Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа - Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р., про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про його державну реєстрацію, визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про його державну, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею 0,0042 га, призначеної для будівництва та обслуговування гаражу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 142993 від 12 липня 2005 року. На зазначеній земельній ділянці розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме гараж. Оскільки в 2010 році навпроти в`їзду до належного йому гаражу [PERSON] самочинно побудував капітальну споруду, яка своїми розмірами та способом розташування закриває проїзд до належного йому гаражу та таким чином перешкоджає можливості його експлуатації, тому він звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельної ділянки від самовільно збудованої будівлі. Згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.09.2012р. по справі № 801/2223/2012 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Бердянської міської ради до [PERSON] про звільнення та вилучення самовільно зайнятої земельної ділянки позовні вимоги задоволено повністю та зобов`язано [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0035га, що розташована у дворі жилого будинку [ADDRESS] шляхом знесення самовільно збудованого гаражу та повернути земельну ділянку за належністю Бердянській міській раді. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 13.06.2013р. по справі № 801/10175/2012, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.08.2013р., його позов до [PERSON] про усунення першкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельної ділянки від самовільно збудованої будівлі задоволено повністю шляхом зобов`язання [PERSON] знести самочинний гараж за адресою [ADDRESS] . Крім цього, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.11.2014р. по справі № 310/14449/13-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24.02.2015р., яка також залишена без змін після перегляду у суді касаційної інстанцій, було визнано незаконним та скасовано п.4.7 рішення 18 сесії Бердянської міської ради 6 скликання від 29.12.2011р. № 34 «Про продовження терміну розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» і п. 8.1 рішення 42 сесії 6 скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 12.12.2013р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам». Було визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане на ім`я [PERSON] 24.12.2013р. реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9467749 від 24.12.2013р. та визнаний недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 2310400000:09:006:0341, укладений між [PERSON] і [PERSON] 05.04.2014р. і посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міького нотаріального округу Дмитренко М.Р., скасовано рішення приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12204808 від 05.04.2014р.. Постановою державного виконавця від 29.10.2013р. було відкрито виконавче провадження про усунення йому перешкод у користуванні гаражем, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] знести самочинний гараж за адресою: [ADDRESS] . В даний час воно триває та ним внесені на депозитний рахунок виконавчої служби авансові витрати на демонтаж самочинно збудованого [PERSON] гаражу. Так, під час розгляду його чергової скарги на бездіяльність державного виконавця у судовому засіданні 20.01.2017р. державним виконавцем до справи була надана декларація про готовність об`єкта до експлуатації - гаражу по [ADDRESS] ), яка була зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області 06.03.2014р. за ЗП141140620466, тому він вважає, що з цього часу для нього почався перебіг позовної давності. Також позивач зазначив, що на його думку, реєстрація вищевказаної декларації є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки законодавцем покладено на Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю обов`язок перевірки повноти даних, зазначених у деклараціях про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації під час їх подання, в той час як на замовника покладено обов`язок подання достовірної інформації. Проте з поданої декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що в ній зазначено недостовірні дані. По-перше, в цій декларації безпідставно зазначені дані про початок та про дату закінчення будівництва, оскільки будівництво спірного гаражу почалося у 2010 році, а не 12.03.2008 року, отже, недостовірною є і дата закінчення будівництва - 16.12.2009 року. Це зумовлено тим, що відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, на той час можливо було прийняти в експлуатацію об`єкти побудовані без наявності дозволу на виконання будівельних робіт до 31 грудня 2009 року. По-друге, відповідачем не перевірено на якій підставі почалося будівництво 12.03.2008р., адже свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій відбулося будівництво, було отримано [PERSON] лише 24.12.2013 року. Як було встановлено рішенням Бердянського міськрайонного суду від 13.06.2013р. по справі №801/10175/2012, [PERSON] відповідно до постанови №221 про накладення штрафу за адміністративне правопорушення за ст. 97 КУпАП був притягнутий до адміністративної відповідальності за самовільне будівництво гаражу. На підставі Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Управлінням Держкомзему у м. Бердянськ Запорізької області та складеного протоколу про адміністративне правопорушення було винесено постанову №00010 про накладення штрафу за адміністративне правопорушення, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 170 гривень за самовільне зайняття земельної ділянки. На час реєстрації спірної декларації про готовність об`єкту до експлуатації Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю була обізнана про наявність рішення суду про зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та про рішення суду про зобов`язання [PERSON] знести самочинно збудований гараж по [ADDRESS] , що підтверджується листом відповідача від 17.01.2014р. за № Б-611/1, а також відповідач був стороною по справі за його позовом до [PERSON] , треті особи - Територіальна громада м Бердянська в особі Бердянської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельної ділянки від самовільно збудованої будівлі. Позивач вважає, що всупереч вищевказаним рішенням суду, Інспекцією державного архітектурно-будівельної контролю у Запорізькій області була незаконно зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації на підставі недостовірних даних. Майже одразу після реєстрації оспорюваної декларації, [PERSON] зареєстрував на її підставі своє право власності на гараж в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 5082536, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 320898623104 та 24.03.2014р. йому Реєстраційною службою Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Після чого, він з метою невиконання рішення суду про зобов`язання його знести самочинно збудований гараж, подарував 05.04.2014р. його разом з незаконно отриманою земельною ділянкою своїй доньці - [PERSON] , яка є власницею цього гаражу на теперішній час (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:12204489 віл 05.04.2014р.) і ця обставина позбавляє можливості виконати рішення суду про знесення самовільно побудованого гаражу та звільнення земельної ділянки, що безпосередньо порушує його право власності на власний гараж, яким він вже більше 7 років не може користуватися. Вважає, шо договір дарування гаражу є недійсним, адже право власності на нього [PERSON] набув на підставі незанно зареєстрованої (з внесенням недостовірних даних) декларації про готовність об`єкту до експлуатації, в зв`язку з чим в нього не виникло право власності на гараж, а укладений між ним та [PERSON] договір є нікчемним і не може бути підставою для виникнення будь-яких прав та обов`язків. [PERSON] не набула право власності на гараж на підставі договору дарування, оскільки право власності на вказаний гараж не належало [PERSON] і він не мав права його відчужувати. Зазначений гараж мав бути знесений [PERSON] у відповідності до рішення Бердянського міськрайонного суду від 13.06.2013р. по справі № 801/10175/2012. Просив суд поновити йому строк звернення з цим позовом до суду, визнавши поважними причини пропущення позовної давності; скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації - гаражу по [ADDRESS] ), зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області 06.03.2014р. за № ЗП 141140620466; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на ім`я [PERSON] 24.03.2014р. реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції; скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію права власності [PERSON] на гараж в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 5082536, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 320898623104, індексний номер витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19430255 від 24.03.2014р.; визнати недійсним договір дарування гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який укладений 05.04.2014р. між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р. і зареєстрований в реєстрі за №495. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Кобець К.В. (ордер серія ЗП №120206 від 03.05.2019р.) - заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача - Державної архітектурно-будівельної інспекції України - в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Крім того, надали письмовий відзив на позов, в якому зазначено, що заперечують проти позову в частині скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки позовні вимоги не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства. Так, [PERSON] подав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації, згідно якої будівництво гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] ), закінчено, об`єкт готовий до експлуатації. Відповідно до п.п. 20, 21 Порядку №461, Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання. Відповідно до Порядку №461, повнота даних - це інформація, зазначена замовником у поданих за встановленою формою документах, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію декларації. Після проведення перевірки повноти даних зазначених у декларації, ними було здійснено її реєстрацію 06.03.2014р. №ЗП141140620466. Виходячи з норм законодавства, декларація про готовність об`єкта до експлуатації є виключно документом замовника, тобто [PERSON] , який несе відповідальність за дані, які зазначені в поданій ним декларації. Вони здійснюють виключно реєстраційну функцію та вносять до реєстру дані, зазначені у поданій декларації, тобто фактично вони здійснюють реєстраційну функцію. Також зазначили, що законом визначено вичерпний перелік підстав для відмови у реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Єдиною підставою для відмови у реєстрації декларації є подання неповних даних у такій декларації. Так, перевірка повноти даних здійснюється на етапі реєстрації декларації в строки визначені ч. 4 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме протягом 10 робочих днів з дати подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а перевірка достовірності даних наведених у декларації може бути здійснена виключно в рамках позапланової перевірки в порядку визначеному постановою КМУ від 23.05.2011р. № 553, за умови наявності вже зареєстрованої декларації. Так, ними у відповідності до норм законодавства, було перевірено повноту даних у декларації та внесено інформацію, яка була зазначена у декларації до реєстру. Просили відмовити в задоволенні позову в частині вимог про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Корнієнко М.О. (ордер серія ЗП №028939 від 27.04.2018р.) - позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Крім того, надали письмовий відзив на позов, в якому зазначили, що [PERSON] свій гараж побудував самовільно, в поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначено недостовірні дані щодо початку та дати закінчення будівництва, вже після винесення рішення суду від 22 квітня 2009 року про визнання за [PERSON] права власності на самочинно збудоване майно ним проведено самовільні роботи з відхиленням від узгодженого проекту, а саме замість балкону виконано капітальну надбудову над гаражем, також підпис від імені [PERSON] в цій декларації має суттєві відмінності від його підпису. Просили відмовити в задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача - Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області - в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа - Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р. - в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] та Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування реєстрації про готовність об`єкту, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0042га, призначеної для будівництва та обслуговування гаражу, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 142993 від 12 липня 2005 року. На зазначеній земельній ділянці розташоване належне на праві власності йому нерухоме майно, а саме гараж, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.07.2012 року. Вказане майно було побудоване [PERSON] самочинно, шо підтверджується рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2011р. по справі № 2-2009/2009 за позовом [PERSON] до виконкому Бердянської міськради про визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно. 03.04.2012р. Апеляційним судом Запорізької області прийнято рішення, яким рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові [PERSON] .. В той же час, 19.04.2012р. на адресу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області надійшла заява [PERSON] про прийняття в експлуатацію будівлі закусочної, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 10.05.2012р. за № ЗП 19212073464 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації подану від [PERSON] .. З поданої декларації вбачається, що в ній зазначено недостовірні дані. Так, в ній безпідставно зазначені початок будівництва та дату закінчення будівництва. Будівництво спірного гаражу почалося 01 квітня 2008 року, завершено 01 листопада 2009 року. Наявність невідповідності у декларації підтверджується: рішенням суду від 22 квітня 2009 року, у якому зазначено, що [PERSON] проводив будівництво на зазначеній земельній ділянці у 2004-2008 р.р., тобто ще до отримання права власності на неї; листом виконавчого комітету від 04.03.2011р. №788/05-К-371, відповідно до якого зазначається, що вже після винесення рішення суду від 22 квітня 2009 року про визнання за [PERSON] права власності на самочинно збудоване майно, ним проведено самовільні роботи з відхиленням від узгодженого проекту, а саме замість балкону виконано капітальну надбудову над гаражем; листом від 26 грудня 2011 року № 7/8-73/11, яким зазначено, що у зв`язку з самовільним будівництвом [PERSON] у 2008 році Інсакцією було винесено два приписи, його було притягнуто до адміністративної відповідальності та заборонено проведення подальших будівельних робіт; листом від 09.03.2011р. № 229-11, яким повідомлено, що [PERSON] вже після винесення рішення суду від 22 квітня 2009 року про визнання за ним права власності на самочинно збудоване майно та проведення реєстрації права власності, самовільно виконано роботи з будівництва другого та мансардного поверху замість балкону. Тобто, ДАБІ не було перевірено, на якій підставі почалося самовільне будівництво [PERSON] ще у 2004 році, адже свідоцтво про право власності ні земельну ділянку, на якій відбулося будівництво було отримано ним лише у 2005 році. Також йому відомо, що між міською радою та [PERSON] був спір з приводу знесення вказаного самовільно побудованого майна. Крім того, з декларації про готовність об`єкту, первісного позову [PERSON] , доданих до нього додатків вбачається суттєва відмінність підпису на декларації про готовність та інших документах, що викликає у нього обґрнутований сумнів у особистому поданні і підписанні саме [PERSON] декларації про готовність об`єкту. Зважаючи, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.07.2012р. видане виконавчим комітетом Бердянської міської ради [PERSON] саме на підставі раніше отриманої ним реєстрації декларації про готовність об`єкту, що містить недостовірні данні, то вказане свідоцтво є похідним від факту незаконної реєстрації декларації про готовність, а отже також є недійсним. Крім того вважає, що [PERSON] так само пропустив строк на звернення з первісним позовом до суду, отже у разі поновлення строку судом лише [PERSON] він втратить можливість на ефективний захист свого права, що в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод є порушенням права на справедливий суд. Просив суд поновити йому строк звернення з позовом до суду; скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації - гаражу по [ADDRESS] , зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області 10.05.2012 року за № ЗП 19212073464; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 18.07.2012р. виконавчим комітетом Бердянської міської ради на ім`я [PERSON] . В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник вимоги за зустрічним позовом не визнали, вважали їх безпідставними, крім того надали письмовий відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що посилання позивача на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації [PERSON] , яка мала на це законне право, тому що діяла за наданою ним нотаріально посвідченою довіреністю від 24 жовтня 2011 року і мала право від його імені підписувати документи, в тому числі і декларацію. Просили відмовити у задовленні зустрічного позову. Допитана у судовму засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною позивача [PERSON] , раніше деякий час її чоловік працював за межами м. Бердянська і не весь час мав можливість бути присутнім, тому ним була надана на її ім`я нотаріально посвідчена довіреність. Коли подавали документи на реєстрацію вона її підписувала в присутності адвоката, надавали її в м. Бердянську інспектору. Також вона надавала її при подачі декларації, інспектор перевіряв її повноваження. Декларацію підписувала вона. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити. Положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, в силу частини другої статті 328 ЦК України презюмується правомірність набуття власником права власності на майно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0042 га, призначеної для будівництва та обслуговування гаражу, розташованої по [ADDRESS] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЗП №142993 від 12.07.2005 (т.1 а.с.20). На цій земельній ділянці розташований належний позивачу на праві власності гараж (декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 10.05.2012р. №ЗП 19212073464 - т.1 а.с.100-101; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.07.2012р. - т.1 а.с.18-19). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2013 року у справі №801/10175/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 серпня 2013 року залишено без змін, за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - територіальна громада м. Бердянська в особі Бердянської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельної ділянки від самовільно збудованої будівлі, було зобов`язано [PERSON] знести самочинний гараж за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.21-27). Своє рішення суд мотивував тим, що [PERSON] самочинно, без відповідного дозволу виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту та з істотними порушеннями будівельних норм і правил, здійснив будівництво капітальної споруди, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, а також на час винесення цього рішення він вказані порушення не усунув та не надав суду проекту щодо можливості його перебудови. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року у справі №310/14449/13-ц, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року залишено без змін, за позовом [PERSON] до Бердянської міської ради, [PERSON] , Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р., третя особа - [PERSON] , було визнано незаконним та скасовано п. 4.7 рішення 18 сесії Бердянської міської ради 6 скликання від 29.12.2011р. №34 «Про продовження терміну розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» і п. 8.1 рішення 42 сесії 6 скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 12.12.2013р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнано недійсним свідоцтво про право власності, видана на ім`я [PERSON] 24.12.2013р. та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу; визнаний недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий №2310400000:09:006:0341, укладений між [PERSON] і [PERSON] 05.04.2014р. і посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р., реєстр № 496, і скасовано рішення цього нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №12204808 від 05.04.2014р. (т.1 а.с.28-34). Своє рішення суд мотивував між іншим і тим, що [PERSON] на час розгляду не було надано суду проекту землеустрою. Також судом встановлено, що 06 березня 2014 року за №ЗП141140620466 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області (правонаступником якої є відповідач) була зареєстрована декларація, подана [PERSON] , про готовність об`єкта до експлуатації, а саме, гаражу по [ADDRESS] (т.1 а.с.48-50). 21 березня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Михалакій Р.Я. було зареєстроване за [PERSON] право власності на зазначений гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 320898623104). 24.03.2014 цим державним реєстратором було прийняте рішення про державну реєстрацію за ним права власності на зазначений гараж (індексний №11855252) та видане свідоцтво про право власності на це майно. 05.04.2014р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Дмитренко М.Р. та зареєстрований в реєстрі за №495. Відповідно до умов зазначеного договору право власності на гараж в [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] , про що зазначеним приватним нотаріусом було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №12204489 від 05.04.2014 та видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний №20061526) (т.1а.с.61-62). Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону, стаття 334 ЦК України та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин, стаття 5 ЦК. Стаття 386 ЦК України визначає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є за своєю суттю визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта. Фактично ж, реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому, вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто, не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2012р. № 40 та від 30.10.2013р. № 918) Згідно з п.п. 20, 21 цього Порядку (в редакції, яка діяла на час реєстрації як спірної декларації від 06.03.2014р., так і декларації від 10.05.2012р. - у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2013р. № 918 та від 18 січня 2012р. № 40) інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацю. Відповідно до Порядку №461, повнота даних - це інформація, зазначена замовником у поданих за встановленою формою документах, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію декларації. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав поверненняч у строк, передбачений для її реєстрації. Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації. Отже, органи державної реєстрації в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Таким чином, зареєструвавши оскаржувану декларацію, органом державної реєстрації недостовірних даних, внесених до декларацій, виявлено не було. При цьому, суду сторонами не було надано будь-яких доказів на підтвердження наявності таких недостовірних даних ані щодо декларації [PERSON] , ані щодо декларації [PERSON] .. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України. Так, на час реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] (18.07.2012р.) діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 22 червня 2011 року № 703. Відповідно до п. 25 цього Порядку у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є правонабувач (правонабувачі), сторона (сторони) правочину, відповідно до якого виникло право власності та інше речове право. Відповідно до п. 9 цього Порядку, у разі подання заяви про державну реєстрацію уповноваженою особою така особа, крім документу, що зазначений в абзаці першому цього пункту, пред`являє органові державної реєстрації прав документ, що підтверджує її повноваження. На час реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] (24.03.2014р.) діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868. Відповідно до п. 35 цього Порядку під час проведення державної реєстрації речових права заінтересованою особою є власник, інший правонабувач або сторона правочину, відповідно до якого виникли речові права. Таким чином, після реєстрації права власності на збудовані об`єкти нерухомості на підставі зареєстрованих декларацій про готовність об`єкту до експлуатації, останні вичерпали свою дію фактом виконання. Сам факт реєстрації таких декларації та прийняття рішення про реєстрацію права власності на збудоване майно виключає можливість віднесення спірних об`єктів нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. У пункті 3 частини другої та частині четвертій статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що державний реєстратор відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Разом з тим, позивачами як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом, суду не надано доказів, що подані для реєстрації документи не відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державний реєстратор діяв не у порядок та спосіб, передбачений законодавством. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Про необхідність врахування положень абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV при вирішенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 14 травня 2021 року в справі № 398/3528/16-ц. При цьому, за змістом положень Закону № 1952-IV державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження№ 12-234гс18), постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року в справі № 916/675/15 та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18. Суду не надано належні, допустимі та достатні докази на спростування презумпції правомірності набуття права власності як на гараж [PERSON] , так і на гараж [PERSON] . За таких підстав суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог за первісним позовом та за зустрічним позовом в частині скасування державної реєстрації декларацій про готовність об`єкту до експлуатації, виданих [PERSON] та [PERSON] .. За цих підстав суд також вважає не обґрунтованими позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] , а також позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане [PERSON] . Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Оскільки відсутні підстави для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за [PERSON] , не підлягають задоволенню і похідні вимоги за первісним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору гаражу від 05 квітня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed