Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON]звернулася до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON],[INFO],заявила вимоги до відповідача [PERSON]про відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок ушкодження здоров*я у ДТП,в розмірі 20000 гр. В обґрунтування позовних вимог зазначила,що 04.08.2017 року водій [PERSON],керуючи автомобілем «Фольксваген Поло»» р.н.[NUMBER] на пішохідному переході в районі перехрестя вул.Перемоги та бул.Шевченка в м.Запоріжжі,допустив наїзд на пішохода [PERSON],[INFO],внаслідок чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження,що потягли за собою короткочасний розлад здоров*я. Постановою слідчого Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 10.10.2017 р.кримінальне провадження по факту ДПТ № 12017080050003417 було закрито за відсутністю у діях [PERSON]складу кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 26.10.2017 р.відносно [PERSON]був складений протокол про притягення до адміністративної відповідальності по ст.124 КУпАП за порушення п.12.1,18.1 Правил дорожнього руху. Винуватість відповідача у порушенні Правил дорожнього руху була встановлена постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.12.2017 р.№ 334/7120/17 провадження № 3/334/2167/17 з накладенням адміністративного штрафу по ст.124 КУпАП у розмірі 340 гривень. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 31.01.2018 р.постанова Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.12.2017 р.№ 334/7120/17 провадження № 3/334/2167/17,якою [PERSON]притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення,передбачого ст.124 КУпАП скасовано,провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 закрито у зв*язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Відповідачем у розмірі 3000 гр.були частково відшкодовані витрати позивача на лікування потерпілої [PERSON],однак після припинення його кримінального переслідування відшкодувати моральну шкоду,визначену позивачем у розмірі 20000 гр.,відповідач відмовився. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON],[INFO],відшкодування моральної шкоди,завданої здоров*ю потерпілої,у розмірі 20000 гр. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.12.2017 р.було відкрито провадження у справі,розгляд якої призначено на 16.01.2018 р. Відповідно до пп.9 п.1 Перехідних положень чинного\~ЦПК України\~справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу(до 15.12.2017 р.), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином,при вчинені процесуальних дій та прийнятті процесуальних рішень судом застосовуються положення\~ЦПК України у редакції,чинній з 15.12.2017 р. Відповідно до ст.274 ч.1 п.2 ЦПК України,справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем [PERSON]був наданий відзив на позов,за змістом якого він посилається на відсутність доказів винуватості у порушенні Правил дорожнього руху як підстави для настання цивільної відповідальності,необґрунтованість суми відшкодування моральної шкоди,заявленої до стягнення. Ухвалою суду від 04.04.2018 р.до участі у справі залучено третю особу ПрАТ «СК «Юніверс»,від якої письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду не надходило. Розгляд справи призначався в судовому засіданні 16.01.2018 р.без виклику сторін. Відповідно до ст.279 ЦПК України суд відклав розгляд справи з метою вручення відповідачу уточненої позовної заяви від 16.01.2018 р.та надання часу для подання відзиву з призначенням розгляду справи в судовому засіданні 08.02.2018 р.без виклику сторін . Відповідно до ст.279 ЦПК України суд відклав розгляд справи з метою вручення відповідачу уточненої позовної заяви від 26.01.2018 р.та надання часу для подання відзиву з призначенням розгляду справи в судовому засіданні 01.03.2018 р.без виклику сторін . Ухвалою від 13.02.2018 р.суд задовольнив клопотання відповідача [PERSON]про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін в судовому засіданні 01.03.2018 р.,у якому розгляд справи не відбувся через хворобу судді з призначенням судового засідання 19.03.2018 р. В судовому засіданні 19.03.2018 р.суд відклав розгляд справи через першу неявку позивача з невідомих причин,відсутність заяви про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні 04.04.2018 р.суд залучив до участі у справі третю особу ПрАТ «СК «Юнівес»та задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів,с призначенням справи до розгляду у судовому засіданні 17.04.2018 р. В судовому засіданні 17.04.2018 р.суд відклав розгляд справи через першу неявку в судове засідання відповідача та його представника на підставі заяви відповідача про зайнятість його представника в іншому судовому процесі. В судовому засіданні 03.05.2018 р.були заслухані пояснення учасників справі,за змістом яких представник позивача [PERSON]підтримав заявлені позивачем вимоги у повному обсязі з урахуваннях їх уточнень;відповідач [PERSON]підтримав викладені у відзиву на позов заперечення проти його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з*явився з невідомих причин,заяв,що стосуються розгляду справи,від третьої особи до суду не надходило,що не перешкоджає розгляду справи без його участі. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів\~ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з встановлених судом обставин,предметом поданого [PERSON]позову є вимога про відшкодування моральної шкоди особі,якій була заподіяна шкода здоров*ю внаслідок ДПТ. Судом встановлено та перевірено доказами,що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Polo» р.н.[NUMBER],виданого Запорізьким ВРЕР № 1 ,його власником є [PERSON] 15.06.2017 р.ПрАТ «СК «Юнівес» і [PERSON]уклали договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АК/7086019), за умовами якого ПрАТ «СК « Юнівес» застрахувало відповідальність власника автомобіля [NUMBER] на випадок заподіяння ним шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди за участю даного автомобіля на строк з 00.00 год.16.06.2017 року до\~\~00.00 год.15.06.2018 року включно. Цим договором визначені ліміти відповідальності страховика на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю,у розмірі 200000 гр., за шкоду, заподіяну майну,у розмірі 100000 гр. 05.08.2017 р.приблизно о 00.10 год.водій [PERSON],керуючи автомобілем [NUMBER] по вул.Перемоги в м.Запоріжжі,допустив наїзд на пішохода [PERSON],[INFO],яка перетинала проїзну частину справа-наліво відносно руху автомобіля,в результаті чого пішохід отримала тілесні ушкодження. За фактом ДТП було порушено кримінальне провадження по ч.1 ст.286 КК України,яке постановою слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 10.10.2017 р.закрито у зв*язку з відсутністю в діях водія [PERSON]складу кримінального правопорушення з урахуванням отримання пішоходом [PERSON]легких тілесних ушкоджень. Зазначена постанова на час розгляду цивільної справи не скасована. Виділені матеріали направлені до Управління патрульної поліції м.Запоріжжя для притягення водія [PERSON]до адміністративної відповідальності. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 31.01.2018 р.постанова Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.12.2017 р.№ 334/7120/17 провадження № 3/334/2167/17,якою [PERSON]притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення,передбачого ст.124 КУпАП скасовано,провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 закрито у зв*язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України,обставини,встановлені судовим рішенням у адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді іншої справи,у якій беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом. В обґрунтування заявленого позову [PERSON]посилаться на норми ст.23,1167,1187 ЦК України. В силу ч.1, п.1 ч.2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Ст. 1187 Цивільного кодексу України\~відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення\~ст. 1187 ЦК України\~є спеціальними по відношенню до ст.ст.1167 вказаного\~Кодексу, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ від 6 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13), яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Частиною 5\~статті 1187 ЦК України\~встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Стаття 1187 ЦК України\~встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у\~законі\~особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. У відповідності до розяснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України\~ від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. В п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки також розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином вищевказані норми цивільного законодавства в сукупності з роз'ясненнями Пленумів Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлюють особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності виключно лише у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У всіх інших випадках цивільна правова-відповідальність покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) навіть при відсутності його вини у завданні шкоди. Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З врахуванням викладеного слід прийти до висновку,що закриття кримінального провадження відносно [PERSON]В.у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.7 ч.1 ст.247 у зв*язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення не звільняє останнього як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду,завдану [PERSON],[INFO],внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цивільно-правову відповідальність. Вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір цивільним позивачем обгрунтовані з посиланням на те,що в результаті дій відповідача неповнолітня [PERSON],[INFO],пережила моральні страждання через фізичний біль,якого зазнала у зв*язку з ушкодженням здоров*я,стаціонарно лікувалася,носила гіпс. Знаходячись в літній період на лікуванні,[PERSON]втратила на певний час соціальні зв*язки з однолітками,була обмежена у спілкуванні,не змогла скористатись путівкою для відпочинку у дитячому таборі,що спричинило нервові переживання,не дало можливості літнього оздоровлення на морі. З урахуванням цих обставин,завдану моральну шкоду позивачем оцінено у розмірі 20000 гр. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів.\~ Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України\~розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~31 березня 1995\~року № 4\~«Про\~судову практику у справах\~про\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією\~захисту\~прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 вищевказаної постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації,а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат обєктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозвязку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що [PERSON],[INFO],внаслідок заподіяння шкоди здоров*ю у ДТП завдана моральна шкода,яка полягає у перенесених фізичному болю та стражданнях через травму,задля лікування якої спосіб її життя докорінно та на певний час змінився. Вирішуючи питання, що пов'язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об'єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з ушкодженням здоров*я,розмір її відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити,оскільки в інший не грошовий спосіб негативні наслідки у немайновій сфері потерпілому компенсувати нереально. Приймаючи до уваги ступінь тяжкості заподіяних потерпілому легких тілесних ушкоджень,що потягло розлад здоров*я,проте не на тривалий час,самі обставини заподіяння травми [PERSON],яка після наїзду автомобіля перелетіла через його дах та знаходилась деякий час на проїзній часині непритомною,що є психологічною травмою для дитини її віку,спогади про цю подію очевидно негативні,неможливість в інших не грошовий спосіб відшкодувати завдану немайнову шкоду,суд визначає відшкодування моральної шкоди потерпілому у розмірі 10000 гр.,що є необхідним для компенсації немайнових втрат. Підстав для стягнення з відповідача суми 20000 гр.,як про це заявлено у позові,судом не встановлено,оскільки доказами не підтверджено необхідності подальшого лікування постраждалою у ДТП особи,відповідач брав участь в оплаті її лікування під час перебування у стаціонарі,тяжких фізичних наслідків для [PERSON]від травмування у ДТП не настало,тому розмір відшкодування,визначений судом,є достатнім. Посилання відповідача на наявність полісу страхування як на підставу для пред*явлення позивачем вимог про відшкодування шкоди до страховика та ,відповідно,підставу для відмови у позові,на висновки суду не впливають. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України,викладеного у постанові від 14.09.2016 р.№ 6-725цс16,право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав,що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред*явити майнові вимоги до страхової компанії,з якою ним укладений договір страхування цивільно-правової відповідальності. В силу ст.263 ч.4 ЦПК України,при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні питання розподіл судових витрат,суд виходить з такого. Статтею 133 ЦПК України передбачено,що судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов*язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України,якщо сторону,на користь якої ухвалено рішення,звільнено від сплати судових витрат,з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб,які їх понесли,пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог,а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку,встановленому КМУ. Позивач звільнена від попередньої сплати судового збору при зверненні до суду,при частковому задоволенні позову суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 352 гр.40 коп.(704 гр.80 коп.:2) з віднесенням іншої частини за рахунок держави. На підставі ст ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,ст.16,1167,1187 ЦК України, суд - \~\~\~

Outcome: partial