Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з його донькою - [PERSON], 2009 року народження та встановити час та дні його зустрічей з донькою, покликаючись на те, що перед розірванням шлюбу відповідач забрала спільну доньку та переїхала проживати окремо. Через рік вона повністю ізолювала дитину від нього, не впускає до дитини та всіляко чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. При цьому наголосив, що спершу намагався урегулювати питання в позасудовому порядку, неодноразово звертався до неї та просив дозволити брати участь у вихованні доньки, однак [PERSON] продовжує чинити перешкоди у спілкуванні з донькою. Оскільки батько та матір мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі, відповідач не має права чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, побаченнях з нею та участі у вихованні спільної доньки, а іншим чином урегулювати конфлікт він не може, просить позов задовольнити, зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з його донькою [PERSON], та встановити час та дні його зустрічей з нею. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що жодних перешкод в спілкуванні з донькою вона позивачу не чинить та не заперечує щоб він спілкувався та брав участь у вихованні дитини, однак донька сама не хоче йти з батьком, а примушувати її, вона не буде. Представник органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутність, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2010 року розірвано в судовому порядку і від цього шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами. Згідно висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 листопада 2010 року № 32-вих5677 було встановлено порядок спілкування [PERSON] зі своєю донькою [PERSON], та рекомендовано матері не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Зі змісту ч.1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як наголошує ч.1, ст.9 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів. Частина 2, ст.14 цього ж Закону зазначає, що під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Однак, в судовому засідані сторони, на пропозицію суду, відмовилися від допиту в якості свідка малолітньої доньки [PERSON], що є їй беззаперечним правом, як батьків. Окрім того, суд не бере до уваги покликання позивача про те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки такі не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, відповідач категорично заперечує такі факти та сам позивач в судовому засіданні ствердив, що дійсно малолітня донька [PERSON] відмовляється проводити з ним час. Також, в судовому засіданні, не встановлено порушення та невиконання відповідачем висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 листопада 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак позивач під час судового розгляду справи, не довів ті обставини, на які він посилалися, як на підстави своїх вимог, зокрема чинення відповідачем перешкод у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON]. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено жодних доказів створення відповідачкою позивачу перешкод в спілкуванні з дитиною, що сама вона заперечує, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Outcome: dismissed