Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

До суду 01.04.2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 20 160 грн.та моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. судового збору 401,60 грн. . В обґрунтування позову позивачка вказує, що постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 05.08.2010 року по справі про адміністративне правопорушення № 3-5590/2010 вона була визнана винною у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 160 КУпАП та їй було призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 120 грн. з конфіскацією предметів торгівлі, а саме косметики та жіночого одягу згідно протоколу вилучення від 15.07.2010 року. Постановою апеляційного суду Одеської області від 25.03.2011 року постанова Суворовського районного суду м.Одеси було скасовано та повернуто вилучений товар на суму 967 грн. 55 коп. Але вказаний товар працівниками ГУ МВС України в Одеській області було повернуто лише 12.12.2011 року, тобто майже через півтора року після вилучення. Весь цей час позивачка не могла працювати у зв'язку з відсутністю товару, тому виходячи з того, що за кожен день підприємницької діяльності із продажу товару та за умови закупівлі нового товару на виручені кошти позивачка отримувала мінімум 80 грн. прибутку, та з урахуванням строку 252 доби, коли позивачка була позбавлена можливості працювати, у зв'язку з відсутністю товару, вона оцінює матеріальну шкоду в розмірі 20 160 грн. Також позивачка вказує, що вилучення товару, відсутність перспективи заробітку,порушило звичайний уклад життя, призвело до виникнення напруженості у сімейних відносинах, порушило звичайне спілкування з оточуючими та спричинило їй суттєвої моральної шкоди. Завдана незаконними діями відповідача моральна шкода виявилася в приниженні честі, гідності (ділової репутації), тому вона оцінює її в розмірі 20 000 грн. У судовому засідання позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що підставою звернення з позовом до суду є незаконні дії Головного управління МВС в Одеській області, які підтверджуються постановою апеляційної інстанції. Просила позовні вимоги задовольнити, так як працівники міліції вилучили у неї товар (косметику та інше) залишили її без роботи, вилучений товар повернули лише 12.12.2011 року, вона є приватний підприємець з 07.06.2010 року, є платником податків, тому в неї виникла заборгованість по єдиному податку та їй необхідно сплатити штрафні санкції з вини працівників міліції. Також пояснила, у зв'язку з тим, що в неї не було роботи, вилучений товар не повертали, в неї погіршилися стосунки з друзями, сім'єю, вона втратила душевний спокій, що вплинуло на реалізацію її сімейних, ділових стосунків та намірів. Таким чином зазнала душевних переживань які оцінює в розмірі 20000 грн. Представник відповідача - ГУМВС України в Одеській області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність суду не надав. Суд, у зв'язку з неявкою представника відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності представника ГУМВС України в Одеській області, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивачки, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, з наступних підстав. [PERSON] зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа - підприємець на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 07.06.2010 року №2 227 000 0000 043102 за адресою [ADDRESS] Судом встановлено, що позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] на підставі свідоцтва про зміну імені, серія [NUMBER] від 22.05.2012 року(а.с. 17). Постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 05.08.2010 року [PERSON] була визнана винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.160 ч.2 КУпАП та їй було призначено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 120 грн. з конфіскацією предметів торгівлі, а саме косметики та жіночого одягу згідно протоколу вилічення від 15.07.2010 року.(а.с. 3) Постановою апеляційного суду Одеської області від 25.03.2011 року скасовано постанову Суворовського районного суду м.Одеси від 05.08.2010 року, провадження по справі закрито, та постановлено повернути [PERSON] вилучений товар на суму 967 грн.35 коп. (а.с. 4-5). При цьому постановою зазначено, що [PERSON] є приватним підприємцем, своєчасно сплачує податки, в її діях відсутній склад пред'явленого до неї адміністративного правопорушення. Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] є платником єдиного податку, згідно свідоцтва від 19.03.2012 року. З пояснень позивачки [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що вилучений товар вона отримала в ГУ МВС України в Одеській області лише 12.12.2011 року. Тобто товар був вилучений з 15.07.2010р. по 25.03.2011р. згідно матеріалів адміністративної справи, всього 252 доби, та повернутий згідно постанови апеляційного суду Одеської області 12.12.2011р.. Згідно наданої позивачем копії декларації про доходи, одержані з 07.06-по 31.12.2010р., поданої 26.10.2011р. вбачається. що позивач за цей період не отримувала дохід. Будь-яких інших належних та допустимих доказів щодо отримання нею доходу 80 грн. щодня від продажу косметики та іншого товару до та на момент вилучення товару позивачем суду не надано. Також суду не надано належних доказів щодо нарахування позивачу Криворізькою центральною МДПІ Дніпропетровської області штрафних санкцій пов'язаних з несвоєчасною здачею декларації про доходи за 2010-2011,2012р. Позивач не навела певних доказів що нарахування таких штрафних санкцій пов'язано саме з вилученням у неї товару та неможливістю працювати. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з позовних вимог суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з п. 2 ст. 1 та п. 2 ст. 3 Закону від 1 грудня 1994 р. N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконної конфіскації майна, відшкодовується шляхом його повернення в натурі. Відповідно до п. 2 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону N 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, у тому числі моральна, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу, у випадках, визначених ч. 1 ст. 2 вказаного Закону. Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Таким чином стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди з підстав визначених ст.ст.22,23, 1166, 1167,386 ЦК України є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Згідно п. 3 Пленуму ВССУ « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Однак, вирішуючи дану справу, суд виходить з того, що позивачка не надала належних доказів в частині стягнення з ГУ МВС України в Одеській області матеріальної і моральної шкоди, у зв'язку з чим в задоволені позову слід відмовити. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення судового збору, так як позивач не сплачувала судовий збір (інвалід 2-ї групи). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed