Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 424657,51 грн. та судовий збір. Позов мотивований наступним. 19.11.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №808/2019, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 400000, 00 грн. Плата за користування кредитом становить 45 % річних від загальної суми залишку заборгованості позичальника по кредиту. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладений договір поруки №808/1/2019 від 19.11.2019 року за яким поручителем виступає [PERSON] . Відповідачі зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконують та станом на 16.11.2020 року мають заборгованість у загальному розмірі 424657,51 грн., яка складається з: - простроченої заборгованості по сплаті процентів у сумі 24657,51 грн.; - заборгованості з основної суми кредиту у розмірі 400000,00 грн. Оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов`язань позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.12.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження призначено підготовче засідання. 19.05.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові та підготовчі засідання не з`являвся, про час та дату розгляду справи повідомлявся. В заяві, яка отримана судом 10.03.2021 та 24.03.2021 року, даний відповідач просить відкласти розгляд справи та надати час для ознайомлення з матеріалами справи. 07.04.2021, 21.04.2021 року від даного відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки йому необхідний час для вибору захисника. 17.05.2021, 31.05.2021 року надійшла заява від відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки він отримав судову повістку про виклик в суд на дату, в яку він повинен їхати у відрядження. 09.08.2021 року надійшла заява від відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою. 02.11.2021 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не має сертифіката про вакцинацію. Відповідачка [PERSON] в судові та підготовчі засідання не з`являлася, про час та дату розгляду справи повідомлялась. В заяві, яка отримана судом 10.03.2021 та 24.03.2021 року, дана відповідач просить відкласти розгляд справи та надати час для ознайомлення з матеріалами справи. 07.04.2021, 21.04.2021 року від відповідачки надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки їй необхідний час для вибору захисника. 17.05.2021, 31.05.2021 року надійшла заява від відповідачки про відкладення розгляду справи, оскільки вона отримала судову повістку про виклик в суд на дату, в яку вона повинна їхати у відрядження разом з чоловіком. 09.08.2021року надійшла заява від відповідачки про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою її чоловіка. 14.09.2021 року відповідачка подала заяву про відкладення розгляду справи, оскільки вирішується питання щодо врегулювання спору. 02.11.2021 року відповідачкою подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не має сертифіката про вакцинацію. Відповідачам в судових повістках, примірники яких, містяться в матеріалах справи, роз`яснено право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відповідно до ст. 44 ЦПК, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживання процесуальними правами визначається як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. На підставі зазначеного, враховуючи поведінку відповідачів, яка свідчить про неналежне використання процесуальними правами, неподання відзиву у строк, визначений законом, не подання клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 19.11.2019 року між КС «Бебко фінанс» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №808/2019 на суму 400000,00 грн. Згідно п.1.2. кредитного договору строк користування кредитом становить 24 місяці від дати отримання Позичальником кредиту. У відповідності до умов п. 3.1 кредитного договору за користування кредитом нараховуються проценти в розмірі 45 % річних від залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання дня отримання кредиту та включаючи дату його повернення. Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків (п.4.1 Договору). Прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіку платежів) не зупиняє нарахування процентів та неустойки (штрафу) (п.4.5 Договору). Відповідно до пункту 10.3 договору про споживчий кредит - у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань, встановлених договором, що полягають у неповерненні кредиту до закінчення строку, визначеного у договорі, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 25% від суми неповернутого кредиту та не сплачених процентів на дату нарахування штрафу. В забезпечення виконання умов вищевказаного договору між кредитною спілкою і відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки №808/1/2019 від 19.11.2019 року, згідно якого [PERSON] взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати за кредитним договором №808/2019 від 19.11.2019 року. З наданого суду розрахунку вбачається, що станом на 16.11.2020 року заборгованість становить 424657,51 грн., з яких: простроченої заборгованості по сплаті процентів у сумі 24657,51 грн.; заборгованості з основної суми кредиту у розмірі 400000,00 грн. КС «Бебко фінанс» 06.10.2020 року спрямувало на адресу відповідачів листи-попередження, які вручені 16.10.2020 року, відповідно до відомостей на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вимогами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, а також умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, що встановлює обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом укладеного договору поруки №808/1/2019 від 19.11.2019 року поручитель [PERSON] , та боржник [PERSON] , відповідають перед КС «Бебко фінанс» як солідарні боржники. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз досліджених судом доказів, наданих позивачем, які є належними, допустимими та достатніми, свідчить про обґрунтованість та доведеність позовних вимог на предмет існування заборгованості відповідачів перед позивачем. Отже, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а розрахунки доведеними позивачем, та приходить до висновку про задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит №808/2019 від 19.11.2019 року в розмірі 424957,51 грн., з яких: простроченої заборгованості по сплаті процентів у сумі 24567,51 грн.; заборгованості з основної суми кредиту у розмірі 400000,00 грн.. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Платіжним дорученням №340 від 12.11.2020 року підтверджується, що позивач при зверненні до суду сплатив суму судового збору у розмірі 6369,85 грн., які підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved