Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

20.03.2018 року [PERSON] звернувся з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту [PERSON] територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги наступним, 24 червня 2009 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за заявою Відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції було накладено арешт на 1/3 частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]. Підставою для накладення арешту стала постанова Відділу ДАІ серія АХ 050523 від 28 січня 2009 року про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 260,00 гривень. Вищевказаний штраф був сплачений , ще в 2009 році проте арешт так і не був знятий, про його існування позивач дізнався лише в грудні 2017 року після отримання інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до листа Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюму № 2671 від 07.02.2018 року жодних виконавчих проваджень де боржник є [PERSON] у відділі не перебуває. Відповідно до листа Ізюмського міськрайонного суду Харківської області № 623/10-11/9/18 від 13.02.2018 року справа про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] знищена у звязку з закінченням терміну зберігання. Тому просить суд зняти арешт з 1/3 частки квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], що був накладений 24 червня 2009 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за заявою Відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 8829821. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 27.03.2018р. у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідач надав правову позицію в якій вважає, що питання заявлене у заяві підлягає вирішенню на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло видане Житлово ремонтно-експлуатаційним підприємством від 10 листопада 1999 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її членам сімї [PERSON], [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, на майно позивача накладено арешт нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності, згідно з постановою АХ 050523, 28.01.2009, ВДАІ та АТІ про стягнення з [PERSON] на користь держави 260,00 гривень, № 8829821 від 24.06.2009 року Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с. 7) Однак, як вбачається з відповіді Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту [PERSON] територіального управління юстиції у Харківській області № 2671 від 07.02.2018 року, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі документи за якими боржником є [PERSON] на виконанні станом на 06.02.2018 року у відділі не перебувають. (а.с. 8) Відповідно до ч. 1\~ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»\~в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 1\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~в редакції, що діє на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~в редакції, що діє на час розгляду справи, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Так, п. 5 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», передбачено що, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог\~статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Згідно\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до п. 166 Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України", «Трегубенко проти України», згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»(James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно\~ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи ту обставину, що позивач [PERSON] на відповідній правовій підставі має право розпорядження та користування вказаною частиною квартири, яке обмежено накладенням арешту, і на даний час не існує виконавчого провадження про накладення арешту, то позов про зняття арешту підлягає задоволенню, а саме зняттю арешту з 1/3 частини квартири. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved