Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

В жовтні 2015 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт" звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на те, що 21.04.2012 року в м. Києві на проспекті Броварський сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Між ПрАТ СК «Український страховий стандарт» та ТОВ «УБМ-П» укладено договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АВ/6891229 відповідно до умов якого ПАТ «СК «Український страховий стандарт» взяло на себе зобовязання у разі настання страхового випадку за участю автомобіля МАЗ здійснити на умовах договору страхову виплату. 24.05.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. Подія яка відбулася за участю автомобіля під керуванням [PERSON] є страховим випадком відповідно до ст. 6 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до страхового акту 525-503/13 від 17.04.2013 року вартість страхового відшкодування в результаті пошкодження автомобіля при ДТП складає 10794 грн. 71 коп. Сума страхового відшкодування була перерахована ПрАТ «Страхова компанія 611» згідно платіжного доручення № 11859 від 26.04.2013 року. В порушення вимог ЗУ ««Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» [PERSON] не повідомив страховика про настання ДТП. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2015 року позов ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» грошові кошти у розмірі 10 794 грн. 71 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн., а всього в сумі 12012 грн. 71 коп. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову, а також розподілити судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що суд безпідставно застосував вимоги п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до нього, так як водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, вважається водій, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою. Апелянт вважає, що оскільки він перебував у трудових відносинах із страхувальником, то відповідальність повинен нести страхувальник. Сторони та їх представники належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, в судове засідання не зявились і не подали заяву про відкладення слухання справи, а тому відповідно до приписів ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Проте з таким висновком суду не може погодитись апеляційний суд з наступних підстав. По справі встановлено, що 21.04.2012 року в м. Києві з вини відповідача відбулася дорожньо транспортна пригода, сума страхового відшкодування була перерахована позивачем [PERSON] «Страхова компанія 611» згідно платіжного доручення № 11859 від 26.04.2013 року. [PERSON] з повідомленням про настання страхового випадку до страховика не звертався. Звертаючись з позовом, позивач посилався як на положення Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» так і на ч. 1 ст. 1191 ЦК України щодо відшкодування шкоди в порядку регресу. Проте як вбачається з підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обовязків учасників ДТП, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Отже, суд першої інстанцій неправильно застосував положення підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 і підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до неправильного вирішення спору. З аналогічного спору Верховним Судом України висловлена правова позиція у постанові Судової палати у цивільних справах від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15. Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судове рішення постановлене з порушенням вимог закону, воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення відшкодовуються понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Апелянтом було сплачено при подачі апеляційної скарги 1339 грн. 80 коп. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то на його користь з позивача підлягає стягненню 1339 грн. 80 коп.

Outcome: approved