Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив наступне. 19 травня 2020 року позивачка уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в зв`язку чим набула права власності на зазначене нерухоме майно, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.05.2020 року. На час придбання у власність квартири, у відповідності до п. 7 умов укладеного договору купівлі-продажу квартири продавець повністю звільнив для позивачки, як нового власника, помешкання для вільного і безперешкодного користування ним. З часу придбання за договором купівлі-продажу зазначеної квартири у позивачки жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації її права власності на квартиру. З пояснень продавця квартири позивачці відомо, що вже тривалий час - приблизно з середини 2005 року, [PERSON] разом зі своєю донькою - [PERSON] , мешкають в Російській Федерації і не мають наміру повертатись до колишнього місця проживання. Разом з тим, нещодавно з`ясувалося, що в придбаному їй у власність помешканні до теперішнього часу є зареєстрованими зазначені вище особи, так як останні не знялися з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] після її продажу позивачці, як новому власнику. При цьому, під час придбання зазначеної квартири позивачка була повністю впевнена, що відповідачі самостійно знімуться з реєстрації в ній після її продажу; на момент придбання квартири чужих речей в ній не було, будь-яких претензій щодо самого нерухомого майна та її права користування ним їй ніколи не надходили від будь-кого. Позивач вважає, що відповідачі, як члени сім`ї колишнього власника квартири, втратили право на користування житловим приміщенням після його продажу їй, як новому власнику. Позивачка до судового засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву, в якій розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, про причини неявки суд не інформували. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Судом встановлено, що 19 травня 2020 року позивачка уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в зв`язку чим набула права власності на зазначене нерухоме майно, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.05.2020 року. На час придбання у власність квартири, у відповідності до п. 7 умов укладеного договору купівлі-продажу квартири продавець повністю звільнив для позивачки, як нового власника, помешкання для вільного і безперешкодного користування ним. З часу придбання за договором купівлі-продажу зазначеної квартири у позивачки жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації її права власності на квартиру. З пояснень продавця квартири позивачці відомо, що вже тривалий час - приблизно з середини 2005 року, [PERSON] разом зі своєю донькою - [PERSON] , мешкають в Російській Федерації і не мають наміру повертатись до колишнього місця проживання. Разом з тим, з`ясувалося, що в придбаному їй у власність помешканні до теперішнього часу є зареєстрованими зазначені вище особи, оскільки останні не знялися з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] після її продажу позивачці, як новому власнику. Згідно договору купівлі-продажу від 19.05.2020 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі №1297. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним номером 209460818 від 19.05.2020, який сформовано Приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області Рижковим О.О., квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , УНЗР 19720401-06923, країна громадянства: Україна на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1297, видного 19.05.2020 Приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області Рижковим О.О. Згідно довідки КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради б/н від 18.05.2020 виданої [PERSON] , яка не зареєстрована, але проживала станом на дату видання довідки у [ADDRESS] та має склад сім`ї: [PERSON] , 1969 року народження (мати), [PERSON] , 1989 року народження (сестра). Відповідно до акту №3935 про фактичне проживання (не проживання) особи від 19.05.2020, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають, особисті речі вказаних осіб у квартирі відсутні. Відповідно до вимог ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннямист.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач, як колишній власник зареєстрований в спірній квартирі, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють данні правовідносини, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідачів судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст. 319,321,391,405 ЦК України,

Outcome: approved