Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON], звернувся до суду з позовом до Талалаївської РДА про стягнення коштів, по витратах на відрядження в сумі 5865.65 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 20.06.2010 р. по 07.05.2014 р. працював заступником голови Талалаївської районної державної адміністрації з питань паливно-енергетичного комплексу, транспорту і зв'язку, будівництва та житлово-комунального господарства. Розпорядженням голови Талалаївської РДА №66-ос від 07.05.2014 р. звільнений з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). По роду службової діяльності доводилось виїздити на численні відрядження на навчання, семінари, наради в обласну державну адміністрацію м. Чернігова. З 26.08.2010 року по 07.05.2014 року, 46 разів перебував в службових відрядженнях, кошти під звіт не отримував. На момент звільнення утворилась кредиторська заборгованість по виплаті добових, відшкодування витрат за найняття житла, проїзд до місця відрядження в сумі 5865.65 грн., його неодноразові звернення до керівництва РДА по сплаті заборгованості ігнорувалися . В день звільнення його не повідомили про виплату всіх сум, що належать. Вважає, що відповідач допустив порушення його прав. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 5865,65 грн., витрачених особистих коштів на відрядження. З'явившись в судове засідання, позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічно викладеним в позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити. Доповнив, що не знав, що фінансові звіти необхідно погоджувати з керівником який їх затверджує. Вважає, що ці функції покладені на працівників бухгалтерії. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі 587,92 гривні, та зазначив, що позивачу при звільненні було повністю виплачено його заробітну плату та проведені інші виплати; заробітну плату, компенсацію, невикористаної відпустки і додаткову, непередбачену законом, але обумовлену угодою сторін, компенсацію, що відповідає розміру місячних посадових окладів позивача, тобто розрахунок з позивачем був проведений повністю. Залишився лише залишок за перебування у відрядженнях в сумі 587,92 гривень в зв'язку з відсутністю коштів. Подані [PERSON], звіти за 2010-2013 роки не відповідають Інструкції про службові відрядження тому в бухгалтерії РДА не зареєстровані, керівником не затверджені і не підлягають оплаті. За заявами позивача проводились перевірки порушень щодо не виплати позивачу коштів за виключенням названих при звільненні встановлено не було. Крім цього вважає, що позивачем пропущений трьохмісячний термін звернення до суду з даними позовними вимогами. В іншій частині позову просить відмовити. Реалізація особою права що пов'язане з отриманням відшкодування коштів яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань тобто посилання відповідача на відсутність коштів як на невиконання своїх зобов'язань судом до уваги не приймається. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами спеціального та трудового права. Судом установлено і не заперечується сторонами, що [PERSON], з 26.08.2010 року по 07.05.2014 р. працював заступником голови Талалаївської райдержадміністрації. Розпорядженням голови Талалаївської РДА №66-ос від 07.05.2014 р., звільнений з посади заступника голови Талалаївської районної державної адміністрації за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). При звільненні залишилась невиплачена заборгованість за службові відрядження та рахується за РДА з 06.12.2012 року, відповідно з наказом №100 від 04.12.2012 року в сумі 137,92 гривень, з 18.05.2012 року, відповідно з наказом №43 від17.05.2012 року в сумі 150 гривні, з 10.05.2012 року,відповідно з наказом №39 від 07.05.2012 року в сумі 150 гривень, з 26.12.2013 року, відповідно з наказом №90 від 25.12.2013 року в сумі 150 гривень, а всього 587,92 гривень. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. У відповідності до вимог ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Частиною 1 ст.117 КЗпП України зазначено, що у випадку не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору щодо їх розміру підприємство, установа, організація зобов'язані виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За ст.21. Закону У К Р А Ї Н И «Про державну службу» Службові відрядження. Державним службовцям відшкодовуються витрати на службові відрядження та виплачуються інші компенсації відповідно до законодавства про працю України. Відповідно до ст.12. ІНСТРУКЦІЇ про службові відрядження в межах України та за кордон. ЗАТВЕРДЖЕНОї Наказом Міністерства фінансів України 13.03.98 N 59( z0218-98 ) (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 N 362) Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2011 р. за N 410/19148. Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. Зазначені вимоги інструкції позивачем не виконані. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач як доказ на обґрунтування заявлених вимог надав суду 7 копій посвідчень відряджень на-929,29 гривень, за 2010 рік, за 2011 рік -17 відряджень на 2006 гривень, за 2012 рік, 12 копій посвідчень про відрядження на 1510,12 гривень, за 2013 рік -10 копій посвідчень про відрядження на 1400,36 гривень, які не затверджені керівником та не завірені належним чином як і ксерокопії декларації коштів по службовому відрядженні, та підписані лише позивачем. В яких також відсутній підпис керівника установи та підпис касира, тому декларації (фінансові звіти) судом також до уваги не приймаються. Згідно з листом Міністерства фінансів України від 29.04.2013 р. N 03-01/1084, направлення працівника на навчання, на семінари, не є службовим відрядженням. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, з відповіді голови райдержадміністрації вбачається, що на момент звільнення [PERSON], зареєстрована кредиторська заборгованість по відрядженнях в сумі 587,92 гривень, яку зобов'язуються виплатити при надходженні коштів, інших даних щодо невиплати грошової компенсації за службові відрядження не встановлено. Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю державної інспекції України з питань праці територіальної державної інспекції з питань праці сторони не надали. [PERSON],питання про таку перевірку не ставив. Відповідно довідки з розрахунку про звільнення позивача від 16.07.2014 року, вбачається, що у зв'язку з звільненням позивача на його рахунок було перераховано 9754,28 грн., з яких: компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2580,96 грн., заробітна плата за 1 день роботи в травні 2014 р. - 780,00 грн., матеріальна допомога-2793,00 гривні,розрахункові-978,13 гривень, компенсація в якості вихідної допомоги при звільненні за угодою сторін в розмірі 1010,42 грн., аванс в сумі 2000 гривень, виплата добових за відрядження не проводилась. Зазначені кошти були перераховані на рахунок позивача. Даних обставин позивач у судовому засіданні не заперечив. Конституційний Суд України своїм рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 розтлумачив положення статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Необхідність в офіційному тлумаченні вказаних положень Кодексу обґрунтована неоднозначним їх застосуванням судами загальної юрисдикції. Статтею 233 КЗПП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме:працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); Відповідно ухвали ВСУкраїни від 25.12.2008 року витрати на відрядження не входять до фонду оплати праці а на вимоги на їх відшкодування поширюється 3 місячний строк. Таким чином, на зазначені правовідносини поширюється спеціальний а не загальний строк. Суд також критично ставиться до пояснень позивача про те, що йому не було відомо про порядок оформлення та реєстрацію посвідчень про відрядження, затвердження фінансових звітів розміру сум, які належать йому до виплати під час звільнення, оскільки з його службових обов'язків його заяв вбачається, що будучи керівником підприємства вимагав від підлеглих виконувати вимоги зазначених нормативних актів. Не міг не знати, що в переданих до бухгалтерії документу повинна ставитись дата складання авансового звіту підзвітною особою та визнається як дата прийняття підприємством звіту підзвітної особи про витрачання одержаних коштів. Авансовий звіт передається керівнику, який затверджує величину витрат за цим звітом. У відповідному розділі лицьової сторони авансового звіту вказується дата затвердження звіту керівником. До обліку приймається величина витрат, визначена в авансовому звіті, затверджена керівником організації. Дата затвердження звіту керівником визнається як дата визнання фактично використаної суми готівки і дата формування величини витрат. Після затвердження звіту керівником і після здійснення розрахунку з підзвітною особою в нижній частині лицьової сторони форми авансового звіту робиться остаточний розрахунок за цим звітом: вказується сума і дата внесення/видачі перевищення витрат із заповненням реквізитів касових документів, ставиться підпис працівника бухгалтерії про відповідність проведеного остаточного розрахунку з підзвітною особою. Після затвердження керівником авансового звіту, відповідно до Графіка документообігу підприємства, працівник бухгалтерії може проводити погашення первинних документів до авансового звіту шляхом штампування їх або виконання напису від руки "Прийнято", "Погашено", "Вхід. №_" тощо з вказанням дати виконання операції і підпису цього працівника. Заповнене посвідчення про відрядження повертається на підприємство і є невід'ємною частиною документів, що підтверджують виконання завдання з відрядження підзвітною особою підприємства. Після затвердження авансового звіту всі додатки до нього, разом з посвідченням про відрядження, зберігаються у бухгалтерії з авансовим звітом. Зазначені обставини позивачем про їх виконання не доведені. Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача невиплачених витрат у зв'язку зі службовим відрядженням в сумі 5865,65 грн., в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності у взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість належними доказами, недоведеності та необхідності часткової відмови у їх повному задоволені. Приймаючи до уваги те, що судом не вставлено існування інших наказів окрім №100 від 04.12.2012 року на - 137,92 гривень, №43 від17.05.2012 року на - 150 гривень, №39 від 07.05.2012 року на - 150 гривень, №90 від 25.12.2013 року, на - 150 гривень, а всього 587,92 гривень зареєстрованих та затверджених у відповідному порядку з якими позивач своєчасно звернувся до належного відповідача про їх виплату тому й підлягають стягненню на користь позивача у зв'язку з несвоєчасною оплатою РДА незважаючи на спеціальний термін. Інших доказів в частині позову по не сплачених на користь позивача сум на час розгляду справи і на час звільнення позивачем, не надано, тому для задоволення позову в повному обсязі правові підстави відсутні . Враховуючи викладене,

Outcome: partial