Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розподіл майна, набутого під час шлюбу - квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири, залишивши у власності відповідача ? частину спірного нерухомого майна. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі , який був зареєстрований 21 липня 2001 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі та сумісного проживання сторонами по справі за сумісні кошти біла набута у власність двокімнатна квартира [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстровані відповідач та їх неповнолітній син. На даний час шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач в добровільному порядку не бажає розділити спільне майно, тому з метою захисту своїх майнових прав позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання позивач та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Представник позивача надала суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, у разі неявки відповідача просила проводити розгляд справи у заочному порядку у відповідності до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не надав. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України "Про судоустрій та статус суддів " від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно, сторонами по справі, 21.07.2001р. укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. Актовий запис №1025. (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, сторони є батьками дитини (видане відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції в м. Харкові, [NUMBER], 12.01.2005р., актовий запис №12) (а.с. 7). З період шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2004 року відповідач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS].(а.с. 8) Право приватної власності на зазначене майно зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.10.2004р.. Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №220987 від 22.10.2004р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. (а.с.9). Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.11.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили. (а.с. 5) За змістом статей 22,28 КпШС України, які були чинним на час придбання сторонами у власність спірної квартири, майно, набуте подружжям під час шлюбу, являється їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 15.08.2007р. шлюб між сторонами розірвано, про що Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 351 (Серія [NUMBER]). (а.с. 10). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Згідно ст.ст. 68-71 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, дружина і чоловік мають право на поділ спільного сумісного майна, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу частки подружжя у майні є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, майно ділиться в натурі. Посилаючись на п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» можна зазначити, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власності двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2ст. 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Під час розгляду справи встановлено, що сторонами, як подружжям, за час шлюбу, за відплатними цивільно-правовими угодами купівлі-продажу, набуто у власність нерухоме майно, яке відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. На нерухоме майно, відповідно дост. 63 СК України, сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ч. 1ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню за наявності досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved