Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що 07 серпня 2003 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку №22 по вулиці Зарічній у смт.Березівка Харківського району Харківської області готівкою 45%. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2005 року даний договір був визнаний дійсним та за нею було визнано право власності на будинок №22 по вулиці Зарічній у смт.Березівка Харківського району Харківської області готівкою 45%. Однак, земельна ділянка площею 0,15 га з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку та земельна ділянка площею 0,137 га з цільовим призначенням - для веденння особистого підсобного господарства, які розташовані за цією адресою, досі зареєстровані на ім"я відповідача, який був первісним власником будинку і земельних ділянок. Тому просила визнати за нею право власності на зазначені земельні ділянки. Позивач у судове засідання не з"явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила. Тому суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутність, за участю її представника. Представник позивача у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Проти задоволення позову не заперечував. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до правил ст.120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За правилами ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз»яснено у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за №7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають). Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. У відповідності до п.п.1, 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, власникові нерухомого майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі положень ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч.2 цієї статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах сформульовано обов'язкова для всіх судів України правова позиція. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як вбачається з договору купівлі-продажу Н7-258, укладеного 08.06.1995 року на Харьковській товарній біржі, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок літер А-2 готовністью 86% та сарай літер Е, які розташовані на земельній ділянці площею 1,370 кв.м. за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Зарічна, 22 (а.с.10). Як вбачається з договору купівлі-продажу №У-10-1425-Н, укладеного 06.10.1995 року на Харківській універсальній біржі, [PERSON] придбав у [PERSON] недобудований будинок літер А-2 готовністю 86%, земельну ділянку площею 1500 кв.м. усього будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Зарічна, 22 (а.с.11-12). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2005 року була визнана дійсною угода купівлі-продажу недобудованого будинку №22 по вулиці Зарічній в смт.Березівка Харківського району Харківської області, яка була укладена між [PERSON] та [PERSON] Було визнано за [PERSON] право власності на недобудований будинок №22 по вулиці Зарічній в смт.Березівка Харківського району Харківської області (а.с.13-15). Як вбачається з державного акту на право власності на землю серії ХР-25-62-31491, виданого 14 вересня 1995 року Березівською селищною радою Харківського району Харківської області, земельна ділянка площею 0,15 га, з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Зарічна, 22, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Харківською товарною біржею 08.06.1995 року за №Н7-258 (а.с.16). Як вбачається з державного акту на право власності на землю серії ХР-25-62-31492, виданого 14 вересня 1995 року Березівською селищною радою Харківського району Харківської області, земельна ділянка площею 0,137 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Зарічна, 22, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Харківською товарною біржею 08.06.1995 року за №Н7-258 (а.с.17). Рішенням Березівської селищної ради Харківського району Харківської області від 29 вересня 2005 року [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки №22 по вулиці Зарічній в смт.Березівка Харківського району Харківської області з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з подальшим оформленням Державного акту на право власності на землю (а.с.18). Як вбачається з копій квитанцій, наданих позивачем, вона щорічно сплачує земельний податок за спірну земельну ділянку (а.с.20-22). Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved