Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

22 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив розірвати трудовий договір, укладений між ним та ТОВ «КМФІ ТРЕЙД» на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 26.03.2016 року, внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю із внесенням запису до трудової книжки про розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України та стягнути з відповідача вихідну допомогу, внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати незаконними та скасувати наказ ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» від 24.02.2016 року № 24/02-1 «Про звільнення [PERSON]», наказ ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» від 24.02.2017 року № 24/02-2 «Про виправлення друкарської помилки в наказі № 24/02-1 «Про звільнення [PERSON], наказ № КТ19/05-006 від 19.05.2017 року «Про внесення змін до наказу про звільнення [PERSON], розірвати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 26.03.2016 року, внаслідок порушення ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» законодавства про працю, умов колективного і трудового договору, зобов»язати ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» змінити підставу його звільнення, зазначивши в трудовій книжці «Звільнений за власним бажанням» з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору», стягнути вихідну допомогу внаслідок порушення ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» законодавства про працю у розмірі 17577 грн. 69 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36019 грн. 76 коп., моральну шкоду в розмірі 50000 грн., судові витрати в розмірі 1742 грн. 42 коп. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що з 2008 року перебував в трудових правовідносинах з ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» та обіймав посаду керівника групи продажу по кредитам та додатковим продуктам. На підставі наказу про надання відпустки від 07.09.2012 року № 07/09-01-о йому було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 07.09.2012 року по 14.08.2015 року. Після закінчення строку відпустки він намагався вийти на роботу на своє робоче місце, проте йому було заборонено доступ . Порушення трудового законодавства відносно нього стало приводом для звернення з відповідним позовом до суду і рішенням Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 14.12.2015 року позов було задоволеноЖ, зобов*язано відповідача забезпечити йому доступ до робочог місця та належного виконання його трудових обов*язків на посаді керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам. 25.03.2016 року він в черговий раз прийшов до магазину «Комфі» в м.Харкові, пр..Московський,257 з наміром приступити до роботи, пред*явив рішення районного суду т та ухвалу апеляційного суду Харківської області і був допущений до робочого місця, однак його не було забезпечено засобами праці, робоче місце не відповідало санітарним нормам. Реалізуючи своє право на прцю наступного дня 26.03.2016 року він подав заяву про розірвання трудового договору за ч.3ст.38 КЗпП з 26.03.2016 року та зазначив, які порушення з боку роботодавця мали місце. Відправив заяву поштою на юридичну адресу установи та вручив під підпис керуючій магазину «Комфі» за адресою м.Харків, пр..Московський, 257. Однак зава його не була задоволена, вихідна допомога не виплачена, в результаті чого він вимушений був звернутися до суду. .У березні 2017 року ним було отримано лист ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» № 000269/12-00/17 від 24.02.2017 року, в якому повідомлялося про звільнення з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам з 26.03.2016 року на підставі п.4ст.40 КЗпП України. Окрім цього ним було отримано лист № 000270/12-00/17 від 24.02.2017 року, який містив повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, до листа також додавались копія наказу про звільнення № 24/02-1 від 24.02.2016 року, копія наказу № 24/02-2 від 24.02.2017 року про виправлення друкарської помилки в наказі № 24/02-1 та зміну дати його видання на 24.02.2017 року. Згідно з наказом від 24.02.2017 року його було звільнено з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам з 26.03.2016 року за п.4 ст. 40 КЗпП України- прогул. В ході судового розгляду по вказані справі представником відповідача було надано наказ № КТ19/05-006 від 19.05.2017 року «Про внесення змін до наказу про звільнення [PERSON].», яким на забаганку відповідача була змінена дата звільнення з 26.03.2016 року на 01.01.2017 рік, а також вирішено внести зміни до запису про звільнення в трудовій книжці. Вважає, що його трудові права підлягають захисту, а накази про звільнення та наказ за повторне звільнення вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки наказ про його звільнення з 26.03.2016 року за прогул видано відповідачем 24.02.2017 року, тобто майже через рік після допущеного, на думку роботодавця порушення трудової дисципліни, що суперечить ст. 147,148 КЗпП, крім того, виносячи наказ про його звільнення за прогул, ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» усвідомлювало дійсні причини нез»явлення на роботу саме внаслідок подання ним заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. А порушення роботодавцем законодавства про працю вже було встановлено рішенням суду від 14.12.2015 року. Враховуючи, що його повинно бути звільнено з посади відповідачем ще 26.03.2016 року, коли була отримана його заява про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 17577 грн. 69 коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.03.2016 року по 20.03.2017 року в сумі 36019 грн. 76 коп. У зв»язку з тим, що незаконними діями відповідача йому було завдано виняткових моральних страждань, що вимагає додаткових зусиль для наступної організації життя , відновлення порушених прав, пошук нової роботи за наявного в трудовій книжці компрометуючого запису, а також з огляду на його бездоганну ділову репутацію, оскільки він своєю відповідальною поведінкою та сумлінною працею пройшов трудовий шлях від продавця до заступника директора магазину, вважає, що спів розмірним завданій моральній шкоді має бути відшкодовано у розмірі 50000 грн. Позивач в судове засідання не з"явився, повідомлявся належним чином та своєчасно, подав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, за участю своїх представників. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримував позовні вимоги, в дане судове засідання не з»явився, повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що правомірно та в межах закону ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» прийнято рішення звільнити позивача, за фактом грубого порушення трудового законодавства, з посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України- прогулом, а з урахуванням того, що середній заробіток та вихідна допомога не виплачується при вчиненні прогулу, а нанесення моральної шкоди позивачем взагалі не доведене, тому позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними. Зазначила, що жодного разу, починаючи з 15.08.2015 року по теперішній час позивачу не заборонявся вхід в магазин, вхід в приміщення керівництва, вихід на роботу, доступу до робочого місця. Натомість 26.03.2016 року позивач самовільно залишив робоче місце та не повідомив причини своєї відсутності. Відповідачем навпаки виконані усі передбачені законодавством вимоги щодо реалізації позивачем права на працю, тому його твердження про недопущення його до роботи не відповідають дійсності. Суд вислухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за прогули. Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленним проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи, у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як роз'яснюється п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» та обіймав посаду керівника групи продажу по кредитам та додатковим продуктам з 2008 року. На підставі наказу про надання відпустки від 07.09.2012 року № 07/09-01 -0 позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 07.09.2012 року по 14.08.2015 року. 13.08.2015 року позивачем на адресу ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» керуючій магазину «Харків-5» за адресою: м. Харків, пр. Московський,257було направлено заяву з проханням повідомити режим роботи та адресу робочого місця, якщо вони зазнали будь-яких змін у період перебування у відпустці, забезпечити належну технічну можливість прибуття до свого робочого місця. Також додатково просив надати належним чином засвідчену копію колективного договору ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД». 15.08.2015 року після закінчення строку відпустки по догляду за дитиною позивач намагався вийти на своє робоче місце, проте позивачу керуючою магазину [PERSON] було повідомлено, що його посаду скорочено, до робочого місця його допущено не було. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.12.2015 року, залишенним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області було зобов»язано ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» забезпечити доступ [PERSON] до робочого місця та належного виконання його трудових обов»язків на посаді керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам. /а.с.6-10/. 25.03.2016 року [PERSON] вийшов на роботу для виконання своїх трудових обов*язків відповідно до вказаного рішення суду та ухвали Апеляційного суду Харківської області в магазин «Комфі» за адресою м.Харків. пр..Московський, 257, де йому було надано робоче місце і нормативні документи для вивчення. Судом встановлено та підтверджується наказом відповідача про те, що [PERSON] не було забезпечено комп'ютером з відповідним програмним забезпеченням до внутрішньої електронної мережі відповідача, доступ до якої обмежений відповідачем шляхом встановлення паролів, які не надавалися позивачу. Вказані дії перешкоджали позивачу належним чином виконувати свої посадові обов*язки, оскільки є основним знаряддям ( інструментом) роботи. ( т..1 а.с.163) Вказані порушення вже були предметом судового розгляду, права [PERSON] були поновлені судом, однак знову були порушені. 26.03.2016 року позивачем на адресу ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» було направлено заяву про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 26.03.2016 року. Крім того заяву було вручено під розпис керуючій магазину за адресую м. Харків, пр. Московський, 257./а.с.12-14/. Така вимога є законною та обґрунтованою внаслідок подачі працівником вказаної заяви, а допущені роботодавцем порушення законодавства про працю встановленні рішеннями судів, які набрали чинності, про що зазначено позивачем в заяві про звільнення та про які достеменно було відомо відповідачу. А саме: Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.12.2015 року, залишенним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області було зобов»язано ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» забезпечити доступ [PERSON] до робочого місця та належного виконання його трудових обов»язків на посаді керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам та підтверджено порушення з бору роботодавця відносно позивача трудового законодавства. Цим же рішенням, що набрало чинності, за участю тих же самих сторін, констатовано наявність в діях відповідача порушення передбаченого Кодексом законів про працю України порядку повідомлення працівника про зміну умов оплати праці в сторону погіршення, оскільки заробітну плату позивача було зменшено в порушення ст.103 КЗпП України. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07.06.2016 року, зміненим рішенням Апеляційного суду харківської області від 18.11.2016 року також підтверджений факт порушення з боку відповідача відносно позивача трудового законодавства, що полягало в тривалому не допуску до робочого місця та стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 22.08.2015 року по 25.03.2016 року ( т.1а.с. 235-237). Для звільнення за ст.38ч.3 КЗпП України не має значення істотність порушень з боку роботодавця відносно працівника трудового законодавства, умов колективного договору, та кількість, система цих порушень. Виходячи з викладеного відповідач зобов*язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 26.03.2016 року за власним бажанням у зв*язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, за ч.3ст.38 Кодексу законів про працю України. Однак, листом ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» № 000269/12-00/17 від 24.02.2017 року позивача було повідомлено про звільнення з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам з 26.03.2016 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України./т.1 а.с.229/ Відповідно до наказу № 24/02-1 від 24.02.2016 року та наказу № 24/02-2 від 24.02.2017 року [PERSON] було звільнено з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам з 26.03.2016 року у зв»язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України./ т.1 а.с.231,232/. З підстав, викладених вище в рішенні суд приходить до висновку, що звільнення позивача за прогули за п.4ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідач зобов*язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 26.03.2016 року за власним бажанням у зв*язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, за ч.3ст.38 Кодексу законів про працю України, а так як позивач не просить його поновити на роботі, то слід змінити формулювання звільнення [PERSON] в трудовій книжці, зазначивши , що [PERSON] звільнений з посади керівника групи продаж по кредитам та додатковим продуктам товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФІ ТРЕЙД» з 26 березня 2016 року за власним бажанням у зв*язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, за ч.3ст.38 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що оскаржуваний наказ було винесено відповідачем майже через рік після допущеного, на думку відповідача, прогулу та за повного усвідомлення відповідачем існування з його сторони порушень законодавства про працю, умов колективного договору. При таких обставинах, відповідачем не було дотримано процедуру притягнення до дисциплінарного стягнення, передбачену 149 КЗпП України та сплинув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності. Отже позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 24/02-1 «Про звільнення [PERSON]», наказ ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» від 24.02.2017 року № 24/02-2 «Про виправлення друкарської помилки в наказі № 24/02-1 «Про звільнення [PERSON], є обґрунтованими та підлягають задоволенню. А наказ № КТ19/05-006 від 19.05.2017 року «Про внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] за своєю суттю є незаконним та підлягає скасуванню. Особи, які видають ненормативні правові акти не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни. Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно довідки ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» від 17.08.2015 року, розмір нарахованої заробітної плати за липень та серпень 2012 року ( два останні оплачувані місяці, що передували відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) становить 4637,61 грн. та 7080,85 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 5859,23 грн. Таким чином, враховуючи зміну формулювання підстави звільнення, позивачу має бути виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 17577 грн. 69 коп.( 5859,23 грн.х3= 17577,69 грн.) Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, то враховуючи, що позивача по справі повинні були звільнити з посади ще 26.03.2016 року, коли відповідачем була отримана заява про звільнення позивача, суд на підставі ст. 116, 117 КЗпП України стягує з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.03.2016 року по 20.03.2017 року в сумі 36019,76 грн. Рішенням АСХО від 18.11.2016 року по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було встановлено, що середньоденна зарплата позивача становить 146 грн.72 к ( 18 грн.34 к.) за годину. Виходячи з викладеного середній заробіток рахується з такого розрахунку 1964 год х 18,34 грн = 36019 грн.76 к. Суд вважає обґрунтованими також доводи позивача про те, що внаслідок невиплати заробітної плати, незаконного звільнення та затримки остаточного розрахунку, йому було завдано моральних страждань. При цьому суд враховує, що внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю позивач був змушений здійснювати додаткові зусилля для отримання нових засобів існування, змінювати звичайний ритм життя, відновлення порушених прав, пошук нової роботи за наявного в трудовій книжці компрометуючого запису. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням вищевказаних факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування 50000 грн. є надмірним. На підставі ст. 322 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 30000 гривень, виходячи з вимог розумності і справедливості. Що стосується вимог позивача про розірвання трудового договору , укладеного між ним та відповідачем на підставі ст.38ч.3 КЗпП України з 26.03.2016 року, то такі позовні вимоги задоволені судом шляхом зміни формулювання звільнення позивача в трудовій книжці і додаткового зазначення в резолютивній частині рішення не потребують. На підставі викладені суд частково задовольняє позовні вимоги. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати в сумі 1742 грн.42к. грн., а на користь держави - судовий збір в сумі 1030 грн.97 к. На підставі викладеного та

Outcome: partial