Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

У червні 2019 року заявник звернулась до суду з заявою де вказує, що перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2018 року. Від цього шлюбу вони мають одну неповнолітню дитини - [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з нею. На теперішній час між нею та [PERSON] склалися неприязнені стосунки через те, що останній постійно погрожує їй, її батькам, пошкоджує належним їм майно. Крім того, 19 червня 2019 року приблизно о 10.00 годині в приміщенні Харківського районного суду Харківської області, після розгляду справи за її позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, [PERSON] застосував до неї фізичне насильство. У зв`зяку з цим вона побоюється за своє життя та здоров`я і просить видати у відношенні [PERSON] обмежувальний припис, поклавши на нього на строк тривалістю шість місяців наступні обов`язки: - заборонити [PERSON] наближатися до місця проживання або перебування [PERSON] на відстань ближче ніж 100 метрів; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; - заборонити [PERSON] особисто та через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2019 року заяву було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні заявник та її представник доводи, викладені в заяві підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Надали суду пояснення аналогічні викладеним в заяві. [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви, посилаючись на те, що домашнього насильства у відношенні [PERSON] [PERSON] не вчиняв, у той же час з боку [PERSON] та її рідних неодноразово були провокації на його адресу. Представник Служби у справах дітей Харківської райдержадміністрації Харківської області у судовому засіданні просила вирішити вказану заяву на розсуд суду, у відповідності з діючим законодавством. Заслухавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ордонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 травня 2018 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням суду встановлено, що спільне життя між сторонами припинено через відсутність між ними порозуміння, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Також у судовому засіданні встановлено, що від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з матір`ю - [PERSON] Судовим наказом, виданим 07 листопада 2018 року Харківським районним судом Харківської області з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання сина - [PERSON] у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та її батько - [PERSON] неодноразово зверталися до органів поліції та суду зі скаргами на поведінку [PERSON] . Також судом встановлено, що з аналогічними заявами на поведінку заявниці та її батьків звертався і [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2019 року приблизно о 10 годині 30 хвилин в приміщенні Харківського районного суду Харківської області між [PERSON] та [PERSON] відбувся конфлікт, під час якого [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, які, згідно з висновком фахівця х питань судово-медичної експертизи №836-2019 від 20 червня 2019 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів. Однак, суд критично ставиться до того факту, що тілесні ушкодження, отримані [PERSON] в цей день, були отримані нею саме від дій [PERSON] , оскільки досліджений у судовому засіданні відеозапис з зазначеною подією, не надає суду можливості зробити однозначний висновок щодо механізму отримання [PERSON] тілесних ушкоджень. До того ж визнаення механізму отримання тілесних ушкоджень відноситься до компетенції експерта-медика. Також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] звертався до органів поліції з приводу отриманих у вересні 2018 року від дій батьків [PERSON] тілесних ушкоджень, що підтверджується відповідними заявами [PERSON] до правоохоронних органів і висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи №1169-2018 від 17.09.2018, згдіно з яким [PERSON] за 6-9 днів до моменту повторного огляду, проведеного 17.09.2018, отримав наступні ушкодження: забиту рану на голові, яка належить до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ть днів але не більше 3 тижнів; поверхневу забиту рану та садно, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів. У судовому засіданні також встановлено, що на теперішній час в провадженні Харківського районного суду Харківської області та Орджонікідзевського районного суду міста Харкова знаходяться цивільні справи за позовами [PERSON] до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні дитини. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили доводи, викладені кожною із сторін. Однак, судом покази, надані цими свідками, не приймаються до уваги, оскільки вони є близькими родичами сторін, зокрема, батьками [PERSON] та братом [PERSON] . Також судом не приймаються до уваги пояснення, надані у судовому засіданні психологом [PERSON] , з огляду на наступне. У відпоідності з вимогами ст.74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Однак, жодною із сторін заяв про призначення у відношенні [PERSON] експертизи щодо його психологічного стану не заявлялось. Крім того, надані спеціалістом висновки були зроблені ним на підставі спілкування лише з однією стороною - [PERSON] , без урахування спілкування з [PERSON] . Також судом не приймаються, як належні та допустимі докази, надані сторонами світлини та диски, на яких містяться відео- та аудіофайли, оскільки сторонами суду не надані докази того, коли саме, за яких обставин і на які носії були зроблені ці докази. Суд, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст.3505 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Згідно з положеннями ст.3506 ЦПК України озглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 вказаного Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Зі змісту розділу V «Спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству» вказаного вище Закону обмежувальний припис є найбільш суворим і жорстким серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 зазначеного Закону вказано, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦІПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд, під час вирішення такої заяви, має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Звернення заявниці до правоохоронних органів щодо, начебто, застосування до неї насильства [PERSON] та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не є належним доказом вчинення ним домашнього насильства. Її звернення є лише підставою для проведення досудового розслідування та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Інших доказів - вироку суду у кримінальному провадженні або постанови суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, заявницею суду не надано. Відповідно до положень ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Як зазначено у ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наданої суду переписки електронною поштою вбачається, що [PERSON] намагається вирішити питання щодо спілкування з дитиною. Статтею 51 Конституції України визначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частинами 6, 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 141 Сімейного кодексу визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст.151 Сімейного кодексу України). Статтею ж 153 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частина 2 статті 157 Сімейного кодексу України закріплює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і право на особисте спілкування з нею. Згідно з положеннями ч.3 ст.157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «А.В. проти Словенії» вказано, що у справах, що стосуються прав контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми та зобов`язання сприяти таким возз`єднанням, наскільки інтереси дитини говорять про необхідність збереження особистих відносин і, якщо це необхідно, «відновити» сім`ю. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» зазначено, що «не може бути також виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів". Заборони, про застосування яких просить заявниця, можуть призвести до неможливості спілкування батька з дитиною та, як наслідок, до повної втрати контакту батька з дитиною, враховуючи, що дитині лише 4 роки, та вона проживає з матір`ю. Крім того, суд виходить з того, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Також судом враховується той факт, що на розгляді в судових органах перебувають судові справи щодо участі [PERSON] у спілкуванні з сином і встановлення щодо нього обмежувального припису з забороною листування та телефонних розмов з [PERSON] , як [PERSON] особисто так і через третіх осіб, якими можуть бути праціники суду,зокрема секретар судових засідань, може суттєво вплинути на реалізацію ним його процесуальних прав та обов`язків, як сторони у справі - надіслання відзивів, заперечень, доказів [PERSON] тощо. Факт неодноразового звернення заявниці до правоохоронних органів з підстав начебто вчинення по відношенню до неї домашнього насильства, свідчить про наявність тривалого конфлікту між нею та колишнім чоловіком, але не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом. Суд також не встановив ризиків настання насильства в майбутньому. Натомість з матеріалів справи вбачається, що між колишнім подружжям існує спір з приводу способів участі батька у спілкуванні з дитиною, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed