Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 30.01.2015 року, позивачка зазначила, що вона та відповідач, [PERSON], спочатку знаходилися з липня 2007 року по січень 2009 року у зареєстрованому шлюбі, а з березня 2011 року проживають спільно однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання у них з відповідачем народилася дочка, [PERSON], [INFO], та син, [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст. 126 Сімейного кодексу України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Після народження сина, вона та відповідач подали відповідну спільну заяву до відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, і, відповідно, відповідач був записаний батьком їхньої дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження сина, [PERSON], серія [NUMBER], виданим 20.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області. В останній час з грудня 2014 року відповідач перестав надавати їй матеріальну допомогу на утримання їхнього сина та на її утримання до досягнення сином віку трьох років. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення дитиною віку повноліття, однак відповідач цю норму сімейного права по відношенню до дочки - не виконує. Син потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, оскільки вона не має змоги забезпечити сина всім необхідним самотужки, тому як прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років складає на цей час 1032,00 грн., а вона, у зв'язку з вихованням дитини до досягнення дитиною трьох років, ніде не працює, а тому доходу не має, крім допомоги по народженню дитини, яку виплачує їй держава. Однак відповідач не тільки не дає грошей на утримання сина, [PERSON], а також не дає їй гроші на її утримання. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України, жінка з якої проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання жінка, з якою проживає дитина, має незалежно від того, працює вона чи ні. Відповідач працює у TOB «Вільногірське скло» у м. Вільногірську Дніпропетровської області, і має середньомісячну заробітну плату близько 3000-4000 гривень. Відповідач фізично здоровий, з нього за рішенням суду стягуються із заробітної плати аліменти на її користь на утримання дочки, [PERSON] у розмірі 1/4 частини щомісячного заробітку відповідача. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, одним із способів виконання батьками обов'язку утримання дитини, є рішення суду про присудження аліментів в частці від доходу її батька. Відповідно до ч. 2 ст. 90 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів необхідно врахувати, що у їхній з відповідачем син не має ніякого матеріального доходу, та не має на праві власності нерухомого майна в Україні. Вона вважає, що відповідач у змозі сплачувати аліменти на її користь на утримання їхнього малолітнього сина в розміру 1/5 частини свого щомісячного заробітку (доходу). Крім того, вона вважає, що відповідач у змозі сплачувати аліменти на її утримання до досягнення їхнім сином віку трьох років, тобто до [INFO] року, у розмірі 1/20 частини свого щомісячного заробітку. Вона вважає, що сукупний розмір аліментів у вигляді 50 % щомісячно доходу відповідача, є цілком розумним, оскільки розмір аліментів буде дорівнювати 50 % сукупного щомісячного доходу відповідача, що в свою чергу дозволяється, виходячи з пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.06 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", згідно до якого - максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен згідно ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою.

Outcome: approved