Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON]. діючи в інтересах та за довіреністю [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування від 26.12.2005 року та договору купівлі-продажу від 27.07.2015 року належить житловий будинок [ADDRESS]. Однак після вселення в будинок в ньому продовжує бути зареєстрованою [PERSON], як член сім'ї колишнього власника та на неодноразові звернення позивача, щодо зняття з реєстрації, відповідач не реагує. В судовому засідання представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] посилаючись на обставини викладені у позовній заяві з урахуванням того, що відповідач в належному їй будинку не проживає, однак продовжує бути зареєстрованою у ньому, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування відповідним житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що з 27 липня 2015 року [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Вказаного ж дня, право власності позивача на придбане житлове приміщення було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON]. діючи в інтересах [PERSON] зазначала, що відповідач не вчиняє дії, направлені на скасування реєстрації її місця проживання за зазначеною адресою, чим порушує її право власності, тим самим чинить перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Так, норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При розгляді даної справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст.346 ЦК України). Встановлено, що позивач набула право власності на житловий будинок в результаті її придбання на підставі відповідної цивільно-правової угоди. Таким чином, з моменту продажу будинку право власності колишнього власника, є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування будинком, що нерозривно пов'язано з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім»ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. За таких обставин єдиним власником спірного будинку є позивач [PERSON] Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] в якому відповідач залишається зареєстрованою й на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на нього за колишнім власником, членом сім'ї якого є відповідач по справі, й відповідно після припинення права користування будинком колишнім власником та членами його сім'ї, чим порушує право власності позивача, тому позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом ґрунтується на вимогах закону.

Outcome: approved