Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

13.02.2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська товарна біржа, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою 102, в будинку №63, корпус 1 по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Згідно з актом Київського районного суду міста Одеси від 13.02.2018 року встановлено, що під час відкриття конверту від [PERSON] було виявлено відсутність зазначеного у додатку документу, як такий що додається, а саме: оригінал квитанції про сплату судового збору. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.02.2018 року вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк терміном в десять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви. 12.03.2018 року до суду надійшла заява від позивача на усунення недоліків поданої заяви, до якої позивачем надано уточнену позовну заяву до [PERSON], [PERSON], третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою 102, в будинку №63, корпус 1 по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. До вказаної заяви позивачем також надано документ на підтвердження сплати судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30 березня 2018 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що вона [PERSON] є власником квартири №102, в будинку №63, корпус 1 по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. Надалі, як зазначила позивач, їй стало відомо, що у придбаній ній вищевказаній квартирі з 21.08.1996 року зареєстрована фізична особа [PERSON], який є одним з колишніх власників квартири. Як зазначає позивач [PERSON] також є колишнім власником зазначеної квартири. Позивач зазначила, що відповідачі у вказаній квартирі не мешкають, вони не є власниками квартири, ні членами сім'ї позивача. Фактичне місце проживання відповідачів, позивачеві не відоме. Реєстрація відповідачів у належній позивачеві на праві власності квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належній їй майном для вільного використання та проживання в ньому, у звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2018 року підготовче судове засідання по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 17.01.2019 року до суду надійшла заява від позивача, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Представник третьої особи - Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від представника останнього про розгляд справи за його відсутності. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~223\~ЦПК України,\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належала ? частка квартири №102, в будинку №63, корпус 1 по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, на підставі свідоцтва про право власності на житло №19-179 від 06.10.1993 року. 08 серпня 1997 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №21168 купівлі-продажу нерухомого майна квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. За умовами вказаного договору, [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] придбала - квартиру №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. 27 листопада 1998 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №24600 купівлі-продажу нерухомого майна квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. За умовами вказаного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав - квартиру №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. 16 грудня 1999 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №25953 купівлі-продажу нерухомого майна квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. За умовами вказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала - квартиру №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. Договір був зареєстрований на Одеській товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 25953, а також зареєстрований 22 грудня 1999 року в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці договору за №47 стр.155, кн.326пр. Відповідно до довідки №2041 від 11.12.2017 року, виданої КП «ЖКС «Чорноморський», вбачається, що у квартирі №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, мешкає та зареєстрована [PERSON], разом з: [PERSON], який зареєстрований з 21.08.1996 року, [PERSON], [PERSON]. На підставі вищевикладеного вбачається, що відповідач [PERSON] 21.08.1996 року був зареєстрований у житловому приміщенні квартирі №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, як співвласник квартири, однак в подальшому право власності на зазначену квартиру набула [PERSON] Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.\~77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача [PERSON], яка з 16.12.1999 року є власником квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, відповідач у належній позивачу квартирі не мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири повязані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною.\~\~ Щодо вимог позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки як вже було встановлено, [PERSON] також був одним з колишніх власників квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі. 16 грудня 1999 року на підставі договору №25953 купівлі-продажу нерухомого майна квартири №102 в будинку №63, корпус 1, по вулиці Ільфа і Петрова в місті Одесі, укладеним на Одеській товарній біржі, здійснив відчуження квартири на користь [PERSON] З наданих позивачем до суду доказів не встановлено місце реєстрації відповідача у належній позивачеві квартирі. Отже, в процесі судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт створення відповідачем [PERSON] перешкод у здійсненні права власності на квартиру позивачу [PERSON] Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: partial