Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

27 січня 2014 року до суду звернувся ПАТ КБ „ПриватБанк" з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 липня 2006 року відповідач саме 28 липня 2006 року отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач погодився, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач виконав свої зобов'язання за Договором та угодою в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тому станом на 30 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 28 818 грн. 82 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 26 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 28 липня 2006 року станом на 30 листопада 2013 року: за кредитом - у сумі 5633,07 грн., за відсотками - 21 337,23 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1348,51 грн., всього - 28 818,81 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" судовий збір у розмірі 288,19 грн. Зазначене рішення оскаржив відповідач, в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки воно не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що, як вбачається з позовної заяви, між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н від 28 липня 2006 року на отримання кредиту у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 9.12 зазначеного договору, строк дії договору дорівнює 12 місяцям з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна зі сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. На думку апелянта, цей пункт договору слід розуміти таким чином, що строк дії договору може бути автоматично пролонговано ще на 12 місяців та не більше. Також зазначає, що строк дії карти 3 роки, а з розрахунку заборгованості за вищевказаним договором вбачається, що відповідач не виконує зобов'язання за договором з 23 квітня 2008 року, тобто вже сплинув строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином листом з повідомленням та телефонограмою № 176 від 27 березня 2014 року, яка зареєстрована у журналі телефонограм № 4, тому на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за відсутністю представника позивача. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення єневідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач був ознайомлений та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, що підтверджується його підписом заяві про надання кредиту, його ж підписом підтверджується факт отримання повної інформації про умови кредитування, після закінчення терміну дії картки не надав Банку письмової заяви про закриття карткового рахунку та заборгованість за кредитом не погасив, тому доводи представника відповідача щодо позовної давності суд визнав необґрунтованими. Проте погодитись з таким висновком суду неможна з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2006 року юридична особа - ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] уклали договір б/н, за яким кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а позичальник зі своєї сторони зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку основну суму кредиту, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором (а.с. 7-11). Також судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір, який складається із письмової заяви [PERSON] від 28 липня 2006 року, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими на це посадовими особами ПАТ КБ «ПриватБанк» та особисто [PERSON], зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, і на підставі статті 629 ЦК України цей договір є обов'язковим для виконання. Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що Банк повністю виконав умови кредитного договору, видавши [PERSON] кредитні ресурси, і зазначені обставини визнані у судовому засіданні представниками сторін, тому відповідно до положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно довідки-розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», судом першої інстанції встановлено, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком станом на 30 листопада 2013 року становить 28 818,81 грн., у тому числі: за кредитом - у сумі 5633,07 грн.; за відсотками - 21 337,23 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1348, 51 грн. (а.с. 4-5). Із пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 616 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов'язків. З Заяви позичальника № б/н від 28 липня 2006 року вбачається, що відповідач [PERSON] ознайомився і згоден з Умовами надання банківських послуг, в підтвердження чого поставив свій особистий підпис. Пунктом 9.4 Умов надання банківських послуг, які діяли на момент оформлення Заяви позичальника № б/н від 28 липня 2006 року передбачено, що у випадку наявності заборгованості по перевитраті платіжного ліміту по карті та непогашення її клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається, наступне поновлення дії картрахунку можливе тільки після повного погашення заборгованості клієнтом. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договорі діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він пролонговується на такий самий термін. Згідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконував свої обов'язки по наданню кредиту, а відповідач отримав кредит, але не виконував свої обов'язки за договором, в зв'язку з чим виникла заборгованість. Суду першої інстанції 17 лютого 2014 року відповідачем були надані заперечення проти позову за якими відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності. Зазначені заперечення проти позову були отримані представником позивача 17 лютого 2014 року. Клопотання про поновлення строку Позивачем суду не заявлено. Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року встановлено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. З картки [NUMBER], ксерокопія якої знаходиться у матеріалах справи вбачається, що строк дії картки - 07 місяць 2008 року. З розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) за договором б/н від 28 липня 2006 року останній платіж в розмірі 500 грн. в погашення заборгованості відповідачем здійснено 23 квітня 2008 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Позивач звернувся в суд з позовом 27 січня 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності. Сплив позовною давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина 4 ст. 267 ЦК України). Тобто, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідно до п.3.1.1. Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці та що останній платіж здійснено 23 квітня 2008 року, а дія картки закінчилась 31 липня 2008 року та до суду позивач звернувся лише 27 січня 2014 року. Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції не може залишитися в силі та підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Outcome: dismissed