Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що 05 вересня 2006 року вона, [PERSON] передала [PERSON] задаток в розмірі 1000 умовних одиниць (або доларів США) в рахунок купівлі-продажу належного їй на праві особистої приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельних ділянок для обслуговування будинку та ведення особистого селянського господарства, розташованих в [ADDRESS]. Проте договір купівлі-продажу з об'єктивних, непереборних обставин укладений так і не був. З вересня 2006 року по теперішній час позивачка проживає в даному будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області № 1428 від 14 грудня 2016 року та випискою з погосподарської книги с.Баранове Іванівського району Одеської області. 19 лютого 2008 року [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується 11 сторінкою її паспорту громадянина України. Увесь цей період часу позивачка здійснювала догляд за будинком, утримувала його в належному стані, проводила поточні ремонти, сплачувала комунальні платежі, обробляла земельні ділянки. Таким чином, з огляду на положення правових норм та фактичних обставин, позивачка просить визнати за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки добросовісно, відкрито та безперервно на протязі більш як 10 років володіє та користується даним будинком. Позивачка просить суд задовольнити її позовні вимоги та представник позивачки надала заяву про слухання справи у їх відсутність. Представник відповідача позов визнав в повному обсязі, заперечень не має, по що надав відповідну заяву, просили справу слухати у їх відсутність. Суд, дослідивши письмові матеріали справи розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Позивачка свої позовні про визнання права власності за набувальною давністю, обґрунтовує тими, обставинами, що 05 вересня 2006 року вона передала [PERSON] задаток в розмірі 1000 умовних одиниць (або доларів США) в рахунок купівлі-продажу належного їй на праві особистої приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельних ділянок для обслуговування будинку та ведення особистого селянського господарства, розташованих в [ADDRESS], що підтверджується копією розписки, долученої до справи. [PERSON] в той же день дозволила вселитися позивачці та її синові в будинок, проживати в ньому та користуватися ним, передала позивачці правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Сторони домовилися щодо оформлення угоди купівлі-продажу будинку після отримання його власницею [PERSON] Державних актів на присадибну земельну ділянку та для ведення особистого селянського господарства, які були видані на її ім'я 25.09.2006 року. 25 жовтня 2006 року [PERSON] була видана довіреність, якою вона уповноважила брата позивачки [PERSON] продати за ціну та за його розсудом належний їй житловий будинок в [ADDRESS] що підтверджується копією довіреності. Проте договір купівлі-продажу з об'єктивних, непереборних обставин укладений так і не був. З вересня 2006 року по теперішній час позивачка проживає в даному будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області № 1428 від 14 грудня 2016 року та випискою з погосподарської книги с.Баранове Іванівського району Одеської області. 19 лютого 2008 року [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується 11 сторінкою її паспорту громадянина України. Увесь цей період часу позивачка здійснювала догляд за будинком, утримувала його в належному стані, проводила поточні ремонти, сплачувала комунальні платежі, обробляла земельні ділянки. Власниця будинку [PERSON] після отримання задатку в рахунок його купівлі-продажу проживала в [ADDRESS]), долею будинку не переймалася, за весь час жодного разу не приїздила та не відвідала будинок, на зв'язок із позивачкою щодо подальшого його оформлення не виходила. Позивачці лише відомо, що у лютому 2009 року вона померла у м.Одеса, де було її житло, родичів та спадкоємців у неї не було, а єдиний син, з її слів, трагічно загинув. На протязі 10 років позивачка добросовісно та безперервно відкрито володіє цим майном, утримує його тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Судом з метою встановлення фактів та обставин у справі для привального вирішення спору було витребувано спадкову справу на [PERSON], з якої суду було підтверджено, що [PERSON] дійсно померла [INFO] року, згідно копії свідоцтва про смерть, та копією актового запису про смерть. Згідно копій матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину у встановленому законом порядку був її чоловік [PERSON]. Крім того вбачається, що спадкові права на спірне майно , спадкоємець [PERSON] не оформляв на своє ім'я. Відповідно до ухвали суду від 18 липня 2017 року [PERSON] було залучено як співвідповідача у справі. Відповідно до проведення процесуальних дій щодо повідомлення відповідача про розгляд справи судом було отримана інформація про те, що [PERSON] помер [INFO] року, актовий запис № 17. Відповідно до ухвали суду від 11.10.2017 року провадження у справі відносно відповідача [PERSON] було закрито в зв'язку зі смертю. Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить згальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа наділена правом звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 року від 01 грудня 2004 року надано тлумачення, що поняття "охоронюваний законом інтерес", у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до статті 344 ЦК України особа , яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито , безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність - одна з підстав набуття права власності. Суб'єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Як зазначено у ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судовою практикою (Постанова Вищого господарського суду України від 6 червня 2007 р. у справі № 3/269) визначено наступні положення: відповідно до п.п. 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.04 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П.13. Постанови Пленуму можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що відкрите і безперервне володіння позивачки будинком [ADDRESS] Одеської області значно перевищує 10 років, то позивачка має право на визнання за нею права власності на зазначений вище об'єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Критеріями необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю володіння, яке має бути добросовісним, відкритим, очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним: володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Таким чином, спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до положень с.120 ЗК України у поєднанні з нормою с.125 ЗК України у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до роз'яснень п. 24 ч.3 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищезазначене судом було перевірено законність вимог позивача та встановлено що позивачка добросовісно, відкрито, володіє нерухомим майном на протязі більше 10 років - що й не заперечувалось відповідачем, суд вважає, що позивач дійсно набув право власності на зазначене майно, у зв'язку з чим, задовольняє позовні вимоги. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Outcome: approved