Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом ПАТ „Запоріжжяобленерго" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку, який під час розгляду справи уточнила. Позивач мотивує свої вимоги тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ „Запоріжжяобленерго" з 12.05.2014 року, 08 червня 2018 року згідно з наказом № 2487-к від 07.06.2018 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. На час звільнення позивача у ПАТ « Запоріжжяобленерго» існувала заборгованість по виплаті їй заробітній платі. Заробітну плату позивач не отримувала у повному обсязі протягом тривалого часу. У зв`язку чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 07.06.2019 року у розмірі 192630 гривень та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасною платою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнила та просила стягнути з відповідача ПАТ « Запоріжжяобленерго» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 140952,50 гривень. В судовому засіданні відповідач визнав суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, проте у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 12.05.2014 року. 08.06.2018 року була звільнена за власним бажанням з у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (наказ № 2487-к від 07.06.2018 року), що підтверджується копією трудової книжки. На день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок. Так упродовж року, починаючи з липня 2018 року на картковий рахунок позивача надходили грошові кошти -зарплата, що підтверджується довідкою АТ КБ « Приватбанк». Виплата остаточної суми позивачу була здійснена 14.03.2019 року. Зазначені обставини визнані відповідачем та, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, у зв`язку з затримкою у виплаті заробітної плати та відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08.06.2018 року по 14.03.2019 року у розмірі 140 388, 69 гривень з розрахунку 249 робочих днів х 563,81 (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що визнається відповідачем, підтверджується матеріалами справи. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Доводи представника відповідача про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору. Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1406,89 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial