Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

23.05.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів, до якого 18.04.2017 року у порядку ст. 31 ЦПК України надав уточнену позовну заяву, в якій просить здійснити примусовий поділ квартири [ADDRESS] у відповідності до ідеальних часток: позивачу з виділенням у його власність кімнати площею 11,9 кв.м., а відповідачам: житлову кімнату площею 17,4 кв.м. з урахуванням робіт по переплануванню та переобладнанню; інші нежитлові приміщення залишити у загальному користуванню; зобовязати відповідачів усунути перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, заборонивши відповідачам чинити будь-які перешкоди у здійсненні його права користування, володіння та розпорядження його власністю житловою кімнатою площею 11,9 кв.м. та нежитловими приміщеннями загального користування. При цьому позивач посилається на те, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Однак, через перешкоди, які чинять відповідачі позивачу у користуванні власністю, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнену позовну заяву підтримали та просять її задовольнити. При цьому представник вказала, що відповідно до висновку № 109/2017 від 26.06.2017 року, проведенного за заявою сторони позивача, можливий поділ квартири з відступом від ідеальних часток з проведенням робіт по переплануванню. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову. Представник вказав, що висновком судової експертизи № 022/2016 року від 24.02.2017 року встановлено неможливість поділу квартири. Представник вважає некоректними вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні квартирою, так як між сторонами відсутній спір щодо цього. Оскільки позивач безперешкодно користується квартирою, про що крім іншого свідчить і гостювання знайомих та родичів позивача у спірній квартирі. Представник третьої особи КП "Житлово-комунальний сервіс "Вузівський" до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано заяву розгляд справи за відсутності представника підприємства. Вислухавши позивача, його представника та представника відповідачів, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторонам [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № 19-8613, належить квартира [ADDRESS] /а.с. 9/. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року у справі № 520/1466/16-ц розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 07.09.1976 року. Рішення набрало чинності 01.04.2016 року /а.с. 13/. Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] є колишнім подружжям, а відповідач [PERSON] є їхнім сином. Згідно довідки /з місця проживання про склад сімї та реєстрації/ № 1062 від 28.04.2016 року, наданої позивачем до позову, у квартирі [ADDRESS] проживають: з 19.09.1984 року [PERSON], з 19.09.1984 року [PERSON], з 22.09.1993 року [PERSON] /а.с. 11/. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом досліджено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], з якого слідує, що дана квартира є двохкімнатною, загальна площа 50,7 кв.м., житлова площа 29,3 кв.м., у тому числі, кімнати 11,9 кв.м., 17,4 кв.м., кухня 7,2 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., коридор 7,2 кв.м., вбудована шафа 0,4 кв.м. /а.с.172-173/. У ході розгляду справи ухвалою суду від 24.01.2017 року за клопотанням сторони позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Так, висновком № 022-2016 від 24.02.2017 року /а.с. 188-197/ встановлено, що поділити квартиру [ADDRESS] між співвласниками, з виділенням [PERSON] 1/3 частки, до складу якої міг би увійти необхідний склад приміщень із забезпеченням самостійного входу/виходу з запропонованої до виділу частини квартири, з дотриманням технічних і протипожежних норм, норм з реконструкції та капітального ремонту квартир, технічно не надається можливим. Розмір грошової компенсації 1/3 частини квартири [ADDRESS] становить 293\~283 грн., що еквівалентно 10\~900 дол. США. Експерт прийшов до висновку, що визначити порядок користування приміщеннями вище вказаної квартири, у відповідності до ідеальних часток трьох співвласників, технічно не надається можливим. В подальшому ухвалою суду від 18.05.2017 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи, так як суд не вбачає підстав вважати висновок № 022/2016 від 24.02.2017 року неповним або неясним у розумінні ч. 1 ст. 150 ЦПК України, по пред'явленним вимогам позивача. У судовому засіданні 11.09.2017 року в стадії судового розгляду по суті вимог представник позивача підтримала наданий 18.08.2017 року до матеріалів справи висновок № 109/2017 від 26.06.2017 року, проведений по заяві сторони позивача, яким встановлено можливість поділу квартири [ADDRESS] з відступом від ідеальних часток з проведенням робіт по переплануванню. Відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України, докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч. 1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Суд критично оцінює наданий представником позивача висновок № 109/2017 від 26.06.2017 року, оскільки погоджуючись із запереченнями представника відповідача, суд зазначає, що висновок поданий всупереч положень ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Положеннями абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Отже, враховуючи встановлення висновком № 022-2016 від 24.02.2017 року технічної неможливості поділу квартиру [ADDRESS] між співвласниками, з виділенням [PERSON] 1/3 частки, до складу якої міг би увійти необхідний склад приміщень із забезпеченням самостійного входу/виходу з запропонованої до виділу частини квартири, з дотриманням технічних і протипожежних норм, норм з реконструкції та капітального ремонту квартир, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що з часу звернення до суду, ще при розгляді клопотання про призначення експертизи від 24.01.2017 року, та з часу складання експертного висновку № 022-2016 від 24.02.2017 року, судом у порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснювалося позивачу право заявити вимоги щодо визначення порядку користування приміщеннями квартири. Однак, позивачем на виконання положень абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, не було заявлено вимог про визначення порядку користування приміщеннями квартири. Проте позивач не позбавлений права предявити відповідні вимоги в іншому судовому провадженні. Стосовно позовних вимог [PERSON] про зобовязання відповідачів усунути перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, заборонивши відповідачам чинити будь-які перешкоди у здійсненні його права користування, володіння та розпорядження його власністю, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ході розгляду справи сторона позивача [PERSON] пояснювала, що відповідачі постійно чинять позивачу перешкоди у здійсненні його права користування, володіння та розпорядження його власністю, на підтвердження чого позивач надав докази письмового звернення до правоохоронних органів /а.с. 36-40/. Окрім того, судом на виконання ухвали суду від 01.08.2016 року отримано з Київського відділу поліції м. Одеси ГУ НП в Одеській області належним чином посвідчені матеріали перевірок за заявами [PERSON] /а.с. 145-150/. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи звернення до правоохоронних органів та відповідні відповіді на ці звернення, судом встановлено, що до правоохоронних органів звертався як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON] щодо неадекватної поведінки внаслідок нетверезого стану як позивача, так і відповідача. У судовому засіданні 19.06.2017 року судом допитано свідків зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] вказав, що він був дільничним інспектором та проводив профілактичні роботи за відповідними зверненнями. Свідок не міг пояснити та згадати з ким спілкувався та щодо чого. Свідок [PERSON] вказала, що вона знайома із позивачем з 2014 року, являється кумою його нової жінки [PERSON]. Свідок пояснила, що декілька разів була у квартирі [PERSON], бачила його колишню дружину, яка висловлювала бажання поділити квартиру. На теперішній час знає, що [PERSON] проживає у квартирі [PERSON]. У судовому засіданні 11.09.2017 року свідок [PERSON] пояснила суду, що співмешкає із позивачем [PERSON] з 2011 року. Вказала, що саме з 2011 року по 2015 року вони проживали у [INFO]. В подальшому вони орендували житло, однак з метою економії коштів свідок з [PERSON] переїхали проживати у її кімнату комунальної квартири. Проаналізувавши надані свідками поясненнями, суд зазначає, що вказані пояснення достеменно не свідчать про наявність перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем своїм майном. Та напроти пояснення старшого дільничного інспектора Кіссе І.Ф. та співмешканки позивача [PERSON] свідчать про проживання позивача у спірній квартирі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені, зокрема, позивачем не доведено наявності спору в даній частині та вчинення реальних перешкод з боку відповідачів у користування позивачем належною йому часткою квартири. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed