Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва», звертаючись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], відповідно до предмету позову просило суд ухвалити рішення про повернення територіальний громаді міста Києва в особі Позивача нежитлового приміщення, місця загального користування (окремого входу з вулиці до будинку, за адресою [ADDRESS] в вигляді коридору площею 12,3 кв.м), шляхом приведення його в попередній стан і примусовим виселенням [PERSON], [PERSON] з незаконно займаного нежилого приміщення, що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового приміщення - квартири за адресою [ADDRESS]. З 2003 року відповідачі самовільно приєднали до свого житла, місце загального користування - окремий вхід з вулиці до будинку, за адресою [ADDRESS] у вигляді коридору площею 12,3 кв.м. На підставі Статуту та розпорядження №335 від 17.06.2013 КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" є балансоутримувачем і прийняло в господарське відання житловий і нежитловий фонд Дніпровського району м. Києва. Відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" позивач надає послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору). Згідно Закону, позивач повинен здійснювати управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд та забезпечувати їх належну експлуатацію, звертатися до органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та до суду в межах повноважень, визначених законом та договором, для забезпечення належного виконання умов договору. У вересні та грудні 2014 року відповідачі отримали від керівництва ЖРЕО - 402, який є структурним підрозділом позивача, приписи про приведення незаконно приєднаних місць загального користування в попередній стан і надання дозвільної документації на приєднання. Відповідачі зазначені дії виконувати відмовлялись, посилаючись на те, що йде процес узаконення приєднання місць загального користування, хоча жодних доказів про звернення до місцевих органів самоврядування з такого питання не надавали. Позивач, як особа на яку діючим законодавством покладено обов'язки контролювати стан експлуатації будинків і усувати можливі недоліки, щоб не було їхньою підставою, звертається до суду, з вимогою про захист інтересів, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, шляхом повернення територіальний громаді міста Києва, в особі позивача, нежитлового приміщення, місця загального користування (окремого входу з вулиці до будинку, за адресою [ADDRESS] в вигляді коридору площею 12,3 кв.м), та приведення його в попередній стан і примусовим виселенням [PERSON], [PERSON] з незаконно займаного нежилого приміщення, за відсутності у відповідачів правових підстав для користування нежитловим приміщенням. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що з 1997 року батько відповідача [PERSON], працюючи дільничним інспектором Дніпровського РУ ГУ МВС України, за ордером, отримав службове приміщення - квартиру [ADDRESS] до вирішення питання про надання службового приміщення, вказане приміщення використовувалось як частина дитячого садочку, а в подальшому, - як опорний пункт дільничного інспектора міліції з окремим від загального під'їзду вказаного будинку входом (коридором 12,3 кв.м). Після виведення зазначеної квартири із статусу службових, 14 листопада 2001 року батько відповідача отримав ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], при цьому окремий вхід з вулиці до цієї квартири, тобто коридор 12,3 кв.м, з часу існування опорного пункту міліції та на момент перетворення його в житлове приміщення у 1997 року ніким, крім сім'ї відповідачів, не використовувався і не використовується до цього часу. Після смерті батька, відповідач [PERSON] набула права власності на цю квартиру в процесі приватизації, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 26 серпня 2014 року, яке видане на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №33-783 від 26 серпня 2014 року. Згідно акту від 29.09.2014 року, який складено працівниками ЖРЕО №402, було проведено комісійне обстеження квартири [ADDRESS], оскільки дозвільна документація на приєднання додаткової площі 12,3 кв.м. до загальної площі квартири була відсутня, відповідачу [PERSON] вручено припис про надання дозвільної документації на приєднання даної площі. Зважаючи на те, що з 1997 року по теперішній час відповідач [PERSON] користується житловим приміщенням, спірне житлове приміщення не перебувало у власності у жодної юридичної або фізичної особи, а приєднання його до квартири не порушує будь-чиїх прав, відповідач [PERSON], будучи власником квартири, звернулась до суду за захистом права власності за набувальною давністю. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року, визнано за відповідачем [PERSON] за набувальною давністю право власності на житлове приміщення площею 12,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідачів вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки при зверненні з цим позовом до суду позивачем не враховано правовий статус об'єкту нерухомого майна, яке на даний час перебуває у власності відповідача [PERSON], а застосування до власника житла заходів, пов'язаних з позбавленням його права власності та виселення із займаного житлового приміщення, суперечить нормам чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідачів [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Як закріплено у частині 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ч.1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] в процесі приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 26 серпня 2014 року, яке видане на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №33-783 від 26 серпня 2014 року. (а.с.5) Згідно даних Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №402, які викладені у довідці (форма №3) від 23 грудня 2014 року (вих..№1073), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 15 серпня 2006 року), [PERSON] (з 07 жовтня 2014 року). (а.с.6) На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/3097/15-ц), позов [PERSON] до Київської міської ради, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи - [PERSON], Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання права власності за набувальною давністю задоволено. Визнано за [PERSON] за набувальною давністю право власності на житлове приміщення площею 12,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] Як встановлено судом у мотивувальні частині судового рішення: «Отже, позивач належними і допустимими доказами довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном (приміщенням 12,3 кв.м) з 1997 року, на балансі юридичної чи фізичної особи вказане приміщення не перебуває, отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідно, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності на вказане приміщення за набувальною давністю за позивачем». Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 100 Житлового кодексу України, наймач, допустивши самовільне переобладнання або перепланування житлового приміщення зобов'язаний за власний рахунок привести приміщення до попереднього стану. Як передбачено у ст. 152 Житлового кодексу України переобладнання та перепланування квартири, що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради. Контроль за утриманням квартир, що належать громадянам, згідно до ст.154 Житлового кодексу України, здійснюють виконавчі комітети місцевих Рад. Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване в установленому законом порядку. Відповідно до положень ст. 179 Житлового кодексу України користування будинками державного й громадського житлового фонду, а також приватного житлового фонду та утримання їх здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45, передбачено, що власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Переобладнання жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень містить у собі - улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Разом з тим, всупереч вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва», на підтвердження заявлених позовних вимог щодо незаконного перепланування відповідачами нежитлового приміщення, місця загального користування (окремого входу з вулиці до будинку, за адресою [ADDRESS] в вигляді коридору площею 12,3 кв.м), не долучило висновку спеціалістів інженерно-технічного обстеження будівельних конструкцій будинку [ADDRESS], а також інші докази, які мали довести факт незаконного переобладнання місць загального користування, також позивачем не враховано обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року, яким підтверджено правомірність набуття відповідачем [PERSON] за набувальною давністю право власності на житлове приміщення площею 12,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] а в силу положень ч. 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). За нормою ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Як зазначено у ч.2 ст.64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу України, особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу України, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сім'ї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави. Виходячи з предмету спору, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» пред'явило вимоги щодо виселення [PERSON] та [PERSON] з нежитлового приміщення, місць загального користування (окремого входу з вулиці до будинку, за адресою [ADDRESS] в вигляді коридору площею 12,3 кв.м), посилаючись на положення ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, оскільки відповідачі без відповідних правових підстав користуються цим приміщенням, тобто є особами, які всупереч вимогам діючого житлового законодавства самоправно зайняла нежитлове приміщення та продовжують користування ним. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч. 1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, установлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Виселення цих осіб пов'язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Довготривале користування самоправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього. Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до [PERSON] та [PERSON] про виселення з нежитлового приміщення, оскільки позивачем не враховано правовий статус об'єкту нерухомого майна, яке на даний час має статус житлового приміщення, власником приміщення є відповідач [PERSON], тому за наявності встановлених судом обставин правомірності набуття та користування житловим приміщенням відповідачами у справі, відсутні підстави для виселення відповідачів з підстав, передбачених ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва» до [PERSON], [PERSON] про повернення нежитлового приміщення шляхом приведення його у попередній стан та примусове виселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed