуся. Батько [PERSON] до школи жодного разу не приходив, зв`язок з педагогами закладу освіти не підтримував, успіхами дитини не цікавився, шкільні заходи не відвідував. Дитина забезпечена всім необхідним для освітнього процесу завдяки піклуванню матері та бабусі. Також, педагогічною комісією було здійснено виїзд за вищевказаною адресою проживання малолітнього [PERSON] , де встановлено, що малолітній проживає разом з бабусею, [PERSON] та дідусем, [PERSON] , санітарні умови задовільні, дитина має все необхідне для повноцінного розвитку та виховання. За інформацією відділу соціальної роботи по Немишлянському району м. Харкова було здійснено відвідування родини [PERSON] та [PERSON] , з якими проживає [PERSON] . З бабусею та дідусем дитини було проведено комплекс соціально-профілактичних заходів щодо належного виховання дитини, безконфліктного вирішення проблемних питань у родині, взаєморозуміння в сім`ї, правових аспектів встановлення опіки на онуком. Вищевказане свідчить про те, що батько злісно ухиляється від виховання та утримання сина. Це свідчить про її байдуже ставлення до своєї дитини, до її долі, розвитку, здоров`я та життю вцілому. Батько дитини, [PERSON] , вихованням, лікуванням [PERSON] не займається, матеріально не утримує. [PERSON] , надав нотаріально посвідчену заяву від 03.07.2021 року, в якій вказано, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та не заперечує проти встановлення опіки над ним [PERSON] . [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Індустріальне об`єднане управління ПФУ м. Харкова і отримує пенсію за віком, має стабільний дохід, знаходиться в шлюбі із [PERSON] з 30.08.1975 року, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, що підтверджено довідкою Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України станом на 12.07.2021. За даними медичних довідок, [PERSON] на обліку в туберкульозному, психоневрологічному, дерматовенерологічному, наркологічному, диспансерах не перебуває, хронічних захворювань, які б перешкоджали вихованню та утриманню дітей не має. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . Квартира двокімнатна, 16-ти поверхового будинку. Житлово-побутові умови та санітарний стан житла задовільний. В помешканні чисто, всі комунікації працюють. Квартира обладнана необхідною побутовою, відеотехнікою, меблями. Дитина має окрему кімнату, де є спальне місце, стіл для занять. Хлопець забезпечений всім необхідним. Для виховання та розвитку дитини створені необхідні умови. [PERSON] ознайомлена з аспектами, пов`язаними з опікою, і відчуває себе психологічно готового до такого кроку, вона впевнена, що зможе надати дитині належне виховання та освіту. На підставі вищезазначеного, [PERSON] взято на облік потенційних опікунів/піклувальників в Службі у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою судді від 10.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Представник позивача надала заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розгляд справи провести за її відсутністю, з урахуванням того, що відповідачем надана нотаріально завірена заява про визнання позову про позбавлення його батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Третя особа [PERSON] та її представник, адвокат Іщенко О.В. надали заяви з проханням розглянути справу у підготовчому судовому засіданні без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та призначити опікуном малолітнього його бабусю [PERSON] .. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи міститься оригінал нотаріально посвідченої заяви відповідача, якою він не заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та встановлення над ним опіки [PERSON] , та просить позглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні, та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності та надавши їм належну правову оцінку, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції від 26.11.2010, актовий запис № 3196). Мати малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] , видане 08.06.2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), запис № 11512). Малолітній [PERSON] перебуває на обліку Служби у справах дітей по Немишлянському району, як такий, що опинився у складних життєвих обставинах. Відповідно до інформації КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» від 13.07.2021 № 299/0/554-21малолітній [PERSON] перебуває під наглядом фахівців підприємства з листопада 2014 року. На даний час дитину доглядає бабуся, [PERSON] . Як вбачається з Повідомлення Комунального закладу «Харківська загальноосвітня шкода І-ІІІ ступенів №72» Харківської міської ради від 12.07.2021 №02-23/311, малолітній [PERSON] [INFO] , навчається в школі з першого класу. Після смерті матері, хлопчик мешкає з бабусею та дідусем. Зв`язок з класним керівником постійно підтримували мати та бабуся. Батька [PERSON] до школи жодного разу не приходив, зв`язок з педагогами закладу освіти не підтримував, успіхами дитини не цікавився, шкільні заходи не відвідував. Дитина забезпечена всім необхідним для освітнього процесу завдяки матері та бабусі. Департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, 31.08.2021 за №478 надали висновок, в якому зазначили, що як представник органу опіки і піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] [INFO] та встановлення опіки та призначення [PERSON] опікуном малолітнього. Відповідно Акту обстеження житлово - побутових умов проживання, складеного 23.07.2021 спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що малолітній [PERSON] [INFO] проживає разом з бабусею [PERSON] , [INFO] та дідусем [PERSON] , [INFO] .. Помешкання обладнане необхідною технікою, малолітній [PERSON] [INFO] має окрему кімнату, спальне місце, місце для навчання. В наявності продукти харчування, одяг, взуття, крижки. Потенційним опікуном створені необхідні умови для проживання та виховання дитини. [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Індустріальне об`єднане управління ПФУ м. Харкова і отримує пенсію за віком, має стабільний дохід. [PERSON] знаходиться в шлюбі із [PERSON] з 30.08.1975 року. [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, що підтверджено довідкою Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України станом на 12.07.2021. За даними медичних довідок, [PERSON] на обліку в туберкульозному, психоневрологічному, дерматовенерологічному, наркологічному, диспансерах не перебуває, хронічних захворювань, які б перешкоджали вихованню та утриманню дітей не має. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. В той же час положеннями ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 164 СК України встановлені виключні підстави для позбавлення батьківських прав, якщо мати, батько: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неїбатьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, серед яких визначено втрату батька особистих немайнові прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання, ст. 166 СК України. Статтею 55 ЦК України передбачено, що опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Згідно ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування. Згідно ч. 4 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічними, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Згідно ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище сторін, стан здоров`я дитини, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд стягує з відповідача на користь держави за позовні вимоги майнового і дві вимоги немайнового характеру. Згідно зі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми виплати за один місяць. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згіднорезолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено наступне: 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням управа, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при ро згляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК Українибатьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу вцілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач свідомо не займається вихованням доньки, матеріальної допомоги не надає, її розвитком та досягненнями не цікавиться. Більш того, жодного разу не відвідував сина, не бачився з ним, не цікавився успіхами у школі та станом здоров`я. Окрім, іншого, в судовому засіданні під час дослідження матеріалів справи знайшло підтвердження, що відповідач не цікавиться психічним і фізичним здоров`ям дитини. Наведене в своїй сукупності, на думку, суду може свідчити про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни їх поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для забезпечення першочергової уваги інтересам дитини. Стосовно стягнення аліментів з відповідача, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я дитини, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї. Відповідачем не надано доказів, які свідчать про наявність у нього захворювань та потреби в лікуванні. Доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, відповідачем не надано. При таких обставинах суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки від заробітку відповідача. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а [PERSON] має всі необхідні вимоги для призначення її опікуном, а тому викладені у прохальній частині позовної заяви вимоги є доведеними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved