Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У червні 2018 р. [PERSON] , [PERSON] , які діють у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , та [PERSON] (далі: [PERSON] - Заявник 1, [PERSON] - Заявник 2, [PERSON] , [PERSON] - Заявник 3) звернулися до суду з даною заявою, в якій просять встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. У поданій до суду заяві заінтересованою особою було зазначено Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Вимоги заявників обґрунтовані такими обставинами. Подружжя [PERSON] та [PERSON] мають двох дочок - повнолітню [PERSON] та малолітню [PERSON] . Усі вони були зареєстровані та проживали у м. Луганську у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві власності, Заявник 1 та Заявник 2 працювали на місцевих підприємствах, крім того Заявник 1 займався підприємницькою діяльністю, а їх старша дочка - Заявник 3, навчалась у гімназії. Відповідно до Указу Президента України «Про рішення ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 на сході України на території Луганської і Донецької областей проводилась антитерористична операція (далі - АТО). Метою АТО було подолання терористичної загрози з боку терористичних організації «ДНР», «ЛНР», незаконних збройних формувань на сході України, які скоюють посягання на територіальну цілісність і недоторканість України. Правовий режим АТО передбачає застосування для врегулювання відносин кримінального і кримінального процесуального законодавства, зокрема, Закону україни «Про боротьбу з тероризмом». Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вчергове було констатовано факт збройної агресії Російської Федерації щодо України та встановлено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме, зокрема, сухопутна територія та її внутрішні води в межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (ст. 1 Закону). У зв`язку з частими мінометними обстрілами міста Луганська, здійснюваними російськими регулярними військами та проросійськими бойовиками, заявниками було прийняте рішення, що Заявник 2 разом дітьми поїде у м. Дніпро до родичів. У липні 2014 р. вони на одному з передостанніх поїздів виїхали з Луганська до Дніпра. Після довгих переїздів та поневірянь вирішили зупинитися в Києві. Заявник 1 залишився в Луганську та дивом залишився живим після прямого попадання міни у їх будинок, оскільки приблизно за 10 хв. до цього спустився в підвал. Всього було три попадання мін по будинку (дві міни 07.08. і одна 16.08.2014), внаслідок чого будинок було пошкоджено, а випадковий перехожий отримав важкі поранення. 22.08.2014 Заявника 1 затримали бойовики терористичної організації ЛНР, причину затримання йому не пояснили, але йому відомо, що хтось його «здав» за проукраїнську позицію. Утримували його разом з тридцяти іншими в`язнями у підвалі Луганської облдержадміністрації, у нього відібрали речі: фотоапарат, телефон, гроші і все, що було в кишені. Кожної ночі було так зване «построение», годували їх раз на добу, неодноразово погрожували розстрілом, примушували працювати. Після звільнення Заявник 1 з міркувань безпеки переїхав на підконтрольну Уряду України територію, де звернувся до Сватівського РВ УМВС України в Луганській обл. із заявою про злочин, однак працівники міліції тоді переконали його в тому, що до звільнення Луганська немає жодного сенсу подавати будь-які заяви. За фактом незаконного позбавлення волі Заявника 1 розпочате досудове розслідування, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100020003318 від 12.04.2018 за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 3 ст. 146 КК України, в рамках якого його допитали в якості потерпілого. Зараз родина заявників вимушено проживає у Києві і через триваючу збройну агресію Російської Федерації не може повернутися до Луганська. Заявники були змушені змінити спосіб свого життя, місце роботи і навчання, Заявник 1 був змушений припинити підприємницьку діяльність. На окупованій території залишилося спільне нерухоме майно заявників: вищевказана квартира, вартість якої на час окупації становила еквівалент 65 000 дол. США, інше майно (меблі, побутова техніка, особисті речі) приблизною вартістю 20 000 дол. США, два гаражі у гаражному кооперативі «Лісний» приблизною вартістю 3 000 дол. США кожний. Внаслідок того, що заявники не з власної волі були змушені покинути своє постійне місце проживання, вже понад чотири роки вони не можуть ані користуватися, ані продати вищевказане майно, втратили високооплачувану роботу, були змушені за великі гроші орендувати квартиру у Києві. Приблизна сума додаткових витрат заявників склала понад 200 000 грн. Отже заявники постраждали внаслідок діяльності держави-агресора Російської Федерації та її маріонеточних терористичних організації ЛНР та ДНР. Системні злочинні дії з боку ЛНР та ДНР, що здійснюються за підтримки Російської Федерації та безпосередньо російськими військовими угрупуваннями, призвели до порушення прав заявників, оскільки зробили для них неможливим проживання у Луганську, де вони мешкали до початку збройної агресії проти України. Встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території задля уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, породжуватиме для заявників юридичні наслідки, зокрема, але не виключно, виникнення права на справедливу компенсацію від держави-агресора. В позасудовому порядку встановити зазначений факт неможливо, оскільки у довідці внутрішньо переміщеної особи відсутні відомості про причину вимушеного переселення. Ухвалою від 30.07.2018 суд відкрив провадження у справі за даною заявою та призначив справу до судового розгляду. Ухвалою від 15.01.2019 суд виділив в окреме провадження вимоги заявника [PERSON] та передав виділені матеріали за територіальною юрисдикцією до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою від 24.06.2019 (протокольною) суд залучив до участі у справі як заінтересовану особу Російську Федерацію. Ухвалою від 04.10.2019 (протокольною) суд об`єднав в одне провадження справу за виділеними вимогами заявника [PERSON] , яка надійшла з Дніпровського районного суду м. Києва, та відклав розгляд справи на 10.12.2019. До початку судового засідання заявники подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Залучена до участі у справі як заінтересована особа Російська Федерація повідомлялась про день, час та місце розгляду справи через Посольство Російської Федерації в Україні за адресою: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27, проте її представник в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, будь-які заперечення, заяви чи клопотання від заінтересованої особи не надходили. Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністраціїподало письмові пояснення по справі з проханням розглядати справу без участі його представника. З огляду на нез`явлення учасників справи суд розглянув справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши та оцінивши в сукупності надані заявниками докази, суд встановив такі обставини. [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Сватове Луганської обл., його дружина [PERSON] , [INFO] , уродженка сел. Родакове Слов`яносербського району Луганської обл., та їх діти - повнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , уродженка сел. Родакове Слов`яносербського району Луганської обл., та малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Луганська, зареєстровані та до 2014 року проживали у м. Луганську. Місцем проживання сім`ї заявників була трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яку подружжя набуло у спільну власність в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2003. Як стверджують заявники, їм на праві власності також належали два гаражі у гаражному кооперативі «Лісний». Станом на 2014 рік [PERSON] працював в ПрАТ «Інститут Спецавтоматика» на посаді юрисконсульта та здійснював підприємницьку діяльність [PERSON] перебувала на державній службі, працюючи на посаді головного спеціаліста відділу нагляду за учасниками ринку цінних паперів в Луганській області Донбаського територіального управління Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. [PERSON] навчалась у комунальному закладі «Луганський навчально-виховний комплекс спеціалізована школа 1 ступеня - гімназія № 30". Вказані обставини підтверджується копіями трудових книжок заявників, копією свідоцтва про державну реєстрацію [PERSON] як фізичної особи-підприємця та копією свідоцтва про базову загальну середню освіту [PERSON] . Після окупації та анексії Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим у квітні 2014 р. розпочалася друга фаза збройної агресії проти України, в ході якої озброєні формування проголосили створення так званих «Донецької Народної Республіки (07.04.2014) та «Луганської Народної Республіки» (27.04.2014). 11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак ні референдум, ні проголошені ним утворення, не були визнані Україною та міжнародною спільнотою. З пояснень заявників вбачається, що у зв`язку з частими мінометними обстрілами міста Луганська, здійснюваними російськими регулярними військами та проросійськими бойовиками, у липні 2014 р. [PERSON] разом дітьми виїхала до міста Дніпра, а [PERSON] залишився у Луганську. Мешкаючи в Луганську, [PERSON] змушений був ховатися від мінометних обстрілів, внаслідок яких було пошкоджено будинок, у якому розташована належна заявникам квартира, а 22.08.2014 його затримали бойовики так званої «Луганської Народної Республіки» та впродовж шести днів примусово утримували у підвалі Луганської облдержадміністрації. Факти мінометних обстрілів міста Луганська та ув`язнення [PERSON] підтверджуються низкою наданих суду фото- та відео- матеріалів. За заявою [PERSON] про незаконне позбавлення волі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018100020003318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.04.2018 за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 146 КК України, що підтверджується довідкою Дарницького УП ГУ НП у м. Києві. Обставини затримання та ув`язнення [PERSON] детально викладені у протоколі його допиту як потерпілого, копію якого надано суду. Після звільнення [PERSON] з міркувань безпеки переїхав на підконтрольну Уряду України територію до міста Сватове. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, серед яких місто Луганськ. На даний час заявники проживають у [ADDRESS] , з 21.05.2018 перебувають на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданими в порядку, передбаченому статтею 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VІІ . Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1, 2 статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року №48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Правові позиції у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду, а саме: від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц; від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16ц; від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17; від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17; від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц; від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16-ц. У даних постановах Верховний Суд задовольнив заяви фізичних осіб про встановлення факту, що їх вимушене переселення з окупованих територій відбулися унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини окремих територій Донецької та Луганської областей. У вказаних вище цивільних справах Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької, Луганської областей, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, можливе лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Також Верховним Судом зроблено висновок про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території України несе Російська Федерація як держава-окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відтак від встановлення юридично значимого факту у заявників залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації вимушено беруть участь. Крім того Верховним Судом зроблено висновок про те, що правило про застосування щодо Російської Федерації судового імунітету, передбачене частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Такий висновок зроблено на підставі того, що у справах окремого провадження Російська Федерація бере участь як заінтересована особа, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, а підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Верховний Суд вказує на необхідність врахування приписів пункту 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та частини 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правої позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Отже ураховуючи, що правовідносини, які є предметом розгляду даної справи, подібні правовідносинам, які аналізувалися Верховним Судом, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заяви про встановленння факту вимушеного переселення заявників з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Outcome: approved