Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, за яким просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 2095,00 гривень, заподіяні інфляційні збитки в сумі - 3500,50 грн, а також 3% (відсотка) річних в розмірі - 538,50 гривень, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року м. Одеси по справі № 2а-774/11 Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ряди (далі Департамент ПСП ОМР) було зобов`язано нарахувати та виплатити [PERSON] , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році. Протягом 2012-2014 років Департамент ПСП ОМР частково виконав постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, а саме: лише здійснив розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка складає - 2095,00 грн. Однак, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради протягом восьми років не виконує своє зобов`язання щодо виплати позивачу даної заборгованості, посилаючись на відсутність коштів на виконання судових рішень. На багаторазові звернення до Відповідача (боржника) позивач отримував відповіді про відсутність відповідного фінансування (коштів) в місцевому бюджеті, що, однак, не є законною підставою для тривалого невиконання рішення суду. На звернення від 10.10.2018 р. на адресу позивача надійшла відповідь від Департаменту ПСП ОМР (№02-Д-7702/2-п від 29.10.2018) з якої стало відомо, що з метою виконання рішення суду від 11.04.2012 по справі №2а-774/11 Департаментом ПСП ОМР були направлені листи до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з проханням надати кошти у сумі 2095,00 грн для виконання судового рішення. Але Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської ОДА було надано відповідь про те, що у зв`язку з обмеженістю фінансових ресурсів, видатки на виконання судових рішень Міністерству соціальної політики не передбачені. На звернення до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА позивач отримав відповідь від 07.11.2018 №Д-2630-8, у якій вказаний Департамент поінформував про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється органом казначейства в межах відповідна бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. 28.10.2020 року позивачем до Департаменту ПСП ОМР було направлене заяву з проханням повідомити про причини невиконання судового рішення (постанови Одеського апеляційного адміністративного суду за справою №2а-774/11) з боку Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, а також про заходи, які вживались для його виконання протягом 2019-2020 рр. Також до Департаменту ПСП ОМР позивачем було направлено Інформаційний запит від 28.10.2020 в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив повідомити таке: Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для виплати соціальних допомог, в тому числі разової грошової допомоги ветеранам війни - учасникам бойових дій до 05 травня на виконання положень ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для забезпечення виконання судових рішень, із зазначенням конкретної суми здійснених виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій; Інформацію про кількість запитів на виділення коштів для виконання судових рішень стосовно соціальних виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій, спрямованих Вашим Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації; Інформацію про запити спрямовані Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА на виділення коштів для виконання судового рішення по справі №2а-774/11 стосовно виплати [PERSON] та отриману відповідь на цей запит. Подібна заява від 28.10.2020 була направлена на ім`я Директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА, в якій було наявне прохання повідомити: чи звертався протягом 2019 - 2020 років до даного Департаменту Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради із запитом щодо надання кошторисних призначень для виплати [PERSON] коштів в сумі - 2095,00 грн. на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-774/11. У відповідь на заяву від 28.10.2020 р. від Департаменту ПСП ОМР надійшов лист №ЗПІ-55335/2 від 13.11.2020 р., в якому вказується обсяг бюджетних асигнувань, наявність листування між Департаментом ОМР до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з цього приводу, а також відсутність бюджетних коштів для сплати вказаної суми. Аналогічний позицію викладено і у відповіді на інформаційний запит №ЗПІ- 55335/1е/п від 30.10.2020, в якому, фактично, не надано весь запитуваний в запиті обсяг відомостей без зазначення причин їх ненадання. Даний лист дублює зміст відповідей на попередні звернення та не вказує істотних обставин, які могли бути враховані, як поважні причини невиконання судового рішення та дотримання законного порядку здійснення подібних виплат. Таким чином, Відповідач фактично ухиляється від виконання своїх боргових зобов`язань, які виникли на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а виконавчий лист був повернутий органами державної виконавчої служби до Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з неможливістю його фактичного виконання без участі боржника (враховуючи зобов`язальний характер судового рішення). Подана державним виконавцем заява до Приморського районного суду м. Одеси про зміну порядку та способу виконання рішення суду ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року була залишена без задоволення у зв`язку тим, що зміна вимоги: «зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу» на вимогу «стягнути з відповідача» є новою позовною вимогою, яка не розглядалась судом, а тому не можна у такий спосіб змінити порядок і спосіб виконання рішення суду. Судові рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковими для виконання усіма органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до ст. 124 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч. 1 ст. З Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». В частині 3 Прикінцевих положень даного Закону вказано, що соціальні виплати\~мають бути\~першочерговою виплатою, Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 р. №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою», яка деталізує даний Закон та закладає механізм списання бюджетних коштів з рахунку боржника, який є державним органом, а також практикою Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини у таких справах як: «Іванов проти України», «Шмалько проти України», «Сокур проти України», «Крищук проти України», «Чуйкіна проти України» та іншими. Тривале невиконання відповідачем рішення суду (більше 6 років) призвело до значного знецінення номінального розміру соціальної виплати, яку відповідач був зобов`язаний сплатити. А тому є підстави для застосування заходів відповідальності визначеної статтею 625 ЦКУ за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку збитки від інфляції за період з 1 травня 2012 року по 24 листопада 2020 року складають - 3500,56 грн, за користування чужими коштами 3 (%) відсотка річних за вказаний вище період складає - 538,52 гривні. Загальний розмір боргу, інфляційних втрат та 3% річних складає: 6134,08 грн. (2095,00 (сума боргу) + 3 500,56 (інфляційне втрати) + 538,52 (3% річних). Аналіз норм матеріального права та правових позицій Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини дає підстави вважати, що невиплата Позивачу ( [PERSON] ) Відповідачем заборгованості в розмірі - 2095,0 (грн. є триваючим правопорушенням, а отже, права Позивача є порушеними з 12.04.2012 року по теперішній час, а тому підлягають судовому захисту відповідно до положень статті 55 Конституції України. Також звернуто увагу суду на те, що відповідач у відповідях на чисельні звернення позивача підтверджує сам факт наявності у нього боргу перед позивачем в сумі - 2095,00 грн, але при цьому зазначає, що не може сплатити борг через відсутність коштів. Відповідач надав до суду відзив на позов, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на такі обставини. Зі змісту позовної заяви не вбачається, яким чином було проведено розрахунок індексу інфляції за весь час прострочення виплати боргу, а також три проценти річних від суми боргу, а також, слід зазначити, що дані правовідносини не є договірними. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання нарахувати та виплатити на користь останнього щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році. З метою виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року по справі № 2а-774/11 департаментом було проведено перерахунок боргу, який складає 2095,00 гривень та направлено лист до департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державне адміністрації від 18.06.2020р. №02-27/1337 з проханням перерахувати на рахунок департаменту кошти у сумі 2095,00 гривень. Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської обласне державної адміністрації було надано до департаменту лист Міністерств соціальної політики України про те, що бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту у державному бюджеті на 2010-2020 роки Мінсоцполітики не передбачались, видатки на зазначені цілі у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм не затверджувалися. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, ш передбачені Конституцією та законами України. Департамент є бюджетною установою та фінансується за рахунок кошті бюджету міста та коштів Державного бюджету. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держав щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~2\~Закону України\~«Про гарантії\~держави щодо\~виконання судових\~рішень» держава\~гарантує виконання\~рішення суду\~про стягнення\~коштів та\~зобов`язання\~вчинити певні\~дії щодо\~майна,\~боржником, яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організацій юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно д законодавства. Ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення кошті боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органо виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейської обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до абз. 2 п.п. 1 п. 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень. Таким чином, держава у спеціальному законі передбачила механізм виконання рішення суду - за рахунок коштів бюджетної програми, а у Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України передбачила порядок виконання такого рішення - безспірне списання Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011№ 845 (далі - Порядок № 845). Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Позивачу неодноразово роз`яснювалось Департаментом про порядок виконання Постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року та було рекомендовано звернутися до Державної казначейської служби України. Таким чином, можна дійти висновку про відсутність правових підстав та законних можливостей для стягнення з Департаменту заборгованості, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, оскільки у разі присудження до стягнення грошової суми, яку вказує позивач, фактично відбудеться подвійне стягнення грошових коштів, присуджених на користь [PERSON] на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року по адміністративній справі за позовом [PERSON] до департаменту про зобов`язання вчинити певні дії, що є неприпустимим. Позивач скористався своїм правом та надав відповідь на відзив. Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі. Представник відповідача надала до суду заяву про слухання справи за її відсутністю, у задоволенні позову росила відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року м. Одеси по справі № 2а-774/11 Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ряди (далі Департамент ПСП ОМР) було зобов`язано нарахувати та виплатити [PERSON] , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році. Протягом 2012-2014 років Департамент ПСП ОМР частково виконав постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, а саме: лише здійснив розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка складає - 2095,00 грн. Протягом тривалого часу рішення суду не виконане. На звернення від 10.10.2018 р. на адресу позивача надійшла відповідь від Департаменту ПСП ОМР (№02-Д-7702/2-п від 29.10.2018) відповідно до якої з метою виконання рішення суду від 11.04.2012 по справі №2а-774/11 Департаментом ПСП ОМР були направлені листи до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з проханням надати кошти у сумі 2095,00 грн для виконання судового рішення. Але Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської ОДА було надано відповідь про те, що у зв`язку з обмеженістю фінансових ресурсів, видатки на виконання судових рішень Міністерству соціальної політики не передбачені. На звернення до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА позивач отримав відповідь від 07.11.2018 №Д-2630-8, у якій вказаний Департамент поінформував про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється органом казначейства в межах відповідна бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. 28.10.2020 року позивачем до Департаменту ПСП ОМР було направлене заяву з проханням повідомити про причини невиконання судового рішення (постанови Одеського апеляційного адміністративного суду за справою №2а-774/11) з боку Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, а також про заходи, які вживались для його виконання протягом 2019-2020 рр. До Департаменту ПСП ОМР позивачем було направлено Інформаційний запит від 28.10.2020 в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив повідомити таке: Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для виплати соціальних допомог, в тому числі разової грошової допомоги ветеранам війни - учасникам бойових дій до 05 травня на виконання положень ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для забезпечення виконання судових рішень, із зазначенням конкретної суми здійснених виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій; Інформацію про кількість запитів на виділення коштів для виконання судових рішень стосовно соціальних виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій, спрямованих Вашим Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації; Інформацію про запити спрямовані Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА на виділення коштів для виконання судового рішення по справі №2а-774/11 стосовно виплати [PERSON] та отриману відповідь на цей запит. Аналогічна заява від 28.10.2020 була направлена на ім`я Директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА, в якій було наявне прохання повідомити: чи звертався протягом 2019 - 2020 років до даного Департаменту Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради із запитом щодо надання кошторисних призначень для виплати [PERSON] коштів в сумі - 2095,00 грн. на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 2а-774/11. У відповідь на заяву від 28.10.2020 р. від Департаменту ПСП ОМР надійшов лист №ЗПІ-55335/2 від 13.11.2020 р., в якому вказується обсяг бюджетних асигнувань, наявність листування між Департаментом ОМР до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з цього приводу, а також відсутність бюджетних коштів для сплати вказаної суми. Аналогічний позицію викладено у відповіді на інформаційний запит №ЗПІ- 55335/1е/п від 30.10.2020, в якому не надано весь запитуваний в запиті обсяг відомостей без зазначення причин їх ненадання. Таким чином, Відповідач фактично ухиляється від виконання своїх боргових зобов`язань, які виникли на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а виконавчий лист був повернутий органами державної виконавчої служби до Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з неможливістю його фактичного виконання без участі боржника. Подана державним виконавцем заява до Приморського районного суду м. Одеси про зміну порядку та способу виконання рішення суду ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року була залишена без задоволення у зв`язку тим, що зміна вимоги: «зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу» на вимогу «стягнути з відповідача» є новою позовною вимогою, яка не розглядалась судом, а тому не можна у такий спосіб змінити порядок і спосіб виконання рішення суду. Судові рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~є обов`язковими для виконання\~усіма органами\~державної виконавчої\~влади та\~органами місцевого\~самоврядування відповідно\~до ст.\~124\~Конституції України,\~ч.\~2\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів»,\~ч.\~1\~ст.\~З Закону\~України «Про\~гарантії держави\~щодо виконання\~судових рішень».\~В частині\~3\~Прикінцевих положень\~даного Закону\~вказано,\~що соціальні\~виплати мають\~бути першочерговою\~виплатою, Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 р. №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою», яка деталізує даний Закон та закладає механізм списання бюджетних коштів з рахунку боржника, який є державним органом, а також практикою Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини у таких справах як: «Іванов проти України», «Шмалько проти України», «Сокур проти України», «Крищук проти України», «Чуйкіна проти України» та іншими. Відповідно до висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Верховний Суд\~вказав,\~що відповідно\~до практики\~ЄСПЛ органи\~державної влади\~не можуть\~посилатися на\~відсутність коштів\~як на\~причину невиконання\~своїх зобов`язань по справі\~(KECHKO\~v.\~UKRAINE,\~№ 63134/00,\~§ 26,\~ЄСПЛ,\~від 08\~листопада 2005\~року).\~А затримка\~у виконанні\~судового рішення\~може за\~певних обставин\~бути виправдана,\~але не\~за рахунок\~звуження суті\~права, яке захищається статтею 6 Конвенції (BAKALOV v. UKRAINE, № 14201/02, § 33, ЄСПЛ, від 30 листопада 2004 року) (постанова від 08.08.2018 у справі № 310/4811/16-ц). Згідно положень статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ принцип верховенства права, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Згідно рекомендацій,\~викладених у\~Висновку Консультативної\~ради Європейських\~суддів №13\~(2010)\~«Щодо ролі\~суддів у\~виконанні судових\~рішень» КРЄС\~вважає,\~що в\~державі,\~яка керується\~верховенством права,\~державні органи,\~насамперед,\~зобов`язані\~поважати судові\~рішення і\~якнайшвидше реалізувати\~їх "ex-officio".\~Сама думка,\~що державний\~орган може\~відмовитися від\~виконання рішення\~суду,\~підриває концепцію\~примата права. Виконання рішення\~повинно бути\~справедливим,\~швидким,\~ефективним і\~пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п.п. 56 - 58 та 66 - 70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)), а також\~право на\~певні суми\~соціальних виплат, у тому\~числі,\~у разі\~їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), а рішення щодо мене набуло статусу остаточного ще 11 квітня 2012 р. «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підгрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-ІХ). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-1). Принцип «належного\~урядування»,\~як правило,\~не повинен\~перешкоджати державним\~органам виправляти\~випадкові помилки,\~навіть ті,\~причиною яких\~є їхня\~власна недбалість\~(див.\~зазначене вище\~рішення у\~справі «Москаль\~проти Польщі»\~(Moskalv.\~Poland),\~п.\~73).\~Будь-яка\~інша позиція\~була б\~рівнозначною,\~inter\~alia,\~санкціонуванню неналежного\~розподілу обмежених\~державних ресурсів,\~що саме\~по собі\~суперечило б\~загальним інтересам\~(див.\~там само).\~З іншого\~боку,\~потреба виправити\~минулу «помилку»\~не повинна\~непропорційним чином\~втручатися в\~нове право,\~набуте особою,\~яка покладалася\~на легітимність\~добросовісних дій\~державного органу\~(див.,\~mutatis\~mutandis,\~рішення у\~справі «Пінкова\~та Пінк\~проти Чеської\~Республіки» (Pincova\~and\~Pincv.\~The\~Czech\~Republic),\~заява №\~36548/97,\~n.\~58,\~ECHR\~2002-VIII).\~Іншими словами,\~державні органи,\~які не\~впроваджують або\~не дотримуються\~своїх власних\~процедур,\~не повинні\~мати можливість\~отримувати вигоду\~від своїх\~протиправних дій\~або уникати\~виконання своїх\~обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трго проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71). Стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи та вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги», та надання відповідного відшкодування (див. справу «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI та п.63-65 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року). ЄСПЛ дав\~широке тлумачення\~вимогам статті\~13\~Конвенції (995\~004)\~щодо скарг\~про невиконання\~рішень національних\~судів у\~нещодавньому рішенні\~у справі\~Бурдова (N\~2)\~(див.\~згадане вище\~рішення у\~справі Бурдова,\~п.\~98-100),\~у відповідних\~пунктах якого\~зазначено:\~"98.\~Якщо йдеться\~саме про\~справи стосовно\~тривалості проваджень,\~найефективнішим рішенням\~є запровадження\~засобу,\~який би\~прискорював провадження\~і не\~допускав би\~надмірно тривалого\~провадження у\~справі (див.\~рішення у\~справі «Скордіно\~проти Італії»\~(N\~1)\~(Scordino\~v.\~Italy)(no.\~1)\~[GC],\~N\~36813/97,\~п.\~183,\~ECHR\~2006-...).\~Так само\~й у\~справах про\~невиконання судових\~рішень будь-який\~засіб юридичного\~захисту,\~який дозволяє\~запобігти порушенню\~шляхом забезпечення\~вчасного виконання\~рішення,\~є в\~принципі найціннішим.\~Однак,\~якщо судове\~рішення винесене\~проти держави\~і на\~користь фізичної\~особи,\~від такої\~особи в\~принципі не\~слід вимагати\~використання таких\~засобів (див.\~згадане вище\~рішення у\~справі «Метаксас\~проти Греції»,\~п.\~19):\~тягар виконання\~такого рішення\~покладається головним\~чином на\~органи влади,\~яким слід\~використати всі\~засоби,\~передбачені в\~національній правовій\~системі,\~щоб прискорити\~процес виконання\~рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції (995_004) (див. рішення у справі Акашева, пп. 21-22). Щодо застосування ст. 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином,\~у статті\~625\~ЦК України\~визначені загальні\~правила відповідальності\~за порушення\~будь-якого\~грошового зобов`язання\~незалежно від\~підстав його\~виникнення (договір\~чи делікт).\~Тобто приписи\~цієї статті\~поширюються на\~всі види\~грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Спеціальним законом не передбачено, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на спірні правовідносини. Такого правого висновку дійшла колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про що зазначено у постанові від 27.01.2021 по справі справа № 569/6045/17(провадження № 61-11025св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), від 8 квітня 2020 року у справі № З39/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), від 6 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19) та від 12 серпня 2020 року у справі № 757/28275/17-ц (провадження № 61-42409св18). Тривале невиконання відповідачем рішення суду є підставою для застосування заходів відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку збитки від інфляції за період з 1 травня 2012 року по 24 листопада 2020 року складають - 3500,50 грн, 3 (%) відсотка річних за вказаний вище період складає - 538,50 гривні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача за період з 1 травня 2012 року по 24 листопада 2020 року інфляційні збитки в розмірі 3500,50 грн, 3 (%) відсотка річних за вказаний період в розмірі 538,50 грн, що разом складає 4039,00 грн. Оскільки постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року м. Одеси по справі № 2а-774/11 Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ряди (далі Департамент ПСП ОМР) ухвалено рішення, за яким було зобов`язано нарахувати та виплатити [PERSON] , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році, яка після розрахунку Департаментом ПСП ОМР складає 2095,00 грн, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки фактично ставиться питання про подвійне стягнення грошової допомоги, стягнення якої вирішено рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За викладених обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір в сумі 840,80 грн. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial