Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що її донька [PERSON], [INFO] має трьох дітей від різних чоловіків. 09.12.2010 року вона (донька позивача - [PERSON].) уклала шлюб з відповідачем [PERSON], та від цього шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначила, що її (позивача) донька 28.10.2015 року покинула своїх дітей та чоловіка та пішла з дому, після чого діти були передані їй (позивачу) і всі діти проживають разом з нею (позивачем). Крім того, вказала, що 06.11.2015 року вона (позивач) разом із працівниками служби у справах дітей Знам'янського РДА отримала від [PERSON] заяву про добровільну передачу їй (позивачу) дітей. 09.11.2015 року відповідач також оформив заяву, відповідно до якої він добровільно передав їй (позивачу) доньку [PERSON]. Також позивач зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2016 року її доньку [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно трьох дітей, та на теперішній час вона (позивач) оформлює опіку над двома старшими дітьми. Вказала, що згідно актів обстеження матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов проживання сім'ї відповідача від 20.12.2014 року та від 27.10.2015 року в будинку, в якому проживає відповідач, матеріальне обладнання будинку не задовільне, в будинку не прибрано, білизна та миючі засоби в достатній кількості відсутні, одягом та взуттям діти забезпечені частково, підсобне господарство відсутнє, продуктами харчування родина не забезпечена, паливо в достатній кількості, сім'я перебуває на обліку в громадській інспекції у справах дітей, як неблагополучна, діти частково залишаються без догляду, увага приділяється дітям не достатньо, що є причиною хвороб дітей, в сім'ї постійні сварки, бійки, в момент обстеження 26.10.2015 року діти знаходилися вдома самі, діти потребують вилучення із сім'ї. Зазначила, що вона (позивач) має самостійний заробіток та власне житло, при цьому, всі троє онуків проживають разом з нею, у зв'язку з чим, вона потребує матеріальної підтримки, яку відповідач - батько дитини [PERSON] не надає, не допомагає в утриманні дитини матеріально, хоча відповідач працевлаштований, аліменти нікому не платить, не має стягнень за виконавчими листами, що свідчить про те, що останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню дитини, у зв'язку з чим, є необхідним стягувати аліменти з відповідача в примусовому порядку. Враховуючи викладене, та з посиланням на ст.ст. 150, 155, 164, 180-184 СК України, позивач просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача [PERSON] на свою (позивача) користь аліменти на утримання доньки (внучки) [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення аліментів з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема, визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів, в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав заперечував, просив не позбавляти його батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], зазначивши на обгрунтування заперечень, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з донькою позивача [PERSON], від шлюбу з якою мають спільну доньку [PERSON], [INFO], та всі разом, а також з двома старшими дітьми [PERSON] проживали в с.Богданівка Знамянського району, при цьому, в жовтні, 2015 року [PERSON] залишила на нього всіх трьох дітей і пішла з дому та до теперішнього часу додому не повернулася, в свою чергу, він спочатку намагався сам займатися вихованням та доглядом за дітьми, в подальшому йому допомогала тітка дітей, яка є рідною сестрою [PERSON] та меншою донькою позивача, а потім всіх дітей забрала до себе позивач, він не заперечував проти цього, так як вважав, що за таких обставин, щоб не розлучати дітей, - його доньці буде краще разом з іншими дітьми, а дружина незабаром повернеться додому. Вказав, що на теперішній час донька проживає разом зі старшими братом та сестрою у позивача, він, в свою чергу, намагався матеріально допомагати позивачу в утриманні доньки, пересилаючи грошові перекази на ім'я позивача, які поверталися, також передавав гроші та гостинці через тітку дітей, однак позивач кошти не приймала, купував доньці одяг, через тітку дітей також постійно цікавився життям доньки. Зазначив, що з позивачем не спілкуються, вдома у позивача він не буває, вважає, що позивач налаштовує доньку проти нього, зробила так, що донька, коли його бачить, то починає плакати, щоб він її не забрав, і, як йому здалося, навіть боїться його. Представник третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Знам'янської РДА Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву від 27.04.2017 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги позивача підтримав. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] народилася [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого Богданівською сільською радою Знам'янського району Кіровоградської області 04.02.2011 року, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 04, при цьому, батьками дитини в свідоцтві про народження зазначені «батько» - [PERSON] та «мати» - [PERSON]. Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2016 року, яке набрало законної сили 08.06.2016 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав задоволено частково. Позбавлено батьківських прав [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В задоволенні іншої частини позовних вимог, зокрема, в частині позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно доньки [PERSON], - відмовлено. Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради «Про встановлення опіки над малолітніми дітьми та піклування над неповнолітньою дитиною» від 25 липня 2016 року №424 встановлено опіку над малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та призначено [PERSON], опікуном над малолітніми дітьми, позбавленими батьківського піклування. Відповідно до довідки ПП «Кіровоградська компанія інвестиційного будівництва Кіровоградінвестбуд» №541 від 10.10.2016 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою [ADDRESS], разом з нею за вказаною адресою проживають: чоловік [PERSON], онука [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO] Крім того, судом встановлено, що [PERSON], [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад №43 «Горобинка», що підтверджується довідкою зазначеного дошкільного навчального закладу від 21.06.2016 року №5. Відповідно до ст.141, ч.ч.2,3 ст.150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, при цьому батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України) має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини, при цьому відповідно до ч.2 ст.9 Конвенції під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Як на підставу для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], позивач посилалася на ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Зокрема, ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, позивач під час судового розгляду справи обґрунтовувала тим, що відповідач, проживаючи окремо від дитини, ухилився від виконання свої батьківських обов'язків по вихованню дитини, не проявляє заінтересованості в житті дитини, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не спілкується з дитиною, не провідує дитину за місцем її (позивача) проживанням, за яким проживає дитина, не допомагає матеріально в утриманні дитини. Крім того, звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач як на підстави позовних вимог позивач зазначала про акти обстеження матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов проживання сім'ї відповідача, датованих 20.12.2014 року та 27.10.2015 року, відповідно до яких матеріальне обладнання будинку незадовільне, в будинку не прибрано, відсутні в достатній кількості білизна та миючі засоби, продуктами харчування родина не забезпечена, діти часто залишаються без догляду, увага дітям приділяється недостатньо, на момент обстеження 26.10.2015 року діти знаходилися вдома. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п.15, 16 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3 позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, причому зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Більш того, ухилення від виконання юридичного обов'язку це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій, у зв'язку з чим, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Під час судового розгляду справи відповідач заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], вказав, що погодився на проживання його доньки у позивача, яка є бабою дитини, так як його дружина - донька позивача, 28 жовтня 2015 року залишила трьох малолітніх дітей і пішла з дому, та до цього часу додому не повернулася, йому одному важко було утримувати трьох малолітніх дітей, і позивач також погодилася забрати дітей до себе. Вважає, що на даний час та з урахуванням обставин, які склалися, доньці краще проживати разом з братом та сестрою у сім'ї позивача, він, в свою чергу, не відмовлявся та не відмовляється від доньки та від її утримання, від спілкування з донькою, а так само надання позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини, намагався при цьому передавати гроші через тітку дітей, яка є молодшою донькою позивача, а також пересилаючи позивачу грошові перекази (квитанції від 18.02.2017 року на суму 1 000 грн., від 24.03.2017 року на суму 1 300 грн., 02.06.2017 року на суму 1 000 грн.), однак остання не приймала кошти, також купував дитині одяг. Також зазначив, що цікавився через тітку дітей життям та здоров'ям доньки, передавав доньці гостинці. З позивачем не спілкується, раніше телефонував, на даний час не телефонує, так як позивач, вважаючи, що він телефонує їй, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, заборонила йому дзвонити. Позивач в судовому засіданні не заперечувала щодо передання відповідачем коштів, підтвердила, що дійсно відмовилася їх отримувати, вважаючи, що питання щодо розміру надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання доньки (її онуки) має вирішити суд. Крім того, вказала, що у неї немає номеру мобільного телефону відповідача і з ним вона не спілкується. Згідно зі ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України). Відповідно до висновку Знам'янської районної державної адміністрації від 10.11.2016 року за вих.№01-32/22/4 Знам'янська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Знам'янській райдержадміністрації від 08 листопада 2016 року (протокол №19) вважає доцільним позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], з тих підстав, що дитина [PERSON], з 06.11.2015 року проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] в м.Кіровограді, при цьому батько до дитини не приїжджав, матеріальної допомоги не надавав, вихованням дитини не займався; мати дитини, [PERSON], [INFO], позбавлена батьківських прав рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 26 квітня 2016 року №405/626/16-ц, всю відповідальність за виховання та матеріальне утримання дитини взяла на себе [PERSON], яка створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, забезпечує її одягом, взуттям та продуктами харчування, однак державної соціальної допомоги на дитину не отримує, так як статус дитини не визначено. Крім того, у висновку також зазначено, що [PERSON] проживає [ADDRESS], та за час проживання на території сільської ради зарекомендував себе добрим робітником, який вчасно виконує всі доручення, працює кочегаром котельні БФ ПП «Каярд-Україна» «Каярд-Богданівка». Суд не може погодитись з зазначеним висновком в частині визначення доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], оскільки, на переконання суду, він є недостатньо обгрунтований,і, перш за все, із його змісту не вбачається, що він прийнятий саме в інтересах дитини, і позбавлення батька батьківських прав буде відповідати саме інтересам дитини, і, більш того, суд вважає, що рішення щодо доцільності позбавлення батьківських прав прийнято передчасно, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, без з'ясування даних, що характеризують особу відповідача, без безпосереднього дослідження причин невідвідування батьком дитини за місцем проживання позивача, обставин життя відповідача та його безпосереднє ставлення до дитини, також, без урахування думки відповідача з цього питання та не містить відомостей щодо злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а також,з яких саме міркувань орган опіки та піклування дійшов висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, та чим це підтверджується. Більш того, із змісту зазначеного висновку доцільність позбавлення батьківських прав відповідача випливає у зв'язку з неможливістю отримання позивачем державної соціальної допомоги на дитину, так як статус дитини не визначено. Крім того, відповідач зазначив, що з зазначеним висновком його ніхто не знайомив, до органу опіки та піклування Знам'янської районної державної адміністрації він не викликався, будь-яких пояснень не надавав, обстеження його матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов проживання в 2016-2017 рр. ніхто не перевіряв. Позивач також зазначила, що вона також не викликалася до органу опіки та піклування, подавши лише в серпні, 2016 року до органу опіки та піклування заяву про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, не спілкувалися працівники органу опіки та піклування також з малолітньою дитиною [PERSON] Обов'язок надати докази на підтвердження вимог і заперечень цивільним процесуальним законом покладено на сторони ( ст. 60 ЦПК України ). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивач під час судового розгляду справи не довела суду в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України належними та допустимими доказами та не зазначила, які саме безспірні докази свідчать про свідоме, винне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, та в чому полягає його винна поведінка. Крім того, судом взято також до уваги, що відповідач до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків не притягувався інших превентивних заходів впливу на відповідача щодо неналежного виконання ним батьківських обов'язків не застосовувалось, доказів хронічного алкоголізму відповідача позивачем не надано. Також судом відзначається, що відповідно до ч. 2 ст. 151 СК України батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичнимта юридичним особам. Баба, дід зобов'язані брати участь у вихованні онуків, а тому участь позивача [PERSON] у вихованні та утриманні онучки [PERSON], [INFO], з урахуванням обставин, які склалися, зокрема, залишення дітей її (позивача) донькою [PERSON], та позбавлення останню батьківських прав щодо малолітніх дітей, об'єктивною неможливістю відповідача самостійно, без сторонньої допомоги, утримувати та займатися вихованням трьох малолітніх дітей, прийняття між сторонами погодженого рішення про те, що дитина відповідача буде проживати разом з двома старшими онуками позивача у останньої, а відповідач, в свою чергу буде матеріально допомагати, є її (позивача) обов'язком та не є свідченням ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, який не втратив почуття любові до доньки [PERSON] Позбавлення батьківських прав є способом, перш за все, захисту прав та інтересів дитини, а тому питання про застосування такого заходу впливу до батьків нерозривно пов'язане з питанням захисту прав та інтересів дитини, та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. З огляду на викладене вище, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дітей іншим шляхом неможливо, при цьому, під час судового розгляду позивач відповідно до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України не довела суду винної, протиправної поведінки відповідача, при цьому, на переконання суду, відповідач не ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини-доньки [PERSON], [INFO], на підставі чого в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], слід відмовити за їх недоведеністю та безпідставністю. Крім того, позивачем пред'явлено також вимоги про стягнення з відповідача на її (позивача) користь аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] року, які підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності,забезпечення дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З аналізу зазначених правових норм слідує, що батьки зобов'язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Крім того, декларація прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач на обгрунтування вимог про стягнення аліментів зазначила, що, починаючи з жовтня, 2015 року малолітня дитина -її онучка [PERSON], [INFO] року, а також двоє старших дітей - онуків [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають разом з нею в м.Кропивницький (м.Кіровограді), вона займається її ([PERSON].) вихованням та матеріальним утриманням, забезпечує дитину одягом, взуттям та продуктами харчування, оплачує харчування в дошкільному навчальному закладі, при цьому має невеликі заробітки та потребує у зв'язку з цим матеріальної підтримки, в свою чергу, відповідач, проживаючи окремо від дитини, не допомагає матеріально, коштів на утримання дитини не надає. Відповідач під час судового розгляду справи не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання його малолітньої доньки [PERSON], в розмірі, визначеному позивачем. На підставі вищевикладеного, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до положень якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком обох батьків, як матері, так і батька, при цьому, проживання батьків окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини, приймаючи до уваги, що на теперішній час малолітня дитина [PERSON], [INFO],проживає з позивачем і знаходиться на матеріальному утриманні позивача, при цьому, судом під час розгляду справи не встановлено наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, виконавчих листів, за якими б проводилися стягнення, не можливості сплачувати аліменти, а також інших обставин, визначених ст.182 СК України, які мають прийматися судом до уваги при розгляді питання про стягнення аліментів, приймаючи також до уваги що, відповідач є молодою, здоровою, працездатною особою, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача, які (аліменти) слід розуміти як витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку та виховання дитини, реалізації її здібностей, на утримання малолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, в зв'язку з чим підлягають задоволенню. При цьому, судом відзначається, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тим самим, сторони не позбавлені можливості звертатися до суду з позовною заявою про збільшення/зменшення розміру аліментів за наявності вказаних обставин. Згідно з п.1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць. В порядку ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, приймаючи до уваги, що позивач відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні до суду позову про стягнення аліментів. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 150, 155, 164, 165, 180, 182, 183, 191, СК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року,

Outcome: partial