Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просить суд, визнати за ним право приватної власності на легковий автомобіль марки DAEWOO, моделі, SЕNS ТІ3110, 2005 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, колір - зелений, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER]; реєстраційний номер [NUMBER], виключити легковий автомобіль марки DAEWOO, модель SENS T13110, 2005 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В. колір - зелений, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] з-під арештів, що були накладені: постановою Франківського відділу ДВС ЛМУЮ від 28.11.2014р. у виконавчому провадженні №45455406 та постановою Городоцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Л/о про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2015р. у виконавчому провадженні №46337813. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 лютого 2013 року між [PERSON] та ним, [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до якого покупець придбав у продавця легковий автомобіль марка DAEWOO, модель SENS ТІ3110, 2005 року випуску, зеленого кольору, кузова (шасі, рама) №)[NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та за даний автомобіль, відповідно до умов договору, покупець сплатив продавцеві грошові кошти в розмірі 20 000.00 (двадцять п'ять тисяч) гривень, що на момент продажу становило 2 500.00 доларів США. Також, для того, щоб він міг перереєструвати автомобіль на себе без участі продавця, останній в цей же день - 05.02.2013р. видав покупцеві Довіреність, що була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П, яка зареєстрована в Реєстрі за №417. Однак через складні життєві обставини (важка хвороба дитини, фінансові труднощі) він вчасно не перереєстрував автомобіль на себе одразу після його купівлі, а продовжував користуватися придбаним автомобілем, зокрема і у службових цілях та 07.12.2016 року його на даному автомобілі було зупинено на стаціонарному посту поліції у зв'язку зі спрацюванням системи «Рубіж» та дізнався, що у юридичного власника автомобіля [PERSON] наявна грошова заборгованість перед третім особами, яка стягнута у судовому порядку і в даний час в рамках здій/снення виконавчого провадження щодо стягнення богу накладено арешти на все рухоме майно [PERSON], в тому числі й на спірний автомобіль, а саме постановою Франківського відділу ДВС ЛМУЮ від 28.11.2014р. у виконавчому провадженні №45455406 та постановою Городоцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Л/о про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2015р. у виконавчому провадженні №46337813. Вважає, що він є власником даного автомобіля на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, сплативши за нього кошти, ризикує втрати такого автомобіля через те, що він вчасно не зміг перереєструвати його на себе, а тому змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з'явився, однак з позовної заяви видно, що він позов підтримує в повному обсязі, наполягає на його задоволення, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча був повідомлений про день, час та місце слухання справи, однак в матеріалах міститься відзив на позовну заяву 03.03.2017 року, з якого видно, що він позов не заперечує, автомобіль є дійсно є власністю позивача, має всі права на нього, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача Городоцький районний відділ Держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у судове засідання не з'явився направ клопотання 15.08.2017 року, з якого видно, що він просить справу розглядати у їх відсутності, та просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який приєднано до матеріалів справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача Франківського відділу Держаної виконавчої служби міста Львова, у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), а оскільки таких не було дотримано позивачем та те, що забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, стосовно якого є постанова державного виконавця про накладення арешту, а тому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO, моделі, SЕNS ТІ3110, 2005 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, колір - зелений, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER]; реєстраційний номер [NUMBER].(а.с.3). Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право власності набувається, відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності у набувача майна за договором, відповідно до ч.1ст.334 ЦК України, виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна, згідно ч.4 ст.334 ЦК України, підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Пунктами 7,8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року передбачено, що власники транспортних засобів: юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб"єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Крім цього, нотаріально посвідченою довіреністю від 05 лютого 2013 року [PERSON] уповноважував [PERSON], [PERSON] , [PERSON] представляти його інтереси при здійсненні правочинів по продажу, міні, передачі в оренду(найм), позичку належного його на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САУ081174, виданого Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ 06.10.2010 року, транспортного засобу марки DAEWOO, моделі SЕNS ТІ3110, 2005 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, колір - зелений, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER]; реєстраційний номер [NUMBER]. Отже довіреність від 05 лютого 2013 року (а.с.4), видана відповідачем (власником автомобіля [PERSON]) позивачеві [PERSON] не потягнула для позивача правовий наслідок у вигляді набуття ним права власності на автомобіль, зважаючи також на те, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. В силу вищенаведеної правової норми про представництво, позивач [PERSON], будучи представником власника автомобіля [PERSON], не міг набути право власності на майно свого довірителя. Згідно п. 8 Порядку державної реєстрації(перереєстрації) зняття з обліку автомобіля, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух"). Судом також встановлено, що позивач [PERSON] не скористався повноваженнями, наданими довіреністю щодо зняття з реєстрації автомобіля та реєстрації його на іншого власника. При цьому, згідно з вимоги пунктів 4 та 41 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 рок № 1388, відповідно до яких,- перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.; забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або про заборону зняття з обліку чи постанова державного виконавця про накладення арешту. Окрім цього, згідно п.п.40,42 Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок та інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 рок № 1388, вбачається, що необхідною передумовою продажу автомобіля є подання власником автомобіля до підрозділу Державтоінспекції заяви про зняття автомобіля з обліку у зв'язку із його відчуженням. Оскільки, договір купівлі-продажу автомобіля не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, однак укладенню договору купівлі-продажу автомобіля у письмовій формі повинно передувати зняття автомобіля з обліку у підрозділах ДАІ, то посилання позивача, як на підтвердження існування спору і обставини справи у їх об'єктивній сукупності не дає підстав для висновку про існування між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] якогось спору, а свідчили про те, що відповідач не міг зняти автомобіль з обліку, у зв'язку з винесенням постанов Франківським відділом ДВС ЛМУЮ від 28.11.2014р. у виконавчому провадженні №45455406 та постанови Городоцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Л/о про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2015р. у виконавчому провадженні №46337813, а тому суду вважає, що даний спір пред'явлено з метою: обійти вимоги пунктів 4 та 44 вищезазначеного Порядку державної реєстрації ( перереєстрації ) транспортних засобів , та без зняття з обліку автомобіля, зареєстрованого підрозділом ДАІ за відповідачем [PERSON], зареєструвати автомобіль на підставі рішення суду за позивачем [PERSON], що призведе до уникнення боржника [PERSON] від матеріальної відповідальності за борговими зобов'язаннями перед стягувачем, в результаті чого стягував буде позбавлений можливості отримати відшкодування за рахунок майна [PERSON], зокрема за рахунок спірного автомобіля, так як цей автомобіль більше не належатиме [PERSON]. При цьому, суд вважає, що посилання позивача, що через складні життєві обставини (важка хвороба дитини, фінансові труднощі) він вчасно не перереєстрував автомобіль на себе одразу після його купівлі, не може слугувати підставою для визнання права власності на автомобіль, так як право власності позивача на автомобіль не було переоформлено у встановленому законом порядку. Отже продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Тому суд вважає, що безпідставними є твердження позивача, що відповідачем фактично було здійснено відчуження спірного автомобіля на його користь, шляхом укладення письмового договору та довіреності, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення власником процедур передбачених Порядком. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Отже ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Крім цього позивач у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення його майнових прав, оскільки останній вважає себе власниками майна в його розумінні, яке було за договором куплено у [PERSON]. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивач та його представник не надали суду доказів, які вказують про те, що дане майно йому належить на праві власності, жодним чином не обґрунтували свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно належить до його власності. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed