Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] 16 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 20 серпня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ комерційного банку «ПриватБанк» в м. Дніпро було прийнято рішення про направлення власникам та наглядовій раді АТ КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з позивачем [PERSON] , оформлене протоколом № 52 від 20 серпня 2020 року. В якості обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач посилався на порушення позивачем трудового законодавства, зокрема ст. 46 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач вважав, що оскаржуване рішення в частині висновків про необхідність розірвання трудового договору з ним, необґрунтованим та незаконним, зважаючи на недоведеність фактів порушення позивачем трудового законодавства. Крім того, оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень, з огляду на відсутність колективного договору між відповідачем та банком. Ураховуючи вказане, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ комерційного банку «ПриватБанк» в м. Дніпро, оформлене протоколом № 52 від 20 серпня 2020 року, про направлення власникам та наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» проти позову заперечував з огляду на те, що дійсно оскаржуване рішення приймалося, але все було в передбаченому законом порядку з урахуванням повноважень і з дотриманням функціональних обов`язків. Право на таке в них було і рішення правильне. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» підтримав позовні вимоги, вважав їх обгрунтованими і доведеними, тому просив їх задовольнити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні без виклику сторін. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 20 серпня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» було прийнято рішення про направлення наглядовій раді Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з членом наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , оформлене протоколом засідання Профспілки № 52 від 20 серпня 2020 року. Оскаржуване рішення прийнято з підстав, начебто, порушення позивачем законодавства про працю, зокрема ст. 44, 247, 249 КЗпП України. Після чого, в той же день 20 серпня 2020 року за наслідками прийняття оскаржуваного рішення на адресу наглядової ради банку профспілкою було направлено вимогу про розірвання трудового договору з позивачем в порядку ст. 46 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 45, 247 КЗпП України. Позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним, всі його доводи є надуманими та не підтвердженими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в судовому порядку. Як наслідок, вимога про розірвання, направлена на підставі незаконного оскаржуваного рішення, не може бути прийнята до виконання як безпідставна, незаконна та необгрунтована. Відповідно до ч. 2 ст. 45 КЗпП України якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. Будучи не згодним з вказаним рішенням, позивач звернувся до відповідача з питанням добровільного врегулювання спору, але отримав відмову і вимушений звертатися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення вказаної профспілки. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 10 Закону про профспілки, визначаючи статус професійних спілок, встановлює, що усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. Згідно з статтею 19 Закону про профспілки, профспілки, їх об`єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об`єднаннями громадян. Представництво інтересів членів профспілки у взаємовідносинах з роботодавцями, державними органами та органами місцевого самоврядування здійснюється на основі системи колективних договорів та угод, а також відповідно до законодавства. Отже, відповідач під час захисту інтересів членів профспілки зобов`язаний одночасно керуватись положеннями статуту, законодавства та колективного договору. Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного к законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Частина 2 статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що саме у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально- економічних відносин. Обґрунтовуючи незаконність рішення комітету, позивач зазначає наступні аргументи: у відповідача відсутні повноваження і права на прийняття рішення та направлення вимоги про розірвання укладеного з позивачем договору про виконання обов`язків керівника АТ КБ «ПриватБанк» - члена наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк»; відповідач не уповноважувався трудовим колективом АТ КБ «ПриватБанк» на ведення переговорів щодо укладення колективного договору та відповідно не виступав у якості представника трудового колективу при підписанні колективного договору в АТ КБ «ПриватБанк»; між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» укладено цивільно-правовий договір щодо виконання обов`язків члена наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», а відтак - відсутні трудові правовідносини. Твердження відповідача про порушення позивачем законодавства України є необґрунтованим і таким, що не підтверджується належними та допустимими доказами. 20 серпня 2020 року відповідачем було прийнято рішення № 52 про звернення до Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», Кабінету Міністрів України з вимогою розірвати укладений з позивачем договір на виконання обов`язків керівника банку. Оскаржуване рішення прийнято з підстав начебто порушення позивачем профспілкового законодавства, після чого, за наслідками прийняття оскаржуваного рішення, на адресу банку та КМУ Профспілкою було направлено вимогу про розірвання договору з позивачем. Як вказано у вказаній вимозі, Профспілка керувалася нормами статей 45, 247 Кодексу законів про працю України та 33 Закону про профспілки. Позивач і АТ КБ «ПриватБанк» вважають, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, всі його доводи є надуманими та непідтвердженими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в судовому порядку. Як наслідок, вимога на підставі незаконного оскаржуваного рішення не може бути прийнята до виконання як така, що є безпідставною, незаконною та необгрунтованою. Вказане обґрунтовується наступним. З огляду на відсутність колективного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем останній не наділений повноваженнями щодо прийняття оскаржуваного рішення. За змістом статей 1, 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Приписами статті 10 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони (ст. З Закону про колективні договори). Так, зокрема, профспілки, їх об`єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально- економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об`єднаннями громадян (до ч. 1 ст. 19 Закону про профспілки). Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону про профспілки, представництво інтересів членів профспілки у взаємовідносинах з роботодавцями, державними органами та органами місцевого самоврядування здійснюється на основі системи колективних договорів та угод, а також відповідно до законодавства. Отже, відповідач під час захисту інтересів членів профспілки зобов`язаний одночасно керуватись положеннями статуту, законодавства та колективного договору. Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально - економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Частина 2 ст. 7 Закону про колективні договори передбачає, що саме у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально- економічних відносин. Контроль за виконанням колективного договору, угоди проводиться безпосередньо сторонами, що їх уклали, чи уповноваженими ними представниками (ч. 1 ст. 15 Закону про колективні договори). Таким чином, діюче законодавство передбачає певні умови застосування статті 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу про звільнення. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ, пов`язаних з вимогами профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником або усунення його із займаної посади, слід виходити з того, що згідно зі ст. 45 КЗпП така вимога може бути заявлена профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, який за дорученням трудового колективу підписав колективний договір, і вона може бути оскаржена до суду працівником або власником чи уповноваженим ним органом у двотижневий строк. З назви відповідача вбачається, що він має статус первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в АТ КБ «ПриватБанк». Однак, при цьому колективний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ніколи не укладався. Враховуючи викладене, при вирішенні даної справи обов`язковому застосуванню підлягає висновок Верховного Суду у справі № 804/2581/16 щодо обов`язкової наявності колективного договору як передумови для реалізації процедури, передбаченої в ст. 33 Закону про профспілки та ст. 45 КЗпП України. Зокрема, в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16 Верховний Суд зазначає: "діюче законодавство передбачає певні умови застосування статті 33 №1045-XI та ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Так, зі змісту наведених норм вбачається право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо у органу профспілкової організації підприємства, установи, організації, профспілки, створеної працівниками одного підприємства, установи, організації. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Первинною професійною спілкою та роботодавцем колективний договір не укладався. Такими чином. Суд погоджує висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що Первинна професійна спілка не є професійною спілкою працівників, що утворюється в органах (закладах, установах) поліції метою захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів поліцейських.». З урахуванням відсутності відповідного колективного договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, на сьогодні відсутні правові підстави для розгляду оскаржуваного рішення та вимоги про розірвання відповідно до приписів ст. 33 Закону про профспілки. Окрім цього, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача, відповідача було зареєстровано 19 червня 2019 року. За даними ЄДР, окрім відповідача у АТ КБ «ПриватБанк» наразі створено та зареєстровано 32 профспілкових організації з різним статусом (від первинних до всеукраїнської), включаючи Всеукраїнську професійну спілку працівників Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та 20 організацій такої Всеукраїнської профспілки, а також 11 профспілок зі статусом первинних (роздруківка відповідної інформації з ЄДР додається). Отже, наразі у банку діє 32 організації профспілок з різним статусом. В постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 266/4331/17 Верховний Суд, відмовляючи у задоволенні вимоги про звільнення керівника з підстав, зазначених в ст. 45 КЗпП, прийшов до наступних висновків: «Верховний Суд також вважає необхідним зазначити, що за наявності на підприємстві, установі, організації декількох профспілкових організацій, які здійснюють представництво і захист прав та інтересів членів профспілок, їх виборні органи на відповідному рівні договірного регулювання повинні узгоджувати своїх дії за для досягнення своїх статутних цілей і завдань в питанні захисту інтересів членів своїх профспілок для уникнення можливого прийняття рішення, яке б суперечило правам та інтересам членів іншої профспілкової організації, оскільки за законом профспілки є рівними у своїх правах». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, відсутність у відповідача права на прийняття рішень про звільнення керівників банку вже неодноразово підтверджена в судовому порядку. Зокрема, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у справі 201/10081/19 визнано незаконним та скасовано рішення відповідача, оформлене протоколом № 8 від 19 серпня 2019 року про направлення наглядовій раді банку письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою Правління банку. Мотивуючи зазначене рішення, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська та Дніпровський апеляційний суд констатували: «оскільки між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем колективний договір не укладався, це свідчить про відсутність у відповідача повноважень на прийняття оскаржуваного рішення». Аналогічні висновки були наведені в рішеннях Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року у справі № 201/13623/19, від 22 липня 2020 року у справі № 201/1426/20, від 08 вересня 2020 року у справі №201/909/20, прийнятих за результатами оскарження рішень відповідача про звільнення [PERSON] . Прийняття оскаржуваного рішення зачіпає колективні інтереси працівників банку, а тому позиція профспілкової сторони з даного питання повинна бути злагодженою. Однак відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, допускає явне зловживання своїми профспілковими правами, намагаючись вирішувати колективні інтереси працівників банку без погодження з 31 іншою організацією профспілок, що діють у банку. Отже, враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, відсутність спільного рішення профспілок, що діють у банку, оскаржуване рішення було прийняте відповідачем без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Оскаржуване рішення не може виражати спільну волю (інтерес) всього колективу АТ КБ «ПриватБанк» на розірвання договору з позивачем. Зі змісту цього рішення щодо розірвання договору з позивачем вбачається, що воно фактично стосується інтересів всіх працівників АТ КБ «ПриватБанк». Однак, таке рішення відповідача є необгрунтованими та передчасними, з огляду на те, що згідно зі статтею 19 Закону про профспілки, профспілки здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів лише членів профспілок. Оскільки не всі працівники банку є членами відповідача, останній не може діяти від імені та в інтересах всього трудового колективу та просити вчинити дії, які стосуються інтересів всіх працівників. Відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації представляє інтереси працівників за їх дорученням. Аналогічно п. 8 ч. 1 ст. 38 Закону про профспілки визначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації представляє інтереси працівників за їх дорученням при розгляді трудових індивідуальних спорів та у колективному трудовому спорі, сприяє його вирішенню. Виходячи з буквального аналізу вищезазначених норм, відповідач не має право заявляти, що він представляє інтереси всього трудового колективу банку. Повноваження відповідача обмежуються представництвом конкретних працівників-членів профспілки, при цьому виключно за їх дорученням. Таким чином, оскільки профспілка не уповноважена представляти інтереси працівників за відсутності довіреності, прийняття оскаржуваного рішення в інтересах та «від імені» всього трудового колективу здійснено профспілкою за відсутності належного обсягу повноважень. Відповідач безпідставно вимагає розірвати укладений з позивачем договір про виконання ним обов`язків керівника АТ КБ «ПриватБанк» - члена Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк», оскільки такий договір є цивільно-правовим, а не трудовим. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону про профспілки, профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди. Аналогічні положення також передбачені ст. 45 КЗпП України згідно з якими, на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Водночас, положеннями ст. 7 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що з членами Наглядової ради державного банку укладаються цивільно-правові договори, якими передбачаються права, обов`язки та умови роботи членів Наглядової ради державного банку. Згідно з п. 101 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 594 цивільно-правові договори, що укладаються з кожним членом наглядової ради від імені банку підписуються особою, уповноваженою вищим органом на умовах, затверджених рішенням вищого органу. Цивільно-правовий договір з членом наглядової ради можуть бути платними або безоплатними. Оскільки між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» трудовий договір не укладався, відповідач не має права висувати вимогу про його розірвання. Ст. 33 Закону про профспілки та ст. 45 КЗпП України в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки регулюють виключно трудові відносини. Викладене також кореспондується із пунктами 108-109 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими, вищий орган може прийняти рішення про дострокове припинення повноважень окремого члена наглядової ради виключно з таких підстав: встановлення факту невідповідності члена наглядової ради вимогам, встановленим законодавством для претендентів на посаду незалежного члена наглядової ради та представника держави у наглядовій раді; на вимогу не менше п`яти членів наглядової ради або Національного банку в разі, коли член наглядової ради неналежним чином виконує свої посадові обов`язки або не відповідає вимогам щодо професійної придатності та ділової репутації. Без рішення вищого органу повноваження члена наглядової ради припиняються з таких підстав: подання членом наглядової ради особистої письмової заяви про припинення повноважень за власним бажанням за умови, що така заява подається не пізніше ніж за два тижні до припинення повноважень; подання членом наглядової ради особистої письмової заяви про припинення повноважень у зв`язку з неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров`я; набрання законної сили вироком або рішенням суду, яким члена наглядової ради засуджено до покарання, що виключає можливість виконання обов`язків члена наглядової ради; набрання щодо члена наглядової ради законної сили судовим рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією; смерть члена наглядової ради, визнання його недієздатним, обмежено дієздатним, безвісно відсутнім або оголошення померлим; запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації в банку або початок процедури ліквідації банку; відкликання Президентом України представника держави у наглядовій раді, призначеного за його поданням, відкликання Кабінетом Міністрів України представника держави у наглядовій раді, призначеного за його поданням, та відкликання профільним комітетом Верховної Ради України, до предмета відання якого належать питання банківської діяльності, представника держави у наглядовій раді, призначеного за його поданням. З аналізу вищевказаних положень вбачається, що вимога виборного органу первинної профспілкової організації не є підставою для припинення чи розірвання цивільно-правового договору, укладеного між банком та членом Наглядової ради. Відтак, оскаржуване рішення відповідача прямо суперечить ст. 7 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 33 Закону про профспілки, ст. 25 та 45 КЗпП України, а також Статуту АТ КБ «ПриватБанк», а отже є незаконною. Вимога відповідача щодо розірвання договору, укладеного з позивачем є необгрунтованою, а висновки стосовно порушення позивачем законодавствам України не відповідають обставинам справи. Обґрунтовуючи свою вимогу про розірвання укладеного з позивачем договору, відповідач звертає увагу на наступний коментар позивача до своєї публікації, зробленої [INFO] у соціальній мережі Facebook: «[INFO] », лідери профспілки та ще багато чого. Ми посилюємо напрямок рітейл банкінгу, і я сподіваюсь, що з часом такі практики зникнуть. Там були випадки, коли борг в 1000 гривень з часом перетвоювався на 200 тисяч! Ми це все плануємо скасувати вже дуже скоро, але змінити курс, побудований десятиріччями займає час. Щиро вибачаюсь перед вами від імені Банку, те, що з вами відбулося не відповідає тому як ми б хотіли поводитись з клієнтами!» . На думку відповідача, вказаним коментарем позивач начебто повідомив невизначеному колу осіб відомості, що не відповідають дійсності та ганьблять ділову репутацію підрозділу "Credit collection", внаслідок чого порушено права працівників банку, визначені ст. 43 Конституції України, ст. 2 КзПП України та вимоги ст. 43 Закону про профспілки. Однак, вказані висновки не відповідають обставинам справи з огляду на наступне: відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Коментар позивача має ознаки оціночного судження оскільки він не містить будь-яких фактичних даних чи конфіденційної інформації та фактично є лише суб`єктивною оцінкою окремих аспектів роботи Банку. Станом на дату надіслання вимоги відповідачем та на дату заявлення позивачем даного позову ні відповідачем, ні AT КБ «ПриватБанк» не ініційовано жодних судових процесів щодо оскарження таких дій позивача в частині спростування недостовірної інформації чи захисту честі та гідності, які на думку відповідача, є протиправними та порушують права працівників AT КБ «ПриватБанк». Відтак, наведені аргументи відповідача не підтвердженні належними та допустимими доказами, або судовими рішеннями, які б підтверджували б висновки відповідача. Наведений коментар позивача був зроблений під його публікацією, яка містить позитивну оцінку роботи АТ КБ «ПриватБанк» із наступним змістом: «Дивлюсь на підсумки роботи Привату за останні роки, і дуже пишаюсь тому що мені випала честь бути частиною чудової команди. Дякую клієнтам, дякую команді, та дякую всім хто вболіває за нас у нашому прагненні зробити Приват не тільки кращим в Україні, а і гідним конкурентом для кращих Європейських банків. Є багато речей котрі я б хотів робити краще та швидше, є величезний внутрішній та зовнішній тиск, особливо дратує що люди, що відповідають за цей результат вже півроку не отримують зарплатню - але я впевнений, що які б виклики не були перед банком, ми просто візьмемо та зробимо все необхідне!» Крім того, коментар стосується зауваження клієнта АТ КБ «ПриватБанку» щодо негативних аспектів роботи підрозділу АТ КБ «ПриватБанк» за напрямком «Credit collection». При цьому, реагуючи на вказане зауваження, позивач висловив свою позицію щодо змін в роботі банку, які мають на меті усунути наведені клієнтом АТ КБ «ПриватБанку» негативні аспекти роботи підрозділу. Відповідач у своїй вимозі сам же зазначає про необґрунтованість своїх висновків та припущень, а саме: «Ми не можемо ані підтвердити, ані заперечити вишенаведений факт, який, скоріш за усе, є брехнею. Але якщо він дійсно мав місце. [PERSON] , скориставшись своїм службовим положенням, обізнано розголосив конфіденційну та дуже чутливу для банку інформацію, що не могло не зашкодити його комерційній діяльності.». Тобто, наведені відповідачем аргументи щодо порушення позивачем законодавства України фактично є лише необгрунтованими припущеннями щодо дій позивача та наслідками таких дій. Посилання відповідача на існування кримінального провадження № 42019040000000509 не може прийматись до уваги, з огляду на те, що провадження порушене за заявою самого відповідача і станом на сьогоднішній день а ні вироку, а ні підозри у даному провадженні не винесено. Відповідно до ч. І, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, єдиним належним доказом протиправної поведінки Позивача може вважатись лише вирок суду, винесений за результатами кримінального провадження № 42019040000000509. Оскільки матеріали справи не містять жодного вироку суду відносно позивача, то всі доводи відповідача в цій частині є не доведеними. Таким чином, оскаржуване рішення відповідача не містить належного обґрунтування та підтвердження наявності у діях позивача порушень трудового та профспілкового законодавства, що свідчить про незаконність такого рішення та є підставою для його скасування. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Прийняття відповідачем трьох рішень з метою розірвання трудового договору з позивачем, які ґрунтуються на одних і тих самих фактичних обставинах та аргументуються однаковими доводами, розцінюється як упереджене ставлення до нього з боку відповідача, систематичний характер таких дій свідчить про зловживання профспілкою правами, наданими Законом про профспілки та КЗпП України. У Конституції України викладена загальна основа правової заборони зловживання правом. Стаття 13 Конституції України передбачає, що неприпустимим є здійснення права з метою заподіяння шкоди людині і суспільству. У свою чергу, у ст. 23 Основного Закону країни зазначається, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей. Згідно з ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно із ч. 6 ст. 13 ЦК України, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Верховний Суд, аналізуючи правовідносини, у яких виявлено зловживання правом, доходив висновку, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (наприклад, постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц та постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 562/3794/13-ц). З огляду на зазначене, для припинення зловживанням правами відповідача, позивач і просить суд визнати оскаржуване рішення незаконним та скасувати. Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір 840 грн. 80 коп.. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим задоволення позову та визнати незаконним та скасувати рішення комітету Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» оформлене протоколом № 52 від 20 серпня 2020 року про направлення наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору про виконання обов`язків члена наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , а також стягнути з Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved