Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

20 січня 2017 року, [PERSON], звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила, та в остаточній редакції якого від 04.05.2017 р. просила суд, визнати за нею право власності на : 1/4 (3/12) частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, як за членом колишнього колгоспного двору, 1/12 частину вказаного будинку, як за спадкоємицею І черги в порядку спадкування після смерті її та матері відповідачів [PERSON], [PERSON], померлої 06.04.2016 р., а всього, на 1/3 (4/12) частин всього будинку, 1/4 частини земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий № 5123755100:02:002:0767 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, як за співвласником вказаного будинку, 1/2 частину вказаної ділянки, як спадкоємцем І черги після смерті її та матері відповідачів [PERSON], померлої 06.04.2016 р., а разом, на 1/3 (4/12) частин вказаної ділянки, 1/6 частину земельної ділянки, площею 2,5139 га, кадастровий № 5123755100:01:001:0105 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Овідіопольська селищна рада, масив 29, ділянка №7, 1/6 частину земельної ділянки площею 2,5365 га, кадастровий № 5123755100:01:001:0106 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Овідіопольська селищна рада, масив 29, ділянка №7, 1/6 частину земельної ділянки площею 0,2027 га, кадастровий № 5123755100:02:002:0766 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка № 12, визнати частково недійсним нотаріально посвідчений заповіт (реєстр. № 324) від 21.03.2016 р., в частині розпорядження про передачу в порядку спадкування всього житлового будинку та всієї земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий № 5123755100:02:002:0767 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність відповідача [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право власності на імя заповідача (спадкодавця) [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № 5123755100:02:002:0767 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташовану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка №12, під №1496499 від 22.03.2013 р. видане реєстраційною службою Овідіопольського РУЮ Одеської області визнати та скасувати реєстрацію цього права власності заповідача (спадкодавця) [PERSON] на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свій збільшений позов. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] та особисто відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, просили відмовити у його задоволенні, зокрема з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши доводи та пояснення сторін і їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи і додатково надані письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 15 січня 2014 р. у справі № 6-145цс13) - задовольняючи позов про визнання права власності на частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями на підставі ст.ст. 120,123 ЦК УРСР, суди виходили з того, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, посилаючись на витяг із погосподарської книги та свідоцтво про право власності на цей будинок. Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 р. № 5-24/26, а згодом вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 р. № 69. Згідно із цими вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судами норм ст.ст. 120,123 ЦК УРСР - без зясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Правова позиція ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15) встановлює, що відповідно до ч. 1 ст. 563 ЦУ УРСР 1963 року у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. Згідно із ч. 1 ст. 120, ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 6,7 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося, г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" - загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору - не входить до спадкового майна. При чому - на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що зберіглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору - не залежить від вирішення питань землекористування. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120,123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Крім того, вирішення питання, який саме земельний кодекс (Земельний кодекс Української РСР 1970 року у редакції, чинній станом на день смерті спадкодавця, чи Земельний кодекс України 1990 року у редакції, чинній станом на 15 квітня 1991 року) слід застосовувати до спірних правовідносин, залежить від установлення судом дати набуття позивачкою та її братом права на спірний будинок, що в свою чергу залежить від правильності зарахування господарства до відповідної суспільної групи. Так, відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобовязаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Спадкування обовязкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 12681269 ЦК України. Право на обовязкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обовязкову частку в спадщині, не вимагається. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як зазначає стаття 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Частиною 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Стаття 1236 ЦК України передбачає - заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до приписів ст. 1241 ЦК України - малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Відповідно до приписів ст. 1257 ЦК України - заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до п.п. 2,5,7,19,23 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - згідно із ст.ст. 4,10,203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВРУ, актам Президента України, постановам КМУ, актам інших органів державної влади України, органів влади АРК у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України - правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути - тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує такий правочин - має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно з п.п. 18,19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» - за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України - є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України. Суд встановив, і це підтверджується матеріалами спадкової справи та поясненнями сторін, що спадкодавець [PERSON], яка є матірю позивачки, відповідачів [PERSON] та [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] померла 06.04.2016 р., що підтверджується свідоцтвами про народження позивачки, відповідачів і свідоцтвом про смерть серії [PERSON] серії І-ЖД № 455181 від 07.04.2016 р. (а.с. 11,25,32,36). Після смерті спадкодавця [PERSON], померлої 06.04.2016 р. відкрилася спадщина на спадкове майно у виді : житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольсткий район, смт. Овідіополь, вул. Т.Шевченка №12, земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий № 5123755100:02:002:0767 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка №12, земельної ділянки площею 0,2027 га, кадастровий №5123755100:02:002:0766 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка № 12, земельної ділянки площею 2,5139 га, кадастровий № 5123755100:01:001:0105 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Овідіопольська селищна Рада, масив 29, ділянка № 7 та земельної ділянки площею 2,5365 га, кадастровий №5123755100:01:001:0106 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Овідіопольська селищна Рада, масив 29, ділянка № 7, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 127/2016, яка була заведена нотаріусом після смерті спадкодавця [PERSON] (а.с. 23-59). Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись : позивачка з заявою від 26.04.2016 р., відповідач [PERSON] з заявою від 25.07.2016 р., відповідач [PERSON] з заявою від 04.08.2016 р. та відповідач [PERSON] з заявою від 25.07.2016 р. (а.с. 22,30 + оборот аркуша). Як встановив суд, за життя спадкодавця [PERSON], померлої 06.04.2016 р., остання склала нотаріально посвідчений заповіт від 22.12.2014 р. (реєстр. № 2798), в якому, будучи попередньо ознайомленою з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, будучи не обмеженою у встановленому порядку у праві укладати правочини, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : земельну ділянку № 7, масив № 29 на території Овідіопольської с/р, Овідіопольський район, Одеської області, кадастровий № 5123755100:01:001:0105 та земельну ділянку № 7, масив № 29 на території Овідіопольської с/р, Овідіопольський район, Одеської області, кадастровий № 5123755100:01:001:0106 заповідала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному (а.с. 27 оборот аркуша). Крім цього, спадкодавець [PERSON], яка померла 06.04.2016 р., за життя склала нотаріально посвідчений заповіт від 21.03.2016 р. (реєстр. № 324), в якому, будучи попередньо ознайомленою з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, будучи не обмеженою у встановленому порядку у праві укладати правочини, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : житловий будинок, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, земельну ділянку, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, кадастровий № 5123755100:02:002:0767 та земельну ділянку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, кадастровий № 5123755100:02:002:0766 заповідала [PERSON] (а.с. 28). На думку суду, вказані заповіти повністю відповідали внутрішній волі заповідача та нормам Закону, що випливає зі змісту одного з оскаржуваних заповітів від 21.03.2016 р. (реєстр. № 324) щодо розпорядженням майном заповідача, яка добровільно і за власним бажанням розпорядилась належним їй майном на власний розсуд, про що було вказано у змісті заповіту, який повністю відповідає вимогам ст.ст. 203,205,215,216,1233-1236,1245,1247-1248 ЦК України, у звязку з чим, в задоволенні позові в частині визнання частково недійсним оспорюваного заповіту слід відмовити. Суд встановив, що за життя батька позивачки та відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON], який помер 28.08.1988 р., останній отримав на своє імя свідоцтво від 01.12.1988 р., виданого на підставі рішення виконкому Овідіопольської райради № 452 від 27.10.1988 р. на право особистої власності на житловий будинок за адресою : смт. Овідіополь, вул. Леніна ([PERSON]), 12, як голова колгоспного двору, про що було записано в реєстрову книгу № 11 за реєстр. № 1480 від 01.12.1988 р. (а.с. 96). В подальшому, після смерті [PERSON], рішенням виконкому Овідіопольської селищної ради № 118 від 23.03.1989 р., на підставі заяви дружини померлого [PERSON] [PERSON] (матері позивачки) було вирішено Б.-Дністровському БТІ видати свідоцтво на право особистої власності на нового голову колгоспного двору [PERSON] на вищевказаний будинок та свідоцтво на право особистої власності за № 452 від 27.10.1988 р. на імя [PERSON] погасити (а.с. 97). 11.08.1989 р. на імя спадкодавця [PERSON] було видане нове свідоцтво на право особистої власності на вищевказаний житловий будинок як голові колгоспного двору на підставі зазначеного рішення виконкому Овідіопольської селищної ради № 118 від 23.03.1989 р., записане в реєстрову книгу № 11 за реєстр. № 1480 від 11.08.1989 р. (а.с. 98). Так, довідкою виконкому Овідіопольської с/р від 02.08.1988 р. підтверджується, що двір, в якому проживав [PERSON], померлий 28.08.1988 р. числиться колгоспним двором. Після його смерті, останнім і єдиним членом колгоспного двору залишилась його дружина [PERSON], яка проживає за адресою : [INFO] ([PERSON]), 12 (а.с. 123). Однак, як встановив суд, ні позивачкою, ні її представником не було надано суду належним та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо прийняття в члени колгоспу (рішення загальних зборів членів колгоспу або рішення зборів уповноважених колгоспу) як батька позивачки [PERSON], померлого 28.08.1988 р., так і матері [PERSON], померлої 06.04.2016 р., зважаючи на той факт, що згідно з трудовою книжкою спадкодавця [PERSON], остання була звільнена у 1996 р. з ЗАТ «Україна» за ст. 38 КЗпП за власним бажанням, а не на підставі Статуту ЗАТ «Україна», що на думку суду підтверджує факт знаходження останньої у трудових відносинах з ЗАТ «Україна» (колгоспом) на підставі трудового договору, як і знаходження [PERSON], померлого 28.08.1988 р. у трудових відносинах з колгоспом, тобто, останні дійсно працювали в колгоспі, але не були його членами і відносились до суспільної групи робочих, а довідка трудового архіву Овідіопольської райради № Т-51 від 26.06.2017 р., про те, що в документах архівного фонду колгоспу ім. Дзержинського, комплексної бригади колгоспу «Зоря» та КСП «Україна» Овідіопольського району Одеської області в книзі обліку трудового стажу та заробітку колгоспників значиться [PERSON] з обліком трудового стажу та заробітку колгоспників відпрацьованих вихододнів з 1976 р. по 1983 р., з 1984 р. по 1995 р. та [PERSON] з 1970 р. по 1976 р., з 1976 р. по 1981 р. не спростовує вищенаведених висновків суду, і відповідно, посилання позивачки у своєму позові на ст.ст. 120,123 ЦК УРСР є безпідставними (а.с. 117,157-160). Враховуючи викладене, з урахуванням Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 15 січня 2014 р. у справі № 6-145цс13), Правової позиції ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15), вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 р. № 5-24/26 та вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 р. № 69 - суд дійшов висновку, що спірний спадковий житловий будинок зі спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка (колишня Леніна), 12 - не може бути віднесений до суспільної групи господарств колгоспного двору, у звязку з чим, позовні вимоги позивачки з приводу визнання за нею права власності на 1/4 частину спадкового будинку та земельної ділянки, як за членом колишнього колгоспного двору є необґрунтованими і не підтвердженими належними доказами по справі. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за позивачкою права власності на 1/6 частин вищевказаних земельних ділянок № 7 на масиві № 29 на території Овідіопольської с/р Одеської області та ділянки за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Т. Шевченка, 12, скасування реєстрації права власності заповідача на земельну ділянку площею 0,15 га за вказаною адресою та визнання права власності за позивачкою на 1/4 частину зазначеної ділянки як за співвласником житлового будинку, як члена колишнього колгоспного двору враховуючи, що вищевказані спірні земельні ділянки, в порядку, передбаченими ст.ст. 120,123 ЦК УРСР не відносились до майна колгоспного двору, як і не відносився до колгоспного двору і вищевказаний спірний будинок з підстав, описаних вище, у звязку з чим, посилання позивачки на ст. 1241 ЦК України, що вона як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця [PERSON], померлої 06.04.2016 р., має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту з посиланням на те, що є інвалідом ІІ групи загального захворювання згідно довідки до акту огляду МСЕК № 057240 від 03.08.2010 р. з черговою датою переогляду 03.08.2011 р. та довідки до акту огляду МСЕК № 805960 від 30.08.2016 р. виданої безстроково судом до уваги, в даному випадку не приймається (а.с. 9,99,100). На думку суду, спадкодавець [PERSON] на законних підстав, згідно розпоряджень Овідіопольської РДА, в порядку приватизації, розпаювання набула право власності на спірні земельні ділянки, отримавши на державні акти, що підтверджується вищенаведеними письмовими доказами, і при житті вільно розпорядилась вказаними ділянками на власний розсуд, склавши зазначені вище нотаріально посвідчені заповіти (а.с. 43-59). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позов необґрунтованим і в задоволенні якого слід відмовити не через пропуск позовної давності, про що заявляв представник відповідачів в судовому засіданні, а через безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed