Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

22 травня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що їй на підставі договору купівлі - продажу від 19 січня 2011 року та державного акту належить на праві власності земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS]. Під час збору документів на будівництво житлового будинку та проведення геодезичної зйомки, позивач дізнався від геодезистів про те, що сусідка з суміжної [ADDRESS] - відповідачка по справі - [PERSON], самовільно зайняла частину її земельної ділянки, довжиною 28,04 м., заглибившись на її ділянку з однієї сторони на відстань 0,86 м., а з іншої сторони - на відстань 1,56м., загальною площею 33,93 кв. метри, збудувавши паркан на її земельній ділянці. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач, з урахуванням останніх уточнень, просить суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійснені її права власності та користування земельною ділянкою, зобов'язавши відповідача знести збудований нею паркан з цегляних стовпів з сіткою «рабиця» довжиною 28,04 метри та знести висаджені нею зелені насадження на земельній ділянці позивача, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 7 000 гривень та судові витрати по справі (а.с.114-116). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вона набула права власності на земельну ділянку, площа, якої складає 0,1013 га. в межах згідно плану. Відповідно до акту про відновлення та узгодження меж земельної ділянки від 16.10.2013 року складеного відповідальним за роботу - [PERSON] межі земельної ділянки не змінювалися, а тому вона вважає, що нею не була самовільно захоплена земельна ділянка позивача, яка окрім іншого, пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Представник третьої особи - Управління Держземагенства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав пояснення по справі (а.с.26-28). Від третьої особи - Самарської районної у місті Дніпропетровську ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.25). Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу № 229 від 19.01.2011 [PERSON] набула права власності на земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:09:462:0247 (а.с.9). На підставі вказаного договору купівлі - продажу, на ім'я позивача було виготовлено та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 377251 від 30.05.2012 року (а.с.11). На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1477 від 15.06.2000, відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1013 га. розташовану за адресою [ADDRESS], а саме 0,1000 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,0013 га. для ведення особистого підсобного господарства, серія ІІІ-ДП № 105972 від 13.07.2000 (а.с.75). На час видачі [PERSON] вказаного державного акту, її земельна ділянка не мала присвоєного кадастрового номеру. Відповідно до заяви [PERSON] від 19.09.2013 р. для внесення відомостей до Державного земельного кадастру (а.с.39) було укладено договір № 1304020100008 (361/21.4099) від 19.09.2013 щодо проведення робіт з підготовки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 62) та виготовлена вищезазначена документація і земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:09:462:0070 (а.с. 50 -74). Відповідно до пояснювальної записки цієї технічної документації (а.с.52) та акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 16.10.2013 року (а.с.56), земельна ділянка відповідача [PERSON] по [ADDRESS] на бажання власника межовими знаками не закріплена, так як межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) збігаються з огорожами. Таким чином, при проведенні у [PERSON] робіт з підготовки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 62), спеціалісти обмежилися лише даними та існуючою огорожею відповідача по межі її земельної ділянки, яка була нею приватизована у 2000 році, коли не існувало координат та кадастрових номерів і питання відповідності меж земельної ділянки не обумовлювалося необхідністю проведення кадастрової зйомки цієї ділянки. З матеріалів оглянутих в судовому засіданні, вбачається, що між суміжними земельними ділянками позивача та відповідача [PERSON], останньою було збудовано огорожу - паркан з цегляних стовбів з сіткою «рабиця». В судовому засіданні відповідач пояснила, що вона в дійсності побудувала вказану огорожу паркан, після того, як їй у 2000 році було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. При встановлені огорожі вона виходила з плану та розміру земельної ділянки, яка була виділена ще у 1995 році [PERSON], про що на ім'я останньої була видана довідка про землекористування від 17.03.1995 року, акт про відвід земельної ділянки та план (а.с. 125-127). Відповідно до висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 26 вересня 2014 року № 2075-14 (а.с.92-104), на поставлені в ухвалі суду питання надані відповіді про те, що : - має місце порушення меж між земельними ділянками по [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Межа земельної ділянки [ADDRESS], яка належить відповідачу, згідно фактичного користування, зі сторони земельної ділянки [ADDRESS], яка належить позивачу, не відповідає межі згідно державного акту кадастровий номер 1210100000:09:462:0247, а саме: - власник земельної ділянки [ADDRESS] користується земельною ділянкою площею - 34,20 кв.м, яка згідно координат меж державних актів на земельні ділянки [ADDRESS], належить до земельної ділянки [ADDRESS]. - площа земельної ділянки [ADDRESS] по фактичному користуванню не відповідає площі відповідно до Технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та площі згідно державному акту виданому Дніпропетровською міською радою 13 липня 2000 року ІІІ- ДП №105972 на ім"я [PERSON]. - площа земельної ділянки [ADDRESS] по фактичному користуванню не відповідає площі відповідно до державного акту серії ЯК № 377251 виданого Дніпропетровською міською радою 30 травня 2012 року на ім'я [PERSON]. - відповідно до координат меж земельних ділянок згідно Державних актів кадастровий номер 1210100000:09:462:0247, кадастровий номер 1210100000:09:462:0070 земельні ділянки [ADDRESS] та [ADDRESS] не накладаються. Оскільки, згідно наданого збірного кадастрового плану-схеми земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] у м. Дніпропетровську встановлено, що має місце порушення меж між даними земельними ділянками, тобто власник земельної ділянки [ADDRESS] користується земельною ділянкою площею 34,20 кв.м., яка згідно координат меж державних актів на земельні ділянки [ADDRESS], належить до земельної ділянки [ADDRESS]. У експертизі експертами також зазначено, що межі, конфігурація та розміри земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] по фактичному користуванню не відповідають межам згідно державних актів: кадастровий номер 1210100000:09:462:0247 та кадастровий номер 1210100000:09:462:0070. Для відновлення меж земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] на місцевості, необхідно провести геодезичні роботи по встановленню (відновленню) меж земельних ділянок та закріпити їх межовими знаками на місцевості. Допитані в судовому засіданні експерти [PERSON] та [PERSON] підтвердили висновки своєї експертизи та пояснили, що земельна ділянка відповідача [PERSON] є меншою за своїм розміром від площі вказаної в її державному акті з тих причин, що вона не користується своєю площею 31,90 кв.м. з боку [ADDRESS] (позначеної на додатку № 2 до експертизи синім кольором) та площею 26,10 кв.м. з боку вул.. М. Рильського (позначеної на додатку № 2 до експертизи фіолетовим кольором). Також експерти в судовому засіданні акцентували увагу на те, що державний акт серії Ш-ДП № 105972 від 13.07.2000 на земельну ділянку [ADDRESS] виданий на ім'я [PERSON] був виготовлений у 2000 році, а під час складання державних актів на той час обробка геодезичних вимірів здійснювалась в умовній системі координат, кадастровий номер даним ділянкам на той час не присвоювався. Починаючи з 01.07.2003 року, відповідно до наказу Держкомзему від 23.05.2003 року № 135 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастр) при Державному комітеті України по земельних ресурсах» було створено та розпочато ведення автоматизованої системи державного земельного кадастру та Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно. Таким чином, для присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці [PERSON] необхідно провести геодезичні вимірювання, розробити необхідну технічну документацію та координати даної земельної ділянки внести до автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру. Натомість, при проведенні у [PERSON] робіт з підготовки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (а.с. 62), спеціалісти (геодезисти) не роз'яснили останній про наслідки не виконання геодезичних вимірювань, а обмежилися лише даними та існуючою огорожею відповідача по межі її земельної ділянки, яка була нею приватизована у 2000 році, коли не існувало координат та кадастрових номерів, про що вони зазначили і у пояснювальній записці до цієї технічної документації (а.с.52) та акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 16.10.2013 року (а.с.56), де вказали, що земельна ділянка відповідача [PERSON], на бажання власника межовими знаками не закріплена, так як межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) збігаються з огорожами. Таким чином, вбачається, що у позивача право дійсно порушене, відповідач користується частиною його земельної ділянки, площею 34,20 кв.м., яка позначена на додатку № 2 до експертизи жовтим кольором (а.с.103). Разом з тим, відповідно до Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 16.10.2013 року, який складений провідним геодезистом [PERSON], межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 0,1013 га, наданої власнику (користувачу) земельної ділянки відповідачу [PERSON], межовими знаками не закріплені (а.с.56). Згідно ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч.3 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. За змістом ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За загальними правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, з'ясувавши мету звернення позивача до суду, юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, суд вважає за необхідне частково задовольнити уточнені вимоги позивача, шляхом покладення обов'язку на [PERSON], усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою, площею 0,0993 гектари по [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], шляхом знесення збудованого паркану довжиною 27,93 метри між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS], встановлення якого, згідно збірного кадастрового плану - схемі земельних ділянок з позначенням жовтого кольору (додаток № 2 до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 26 вересня 2014 року № 2075-14) стало наслідком зменшення земельної ділянки по [ADDRESS] на 34,20 кв.м. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що покладення обов'язку на відповідача знести висаджені нею зелені насадження на ділянці позивача, є не припустимим, оскільки їх фактична наявність та розташування по відношенню до межі ділянки позивача не була предметом експертного дослідження, а з пояснень самих учасників процесу вбачається, що деякі насадження розташовані перед встановленим парканом з боку ділянки відповідача. Відмовляючи у задоволенні позовних в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що за загальним правилом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями, чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно по п.5 постанови Пленуму Верховному Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних, чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовий сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання не з її вини. Позивачкою не надано суду доказів того, що саме діями відповідача, яка ще до придбання позивачем своєї земельної ділянки встановила спірний паркан, завдано якихось душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Крім того, дії відповідача не заважали позивачу побудувати будинок, не обмежували її в будівництві, а тому суд не може погодитися з позивачем про покладення обов'язку на відповідача компенсувати моральну шкоду, що в іншому випадку не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Натомість, надаючи оцінку доказам та запереченням відповідача, зокрема про те, що експерти використали невірні вихідні дані при проведенні експертизи, то вони не підтверджуються жодним доказом та не спростовують висновків експертизи, вірність яких підтвердили в судовому засіданні самі експерти, а відповідач в свою чергу інших вихідних даних для проведення експертизи - не надала. Твердження відповідача про те, що вона не встановлювала меж своєї земельної ділянки, а тому вона не є належним відповідачем по справі, не звільняють її від обов'язку усунути перешкоди у користуванні власністю позивача шляхом знесення збудованого нею особисто паркану, оскільки мова йде не про самовільне встановлення нею меж земельної ділянки, а про побудований нею паркан на території земельної ділянки позивача, будівництво якого, саме своїми силами, [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала. Не підлягають застосуванню також наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача, про що наполягала відповідач в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що позивач в дійсності придбала земельну ділянку 19.01.2011 року. Державний акт вона отримала 30.05.2012 року, а геодезичні вимірювання, які стали наслідком її усвідомлювання про порушення її права власності на землю, були виконані лише у 2014 році. В силу ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З врахування того, що за ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності складає 3 (три) роки, а про реальне порушення свого права власності та особу, яка його порушила, позивач дізналася лише у 2014 році, тому строк позовної давності не сплив. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб. У відповідності до ст.79 ЦПК України, до судових витрат включаються витрати, пов'язані з проведенням експертизи. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial