Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів у загальній сумі 97556,87 грн., у тому числі: безпідставно отриманих коштів у розмірі 91241,36 грн., 3 відсотки річних, нараховані на своєчасно не повернуті кошти у розмірі 6315,51грн. Позов обгрунтовано наступним. 06.12.2007р. між позивачем [PERSON], як Позичальником, - з однієї сторони, та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (на той момент - ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України») в особі філії вказаного банку м.Маріуполі (далі - відповідач, АТ «Укрексімбанк»), як Банком, - з іншої сторони, було укладено кредитний договір № 77707С83, за яким їй було надано кредит у розмірі 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США (далі - кредит або кредитний договір). У зв'язку з допущеним позивачем простроченням повернення зазначеного кредиту, АТ «Укрексімбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.10.2014р. по справі № 263/10340/14-ц позовні вимоги банку було задоволено у повному обсязі: стягнуто з позивача на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором № 77707С83 від 06.12.2007р., що склалася станом на 01.10.2014р., у загальній сумі 108 794,06 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 90544,11 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 1669,89 грн., пеня за прострочену заборгованість по кредиту за період з 01.10.2013р. по 0.09.2014р. - 5692,20 грн., пеня за прострочені відсотки за період з 01.10.2013р. по 30.09.2014р. 887,86 грн. Таким чином, вказаним рішенням суду, що набрало чинності, було визначено розміри заборгованості позивача перед АТ «Укрексімбанк» по кредиту у вищезазначених сумах і по видах платежів. 06.08.2015 року позивачем на виконання рішення було сплачено відповідачу: за квитанцією №1100 - 36300,31 грн., - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за квитанцією №1101 - 11915,26 грн., - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за квитанцією №1102 - 2759,57 грн., - на погашення основного боргу (заборгованості по кредиту); за платіжним дорученням №1 від 01.10.1015 року у сумі 6863,86 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1097 від 01.10.2015 року складало 146170,26 грн. - на погашення заборгованості по кредиту; за платіжним дорученням №2 від 01.10.1015 року у сумі 84,37 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1099 від 01.10.2015 року складало 1796,71 грн. - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за платіжним дорученням №3 від 01.10.1015 року у сумі 87,44 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1098 від 01.10.2015 року складало 1862,09 грн. - на погашення заборгованості по процентах по кредиту. В подальшому на вимогу відповідача [PERSON] додатково було сплачено: за квитанцією №132276 від 03.05.2017 р - 6580,06 грн., - на погашення пені по кредиту за рішенням суду; за квитанцією №132305 від 03.05.2017 року - 1087,95 грн., - на відшкодування судового збору на користь АТ «Укрексімбанк». З урахуванням вищевикладеного, всього після набуття законної сили рішенням суду від 30.10.2014р. по справі №263/10340/14-ц, відповідачем отримано від [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором: в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом - 148929,83 грн. замість90544,11 грн., як це було зазначено у рішенні суду (переплата складає 58385,72 грн); в рахунок погашення процентів за кредитом - 41874,37 грн. замість 11669,89 грн., як це було зазначено у рішенні суду (переплата складає 30204,48 грн.); в рахунок погашення пені за кредитом - 6580,06 грн, як це було зазначено у рішенні суду (переплата відсутня). Таким чином, належні позивачеві грошові кошти, що надійшли у володіння відповідача як переплата за основною сумою заборгованості по кредиту у сумі 58385,72 грн. та переплата за процентами по кредиту у сумі 30204,48 грн. - фактично отримані відповідачем як надлишкова оплата за кредитним договором і з моменту отримання зазначених сум переплати відповідач є недобросовісним володільцем зазначених належних мені грошей. Враховуючи, що в періоді, за який відповідачем нараховано пеню - з 01.10.2013р. по 30.09.2014р. - позивач проживала у м.Маріуполі, відповідно до вищезазначених норм законодавства відповідач повинен був скасувати пеню, нараховану на основну суму кредитної заборгованості за період з 14.04.2014р. З огляду на зазначене, обгрунтованим може вважатися отримання відповідачем пені, нарахованої на основну суму кредитної заборгованостіі, лише за період до 14.04.2014р., тобто з 01.10.2013р. по 13.04.2014р. включно. Пеню за прострочення платежів по кредиту, нараховану за період з 14.04.2014р. по 30.09.2014p на основну суму заборгованості, відповідач мав скасувати на підставі ст.2 ч.2 Закону України від 02.09.2014р. № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», незалежно від наявності рішення суду про стягнення пені за цей час. Відтак суму пені на прострочену основну суму кредитної заборгованості за 170 днів за період 14.04.2014р. по 30.09.2014р. у розмірі 2651,16 грн. (5692,20/365*170) - отримано відповідачем незаконно, тобто в цій частині він також с недобросовісним володільцем належного позивачеві майна. Таким чином, кошти в сумі 91241,36 грн., в тому числі: переплата по основному зобов'язанню по кредиту в сумі 58385,72 грн.; переплата по процентах по кредиту в сумі 30204,48 грн.; переплата пені на прострочену основну суму кредитної заборгованості в сумі 2651,16 грн. не мали бути сплачені ні за кредитним договором, ні за рішенням суду, але були отримані відповідачем як переплата за кредитним договором, внаслідок чого відповідач незаконно заволодів належним позивачу майном - грошима у зазначеній сумі. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору 13.10.2017р. позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом № 8755513665989 було направлено заяву з вимогою про негайне повернення зазначених надлишково отриманих від позивача коштів, яку було отримано адресатом ще 25.10.2017р., однак, листом № 214-01/1304 від 24.11.2017р. відповідач повернути кошти у добровільному порядку відмовився. Станом на 05.02.2018р. період прострочення повернення відповідачем безпідставно триманих від позивача коштів у вигляді переплати по кредиту та переплати по процентах складає 859 днів (за період з 01.10.2015р. по 05.02.2018р.), безпідставно отриманої пені на прострочену основну суму кредитної заборгованості 279 днів (за період з 03.05.2017р. по 05.02.2018р.). Таким чином, відповідно до вищезазначених вимог закону сплаті відповідачем підлягають відсотки із розрахунку три проценти річних - у розмірі 6315,51 грн. ((88590,20*3% /365 *859)+( 2651,16*3% /365 *279)). Позивач просила стягнути з відповідача - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кошти у загальній сумі 97556,87 грн., у тому числі: безпідставно отриманих коштів у розмірі 91241,36 грн., 3 % річних, нараховані на своєчасно не повернуті кошти у розмірі 6315,51грн. та судові витрати. 28 лютого 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому останній зазначає наступне. АТ «Укрексімбанк» вважає, що позов є необгрунтованим, а предмет та підстави позову є такими, що не відповідають чинному законодавству України та обставинам справи. Обов'язки позивача щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені визначені законодавством України та кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору від 06.12.2007р. №77707С83, укладеного між АТ «Укрексімбанк» та гр. [PERSON], банк наклав позичальнику (позивачу по справі) кредит в сумі 16000,00 доларів США з кінцевою датой погашення 05.12.2017р. для оплати поточних потреб. Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності (п.2.1 Договору). Відповідно до умов п.2.4.1 Договору погашення кредиту позичальник повинен здійснювати у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених графіком надання погашення кредиту за Договором (додаток 1 до Договору). Відповідно до п.2.2.1 Договору позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, визначеної цим пунктом. Відповідно до п. 2.4.2 Договору у разі порушення строків погашення кредитні процентів та платежів за Договором, позичальник сплачує банку за кожний день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст.2.5 Договору Позичальник зобов'язаний в останній день погашення кредиту погасити проценти за користування кредитом та інші платежі. У зв'язку з невиконання позичальником умов Договору, АТ «Укрексімбанк» 06.10.2014р. подав до Жовтневого районного суду позовну заяву про стягнення суми кредитної заборгованості. Сума позову становила 108794,06 гривень. АТ «Укрексімбанк» просив суд стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України, в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Маріуполі, заборгованість в розмірі 108794,06 гривень за кредитним договором від 06.12.2007 року №77707С83 станом на 03.10.2014р. - дата подання позову, з урахуванням гривневого еквіваленту валютної частини заборгованості в тому числі: 90544,11 гривень - заборгованість за кредитом, (в еквіваленті до офіційного курсу Національного банку України станом на 03.10.2014р. сума боргу становила 6991,82 доларів США); 11669,89 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками, (в еквіваленті до офіційного курсу Національного банку України станом на 03.10.2014 року сума боргу становила 901,15 доларів США); 5692,20 гривень - пеня за прострочену заборгованість по кредиту за період з 01.10.2013р. по 30.09.2014р.; 887,86 гривень - пеня за прострочені відсотки за період з 01.10.2013р. по 30.09.2014р. Отже вимоги банку, які визначені в позовній заяві в національній валюті, визначалися в гривневому еквіваленті валютної частини заборгованості за офіційним курсом Національного банку України станом на 03.10.2014 року. Валютна частина заборгованості була визначена в позові наступним чином: заборгованість за кредитом - 6991,82 долара США, заборгованість за нарахованими відсотками станом на 03.10.2014 р. - 901,15 доларів США. Платежами від 06.08.2018 року в сумі 127,96 доларів США (заява на переказ готівки від 06.08.2015р. №1102, сума переказу: 127,96 доларів США, призначення платежу: погашення основного боргу згідно з кредитним договором №77707С38) та від 01.01.2015 р. в сумі 6863,86 доларів США (платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 01.10.2015 р., сума переказу 6863,86 доларів США, призначення платежу: погашення простроченої основної заборгованості згідно з кредитним договором №77707С83 від 06.12.2007 р.) позивач повністю погасила заборгованість в розмірі 6991,82 доларів США. Різниця в гривневому еквіваленті заборгованості за кредитом станом на різні дати обумовлюється коливанням валютного курсу США до національної валюти України. На думку відповідача, саме незгода позивача із збільшенням гривневого еквіваленту його заборгованості і призвела до подання позову. Позивач самостійно виконала вимоги законодавства та Кредитної угоди і повернула банку кошти у тій самій сумі - 16000,00 доларів США, яку вона отримала. Також позивачем самостійно сплачено проценти за весь період користування кредитними коштами та інші платежі, визначені Договором. В основу позовних вимог позивач поклав твердження про те, що розмір його зобов'язань за кредитним договором визначається не умовами Договору, а лише рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30.10.2014 р., справа №263/10340/14-ц. Отже, позивач вважає, що зобов'язальні правовідносини між АТ «Укрексімбанк» та позивачем виникли на підставі не Договору, а рішення суду. Проте, рішенням суду не змінено правовідносини між АТ «Укрексімбанк» та позивачем і не встановило новий розмір зобов'язань позивача, як це зазначено в позовній заяві. Своїм рішенням суд лише підтвердив наявність правовідносин, які регулюються саме Договором, та визначив суму заборгованості на визначену дату - 03.10.2014р., а не загальну суму зобов'язань. Відносно стягнення банком з позивача, місцезнаходження якої знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, пені за прострочення виконання зобов'язань за Договором, відповідач зазначає, що Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. №1669 набрав чинності 15.10.2014 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275 затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, на 06.10.2014 року - дату подання позовної заяви до суду, переліку населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, не було і тому не було правових підстав для застосування АТ «Укрексімбанк» статті 2 Закону відносно не нарахування пені було неможливим. Рішення суду від 30.10.2014 року позивачем не оскаржувалося і набрало законної сили. Що стосується вимоги позивача про сплату трьох процентів річних, нарахованих на своєчасно не повернуті кошти у розмірі 6315,51 грн., відповідач зазначає, що ця вимога не відповідає діючому законодавству України та обставинам справи. Грошовим зобов'язанням слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у том числі, з правовідносин, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора. Правовідносин, в яких [PERSON] є кредитором, а АТ «Укрексімбанк» - боржником ніколи не існувало. Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.18 зазначив про те, що проценти на неустойку не нараховуються, як це зробив позивач. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що заперечення відповідача акцентовано на тому, що різниця в гривневому еквіваленті заборгованості позивачки за кредитним станом на різні дати обумовлюється коливанням валютного курсу долару США до національної валюти України, а також на неможливості, на його думку, застосування до взаємовідносин між ним та позивачкою положень глави 83 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють недоговірні зобов'язання. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.10.2014р. по справі № 263/10340/14ц було задоволено вимоги відповідача про стягнення з позивачки сум заборгованості за кредитним договором, які суд визнав обгрунтованими. Рішення суду передбачало стягнення як залишку заборгованості за самим кредитом, так і відсотків та пені за кредитним договором. При цьому у резолютивній частині судового рішення зазначено про стягнення саме фіксованого розміру заборгованості у національній валюті України. Збільшення суми встановленого у гривні розміру заборгованості внаслідок коливань обмінного курсу національної валюти до долару США - рішенням суду передбачено не було. З огляду на зазначене аргументи відповідача щодо правомірності наступного визначення ним розміру заборгованості позивачки у доларах США - підлягають відхиленню як необґрунтовані. Крім того, наявність між сторонами договірних правовідносин не виключає можливості виникнення між ними й не договірних зобов'язань. Отримання однією з сторін договору того, що умовами такого договору не передбачене, породжує виникнення саме не договірних зобов'язань, що регулюються відповідними нормами ЦК України. Оскільки АТ «Укрексімбанк» було отримано від позивачки кошти у сумі, що перевищує обсяг договірних зобов'язань по кредитному договору, встановлених рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.10.2014р. по справі № 263/10340/14ц, - кошти у розмірі такого перевищення слід вважати отриманими поза межами договірних відносин і, відповідно, на них поширюється дія норм ЦК України, що регламентують порядок повернення майна від недобросовісного володільця, в тому числі й норми глави 83 ЦК України. У свою чергу можливість виникнення зобов'язальних відносин з дій осіб та/або з актів цивільного законодавства прямо передбачено нормами ЦК України. Доводи відповідача про неможливість застосування ним положень ст.2 Закону України від 02.09.2014р. № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669) також заперечуються стороною позивача з огляду на наступне. Зазначений Закон було опубліковано у виданні «Голос України» 14.10.2014р. і відповідно до п. 1 ст. 11 даного Закону від набрав чинності з 15.10.2014р. Місто Маріуполь внесено до Переліку населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014р. № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» (далі - Розпорядження № 1053-р). Відповідно до п.5 Указу Президента України від 10.06.1997р. № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі - Указ № 503) - Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах. Отже, Розпорядження № 1053-р набрало чинності з 30.10.2014р. В подальшому Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 1079-р (далі - Розпорядження № 1079-р) дію Розпорядження № 1053-р було зупинено. Отже, Розпорядження № 1079-р набрало чинності з 05.11.2014р. Таким чином, незалежно від змісту рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.10.2014р. по справі № 263/10340/14ц, відповідач у період дії Розпорядження № 1053-р - з 30.10.2014 року по 04.11.2014 р. мав виконати вимоги ст.2 Закону № 1669 в частині скасування пені, нарахованої на основну суму заборгованості позивача із зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з вищевикладеним просив відхилити заперечення відповідача, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, викладену у відзиві правову позицію підтримав. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 06.12.2017 року між [PERSON] та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк»у м.Маріуполі укладено кредитний договір №77707С83, на підставі якого [PERSON] отримала кредит в сумі 16000,000 доларів США строком погашення до 05.12.2017 року для оплати поточних потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк»у м.Маріуполі до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, чтягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м.Маріуполі заборгованість за кредитом в сумі 108794,06 грн. та судовий збір в сумі 1087,95 грн. Згідно із заявою керуючого філією АТ «Укрексімбанк»від 04.05.2017 року №214-03/356 наданою на адресу Центрального ВДВС, керуючий просив повернути виконавчий лист №263/10340/14-ц, виданий 23.12.2014р. Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитом у розмірі 108794,06 грн., у зв'язку із погашенням заборгованості боржником та виконавчий лист №263/10340/14-ц, про стягнення судового збору у розмірі 1087,95 грн., у зв'язку з повним погашенням заборгованості боржником. Відповідно до квитанції №1100 від 06.08.2015р. позивачем на користь АТ «Укрексімбанк» сплачено заборгованість за кредитним договором № 77707С83 від 06.12.2007р. на погашення заборгованості по процентах по кредиту - 36300,31 грн.; за квитанцією №1101 - 11915,26 грн., - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за квитанцією №1102 - 2759,57 грн., - на погашення основного боргу (заборгованості по кредиту); за платіжним дорученням №1 від 01.10.1015 року у сумі 6863,86 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1097 від 01.10.2015 року складало 146170,26 грн. - на погашення заборгованості по кредиту; за платіжним дорученням №2 від 01.10.1015 року у сумі 84,37 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1099 від 01.10.2015 року складало 1796,71 грн. - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за платіжним дорученням №3 від 01.10.1015 року у сумі 87,44 доларів США, що відповідно до меморіального валютного ордеру №1098 від 01.10.2015 року складало 1862,09 грн. - на погашення заборгованості по процентах по кредиту; за квитанцією №132276 від 03.05.2017 р - 6580,06 грн., - на погашення пені по кредиту за рішенням суду; за квитанцією №132305 від 03.05.2017 року - 1087,95 грн., - на відшкодування судового збору на користь АТ «Укрексімбанк». Згідно з заявою [PERSON] на адресу Філії ПАТ «Державно-імпортний банк України» в м.Маріуполі від 11.10.2017 року, остання просила повернути їй зайве сплачені на користь ПАТ «Укрексімбанк» кошти у загальні сумі 91241,36 грн., в тому числі за рахунок переплати: по кредиту в сумі 58385,72 грн., по процентах в сумі 30204,48 грн., пені за простроченуосновну суму кредитної заборгованості в сумі 2651,16 грн. Згідно з листом, наданим на ім'я [PERSON] керуючим філії від 24.11.2017 року № 214-01/1304, заявнику повідомлено, що вона добровільно виконала вимоги законодавства та Кредитної угоди і повернула банку кошти у тій самій сумі - 16000,00 доларів США, яку вона отримала. Також вона добровільно сплатила проценти за весь період користування кредитними коштами та інші платежі, визначені Договором, відповідно до ст.526 ЦК України, взяте на себе зобов'язання заявник виконала належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношенняi його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою виконання цивільних обов'язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позивач не довів той факт, що відповідач набув грошові кошти, сплачені за квитанціями та платіжними дорученнями, без достатньої правової підстави, оскільки вони були сплачені за користування кредитними коштами, та передані відповідачу за її згодою. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. З приводу переплати пені суд зазначає, що сума пені була визначена судовим рішенням, яке набуло законної сили та не оскаржувалося. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. №1669 набрав чинності 15.10.2014 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275 затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, на 06.10.2014 року - дату подання позовної заяви до суду, переліку населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, не було і тому не було правових підстав для застосування АТ «Укрексімбанк» статті 2 Закону відносно не нарахування пені було неможливим. Враховуючи вищевикладене немає підстав і для задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних , нарахованих позивачем на несвоєчасно не повернуті кошти у розмірі 6315,51 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Відповідно до ч.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому судові витрати позивача покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed