Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 25.11.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у [PERSON] , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В кінці весни - на початку літа 2013 року від відповідача та його дружини вона дізналась про те, що спірна квартира належить не їй, а відповідачу. Водночас, позивач жодних документів щодо відчуження спірної квартири в користь інших осіб не підписувала і нічого про це не знала. Договір дарування квартири [ADDRESS] , від 25.11.2000 року, укладений нібито між [PERSON] та її покійним чоловіком [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., повинен бути підписаний представником позивача та прочитаний їй в голос, оскільки позивач є неписьменною, не вміє ні писати, ні читати, проте цього зроблено не було і відмітки нотаріуса про це у спірному договорі відсутні. Крім того, позивач при укладанні спірного договору перебувала у досить похилому віці і на той час дуже погано чула у зв`язку із захворюванням вух, що можуть підтвердити свідки, а тому зазначений договір укладений з порушенням вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року, яка була чинною на той час, а відтак в силу вимог ст..48 ЦК УРСР, чинного на момент укладення договору є недійсним. Підтвердженням того, що позивач не знала про існування договору дарування від 25.11.2000 року є той факт, що вона надалі продовжувала проживати у своїй квартирі, яка є її єдиними житлом та на протязі дванадцяти років повністю самостійно оплачувала комунальні послуги і станом на 2009 рік проживала та була зареєстрована у квартирі лише вона одна і вважала себе власником квартири. Окрім цього, навесні-влітку 2013 року позивач дізналась про те, що її чоловік [PERSON] 11.04.2007 року уклав договір дарування відповідно до якого подарував спірну квартиру своєму синові [PERSON] . Про існування вказаного договору дарування позивачу також нічого не було відомо і її чоловік до своєї смерті про цей факт її не повідомляв. Зважаючи на те, що відповідач набув право власності на спірну квартиру за договором дарування, укладеним із особою, яка не мала права його відчужувати, а тому позивач має право на витребування спірної квартири у [PERSON] . Із врахуванням наведеного просила позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.06.2014 року відкрито провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна призначено її до судового розгляду під головування судді Герчаківської О.Я. Ухвалою суду від 25.06.2014 року вжито заходів забезпечення позову у вказаній справі шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до завершення розгляду справи по суті. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623 та витребування квартири за вищевказаною адресою від [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та 07.07.2015 року прийнято до свого провадження суддею Стельмащуком П.Г. Ухвалою суду 21.10.20165 року провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц зупинено до вступу у справу правонаступника чи законного представника позивача [PERSON] яка померла [INFO] . 24.03.2016 року провадження у справі відновлено та ухвалою суду від 16.05.2016 року замінено позивача [PERSON] на її процесуального правонаступника [PERSON] . Ухвалою суду від 04.10.2016 року призначено судово-почеркознавчу експертизу та час проведення якої провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц зупинено. 21.10.2016 року провадження у даній справі відновлено після чого 21.11.2016 року, 17.01.2017 року постановлено ухвали про витребування письмових доказів по справі, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 17.02.2017 року матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц повторно направлено в експерту установу для виконання вимог ухвали суду від 04.10.2016 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 03.04.2017 року провадження у справі відновлено у зв`язку із надходженням клопотанням судових експертів про уточнення інформації. Ухвалою суду від 10.04.2017 року матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц повторно надіслано до експертної установи для продовження проведення експертизи згідно ухвали суду від 04.10.2016 року. 16.06.2017 року Тернопільським НДЕКЦ МВС України повернуто суду матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц без виконання ухвали суду від 04.10.2016 року у зв`язку із неоплатою призначеної судом експертизи. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2017 року зазначену справу передано на розгляд судді Дзюбичу В.Л. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Стельмащука П.Я. 11.12.2017 року позивач [PERSON] подала заяву про доповнення підстав позову, в якій вказала, що Верховним Судом України в ухвалі від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16 вказано перелік обставин, які виключають наявність волевиявлення на відчуження майна за договором дарування, зокрема це: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді та сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. [PERSON] була неписьменною, після смерті першого чоловіка важко захворіла, у неї загострились хронічні хвороби, погіршився слух, різко впав зір, розвинулась дистрофія правої руки у зв`язку із чим вона потребувала сторонньої допомоги, на момент вчинення спірного договору їй виповнилось 76 років і [PERSON] допомагав їй вирішувати побутові проблеми. На протязі тринадцяти років з моменту вчинення спірного договору [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі, яку вважала своєю власністю. Будь-якого іншого житла на праві власності [PERSON] не мала, була прописана у квартирі одна і всі комунальні послуги оплачувала сама, при цьому всі абонентські книжки залишалися оформленими на її ім`я і покинула вона квартиру лише після того, як її фактично вигнав звідти відповідач. [PERSON] у спірній квартирі зареєстрований не був і фактичної передачі квартири після укладення договору дарування від 25.11.2000 року новому власнику не відбулось. Відповідно до положень ст.ст.56,234 ЦК УРСР договір дарування вважається укладеним якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій за договором дарування, а наявна відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування, відсутність реєстрації відповідача у спірному будинку. Таким чином, відсутні обставини, які б підтверджували наявність в позивачки волі на укладання договору дарування від 25.11.2000 року. Враховуючи вищезазначені обставини, спірний договір дарування міг бути укладений [PERSON] лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору, прав та обов`язків після його укладення між нею та [PERSON] , а тому наявні всі підстави для визнання вказаного договору недійсним в порядку ст.56 ЦК УРСР. Як вбачається із довідки КЖЕП «Залізничник», договорів обслуговування та надання житлово-комунальних послуг [PERSON] до 2013 року залишалась зареєстрованою у спірній квартирі та повністю оплачувала надані послуги і взагалі не мала підозр, що вона втратила право власності на спірну квартиру, а тому право на позов виникло у неї влітку 2013 року. Відповідач 09.02.2018 року подав відзив на позов, у якому вказав, що як позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року так і підстави позову є безпідставними та нічим не доведені. 19.02.1998 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] і [INFO] року змінила дошлюбне прізвище на « [PERSON] ». 25.11.2000 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] 11.04.2007 року [PERSON] подарував вказану квартиру своєму синові [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Враховуючи наведені хронологічні обставини, вбачається, що [PERSON] вступаючи у шлюб, змінюючи прізвище, даруючи квартиру діяла свідомо згідно своєї волі, посвідчуючи документи своїм власноручним підписом. Помилка-це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. У відповідності до ст.229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, на думку відповідача, позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року та витребування майна є безпідставною. У своїй відповіді на відзив, що надійшла до суду 12.03.2018 року позивач [PERSON] вказала, що відповідач у відзиві на позов наводить положення ЦК України 2003 року щодо правочинів, вчинених під впливом помилки, однак норми даного кодексу застосовуються лише щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 року. Жодних доказів того, що [PERSON] підписала і усвідомлювала природу оспорюваного договору дарування житла від 25.11.2000 року відповідачем не наведено. У позовній заяві, доданих заявах та свідченнями свідків доведено, що через свій стан здоров`я та потребу у сторонньому догляді [PERSON] за життя не могла бажати безоплатного відчуження свого єдиного житла. [PERSON] , приховуючи оспорюваний правочин, після 25.11.2000 року не вчинив жодних дій як власник квартири. У свою чергу [PERSON] продовжувала проживати у ній, не знаючи про те, які наслідки може мати для неї договір дарування та сплачувала житлово-комунальні послуги за вказану квартиру протягом дванадцяти років. Згідно первісного позову договір дарування квартири від 25.11.2000 року укладений з порушенням норм чинного на той час законодавства, а саме: ст..48 ЦК УРСР, ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки [PERSON] була неписемною, не вміла читати, що є підставою для вчинення підпису на спірному договорі представником, а не нею, а сам договір повинен був бути прочитаний їй вголос, однак цього зроблено не було. У матеріалах справи наявні характеристики ТзОВ «ВАТРА-УКР», ЗАТ «Тернопільтурист», відповідь департаменту освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації, які засвідчують той факт, що [PERSON] не мала освіти та потребувала сторонньої допомоги при веденні особистої документації. Допитані у суді свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] була неграмотною, не вміла читати та писати, брат навчив її писати літери свого прізвища, а тому сусіди та родичі надавали їй допомогу у прочитанні особистої кореспонденції та газет, після смерті першого чоловіка у неї почалися проблеми зі слухом, вона не мала намірів подарувати свою квартиру і її родичам про договір дарування від 25.11.2000 року нічого не було відомо. Сама [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що вона не підписувала жодного договору, адже не мала будь-якого наміру передавати [PERSON] свою квартиру та вказала, що не ходила з ним до нотаріуса. Вказаними доказами повністю підтверджується той факт, що [PERSON] не вміла читати та писати, а тому не могла самостійно скласти, підписати оспорюваний договір дарування, а зважаючи на похилий вік [PERSON] , її стан здоров`я остання також не могла мати волі до укладення правочину з відчуження квартири, яка була її єдиним житлом, в якому вона постійно проживала. Жодна з наведених відповідачем у відзиві хронологічних обставин не є прямим доказом того, що [PERSON] уміла писати чи читати, мала волю та усвідомлювала відчуження своєї квартири. Натомість незаконність підстави набуття квартири підтверджують подальші дії відповідача щодо неодноразових звернень про позбавлення престарілої [PERSON] права користуватись спірною квартирою. Якщо припустити, що такий правочин міг бути підписаний [PERSON] то лише через не усвідомлення того який це документ, не розуміння його природи та наслідків які він породжує у зв`язку із чим оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним. У відзиві відсутні докази, які б спростовували обставини та позовні вимоги чи безпосередньо доводили вказані у ньому доводи. В обґрунтування своїм вимог щодо витребування у відповідача майна позивач посилається на ст.. 388 ЦК України з огляду на правову позицію Верховного Суду України , викладену у постанові від 13.05.2015 року у справі №6-67цс15, в якій зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Із врахуванням викладеного позивач вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають до задоволення у повному обсязі. Від відповідача 05.04.2018 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній вказав, що позовні вимогу про визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року слід розглядати в порядку ст.48 ЦК УРСР, однак позивач ні у позові, ні у відповіді на відзив не вказує вимогам якого закону не відповідає оспорюваний договір дарування. Посилання позивача не порушення нотаріусом вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є припущеннями. Відповідно до п.13 Інструкції якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії неписьменний або сліпий, нотаріус прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Відсутність на оспорюваному договорі відмітки про те, що текст договору був попередньо зачитаний нотаріусом свідчить про те, що особа яка уклала договір була письменна, прочитала вказаний договір та особисто його підписала. Допитані у суді свідки не були присутні під час укладення договору дарування 25.11.2000 року, а тому не змогли підтвердити той факт, що договір не був підписаний особисто [PERSON] , а також засвідчити, що вона це зробила під примусом свого покійного чоловіка [PERSON] 11.10.2018 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи Першу тернопільську державну нотаріальну контору. Ухвалою суду від 08.02.2019 року у цивільній справі №607/10421/14-ц призначено судову почеркознавчу експертизу на час проведення якої провадження у справі зупинено. 02.04.2019 року у зв`язку із надходженням клопотання судового експерта Тернопільського НДЕКЦ МВС України про надання уточненого переліку документів, які містять достовірні зразки почерку та підпису [PERSON] судом відновлено провадження у справі, постановлено ухвалу про надання у розпорядження експерта додаткових документів та повторно направлено матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц в експертну установу для виконання вимог ухвали суду від 08.02.2019 року. 17.07.2019 року до суду надійшов висновок експерта №1.1-130/19 від 12.07.2019 року за результатами судової почеркознавчої експертизи у зв`язку із чим провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц було відновлено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві, заяві про доповнення підстав позову та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представники адвокати Трач В.І., Гудзюк В.Я. у судовому засіданні позов не визнали та просять у його задоволенні відмовити за безпідставністю з мотивів, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Представник третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи належно повідомлявся. Позивач [PERSON] , будучи допитана в якості свідка у судовому засіданні пояснила, що вона з 2008 року перебуває у цивільному шлюбі із [PERSON] , який є племінником [PERSON] та сином її рідного брата. Навесні 2013 року [PERSON] лежала і лікарні, коли виписалась додому за нею доглядала її рідна сестра, однак її другий чоловік [PERSON] не дозволяв, щоб в квартирі знаходились сторонні і сестра змушена була піти. Після цього їм подзвонила сусідка [PERSON] яка повідомила, що [PERSON] знаходиться у поганому стані і потребує допомоги. Коли вони з чоловіком приїхали до [PERSON] , остання була у важкому стані, у неї не працювала одна рука, другу вона не могла підняти, через що не мала змоги самостійно себе обходити, також у неї гноїлося вухо, а тому вона із сином залишилась у квартирі [PERSON] щоб їй допомогти. Квартирантка, яку поселив [PERSON] повідомила останнього про її присутність у квартирі, відповідач дзвонив по телефону, погрожував їй, але вона сказала, що не може залишити [PERSON] саму в такому стані. Близько 2 год. ночі [PERSON] прийшов разом із працівником міліції, стукав у двері, кричав, що він є власником квартири і на прохання працівника міліції вона змушена була залишити квартиру. Оскільки [PERSON] плакала, боялась залишатися сама та була у поганому стані, а тому вона викликала таксі і забрала її до себе додому. Про те, що квартира по [ADDRESS] , де жила [PERSON] належить не їй, а відповідачу вони довідались саме в ту ніч, бо відповідач приніс із собою договір дарування. [PERSON] говорила їм, що вона свою квартиру нікому не дарувала і не знала нічого про цей договір. [PERSON] була неграмотна і не вміла читати та писати і не розуміла чому мала комусь дарувати свою квартиру доки вона сама там живе. Після цих подій вони звернулись до нотаріуса, де [PERSON] підтвердила, що не вміє читати і писати. Потім вона звернулась у прокуратуру, проводилась перевірка, [PERSON] допитували, відбирали взірці підпису і вона просто ставила галочки, бо вміла написати лише букву « Г » та палочки і таким чином виконувала підпис « [PERSON] ». Коли померлій приносили пенсію, вона просто ставила галочку, писати свою прізвище « [PERSON] » вона не вміла. З 2013 року [PERSON] проживала у їхній сім`ї, вони з чоловіком її доглядали, а тому остання вчинила заповіт на її ім`я. Вказала, що [PERSON] мала поганий слух, і після того як вони забрали її до себе вона проходила лікування, окулярами померла не користувалась, але на лівому оці у неї була катаракта. Також повідомила, що [PERSON] поселився у квартирі по [ADDRESS] як квартирант та проживав там в той час, коли ще був живий перший чоловік [PERSON] - [PERSON] . Після його смерті він залишився проживати у квартирі, [PERSON] не хотіла виганяти його і погодилась укласти з ним шлюб, але наміру дарувати йому своє житло у неї не було. Про те, чи ходила [PERSON] 25.11.2000 року разом зі своїм другим чоловіком [PERSON] до нотаріуса їй невідомо, але остання говорила, що цього не робила і квартиру нікому не дарувала, бо неписьменна, і тоді мали б бути свідки того як вона підписувала договір дарування. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона в період з 1978 року по 2009 рік працювала головним бухгалтером Тернопільського бюро подорожей та екскурсій із 1983 року була знайома із [PERSON] , яка працювала у даному бюро прибиральницею. [PERSON] була неграмотною людиною, не вміла читати і писати. Її навчили писати лише літери свого прізвища « [PERSON] » і так розписувалась у відомостях про отримання заробітної плати. Накази бюро зачитували їй вголос. Коли видавали заробітну плату, касир перелічувала їй купюри. [PERSON] розповідала, що вона не мала можливості вчитися у дитинстві, вона також добре не чула і з нею потрібно було голосно розмовляти. Її другий чоловік [PERSON] проживав у неї на квартирі в той час, ще коли був живий її перший чоловік [PERSON] , однак після реєстрації другого шлюбу у відомостях бухгалтерії підписів померлої з прізвищем « [PERSON] » не було. Про те, що [PERSON] уклала договір дарування своєї квартири 25.11.2000 року їй нічого невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 1978 року проживала за адресою [ADDRESS] і була знайома з [PERSON] , яка жила по сусідству на бул.Шевченка [ADDRESS] . Вказала, що вони спілкувались у дворі, [PERSON] була неграмотна, не вміла читати, часто просила допомогти їй розібратись із квитанціями по оплаті за комунальні послуги, не розуміла, що там пише. Також [PERSON] не вміла рахувати, в магазині сама не рахувала гроші, а просто давала купюри продавцям, щоб вони взяли необхідну суму. [PERSON] сама говорила їй, що неписьменна, бо не мала можливості вчитись. Також у [PERSON] були проблеми зі слухом і вона погано бачила. Про те, що вона комусь подарувала свою квартиру покійна ніколи їй не говорила, але казала, що квартира належить їй. Також їй невідомо про те, чи ходила [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] до нотаріуса 25.11.2000 року і вона при цьому присутня не була. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була знайома і спілкувалася із [PERSON] , оскільки з 1993 року жила по сусідству по [ADDRESS] . Вона часто заходила до [PERSON] , допомагала їй купувати продукти, ходила з нею в лікарню. [PERSON] була неписьменна, не вміла читати і писати, погано бачила, не чула і користувалась слуховим апаратом. Вона розповідала, що виросла без матері та не мала змоги вчитися. [PERSON] також не вміла рахувати, просила купувати їй продукти і просто давала гроші, а вона потім приносила їй чеки та роз`яснювала, що скільки коштує. Про договір дарування квартири [PERSON] їй нічого не розповідала, але казала, що хоче залишити квартиру братові. Другого чоловіка померлої- [PERSON] вона зустрічала, але добре не була з ним знайома, не знає чи він допомагав [PERSON] по господарству. Вказала, що вона не знає чи [PERSON] 25.11.2000 року ходила до нотаріуса і чи спонукав її [PERSON] до підписання договору дарування квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 2003 року вона проживала по [ADDRESS] і була знайома із [PERSON] , яка жила у сусідньому будинку по [ADDRESS] . [PERSON] була неписьменна, часто виходила у двір із квитанціями по оплаті за комунальні послуги, просила прочитати їй, що написано та допомогти заповнити, вона особисто ходила знімати їй показники лічильників і переконана, що [PERSON] не вміла читати. Від знайомих їй відомо, що [PERSON] працювала прибиральницею, в тому числі на ВАТ «Ватра». Про події 25.11.2000 року їй нічого невідомо, і про те, що [PERSON] подарувала свою квартиру вона нічого не знала, остання ніколи не говорила, що хотіла комусь подарувати своє житло. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона познайомилась із [PERSON] у 1980-х роках, коли переїхала жити на [ADDRESS] . Вони спілкувались як сусіди. Оскільки вона працювала вчителем, то [PERSON] коли почала працювати у турбюро часто заходила до неї, просила допомогти розібратись із документами, заповнити квитанції, записати щось коли була потреба, бо сама вона не вміла читати та писати. Вона одного разу бачила у турбюро, що [PERSON] коли отримувала заробітну плату, замість підпису просто ставила галочку. [PERSON] також погано бачила та мала поганий слух, користувалась слуховим апаратом. Про те, що хоче подарувати комусь свою квартиру [PERSON] їй не говорила, казала, що залишить її тому, хто догляне її до смерті. Також вказала, що після смерті першого чоловіка, другий чоловік [PERSON] забороняв їй виходити в двір, спілкуватись із сусідами, вона його побоювалась. Їй відомо про те, що перший чоловік [PERSON] познайомився із [PERSON] десь у парку чи сквері, той не мав де жити і почав проживати у них. Про договір дарування квартири вона дізналась у 2013 році, коли [PERSON] виганяв [PERSON] із квартири і показував документи, що він є власником квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є племінником [PERSON] та перебуває у громадянському шлюбі із позивачем [PERSON] . Вказав, що у 2013 році [PERSON] лікувалась у лікарні, після виписки йому зателефонувала її сусідка, сказала, що тітка перебуває у поганому стані. Коли вони із дружиною приїхали, то [PERSON] була дуже виснажена, у неї були опухлі ноги, рука після операції не працювала, було запалення вуха, вона не могла самостійно себе обходити, вийти в магазин. Дружина із сином залишились в тітки, але близько 1 год. ночі приїхав [PERSON] , привів працівника міліції, сказав, що він є власником квартири, показав договір дарування, попросив залишити квартиру. [PERSON] була шокована, казала, що вона нікому квартиру не дарувала і нічого не писала. Відповідач забрав ключі від квартири і його дружина вночі з [PERSON] приїхала до них додому і останні два роки перед смертю тітка жила у них. Вони її лікували, доглядали, коли вона вже була лежача. [PERSON] написала заповіт на його дружину, бо завжди говорила, що квартиру залишить тому, хто буде за нею доглядати. Він ніколи не чув щоб [PERSON] говорила про те, що хоче комусь подарувати свою квартиру. Вказав, що він часто бував у тітки в гостях, добре знав її першого чоловіка. Йому відомо, що мати [PERSON] рано померла, а батько був сліпим, тому вона як старша сестра доглядала за молодшими дітьми і не мала можливості вчитися, була неписьменна та не вміла читати і рахувати, коли їй приносили пенсію, вона просто ставила галочку. Його батько навчив тітку писати літери свого прізвища « [PERSON] » і більше вона нічого не вміла писати. Крім цього, тітка погано бачила, не чула на одне вухо, на іншому у неї був слуховий апарат. Також йому відомо про те, що перший чоловік тітки- [PERSON] познайомився із [PERSON] , десь на вулиці, той жалівся, що не має де жити і дядько запропонував йому жити у них та допомагати по господарству. Потім тітка говорила, що після смерті чоловіка їй було незручно, що у квартирі живе сторонній чоловік, але вигнати його вона не могла і тому погодилась укласти шлюб із ним, однак чия була ініціатива одружитись йому невідомо. Також він знає про те, що [PERSON] не дозволяв тітці спілкуватись із сусідами, виходити у двір. 25.11.2000 року під час підписання договору дарування він у нотаріуса присутній не був і нічого про це знав, але [PERSON] говорила, що вона ніякого договору не підписувала і квартиру нікому не дарувала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її мати з 1987 року проживала за адресою [ADDRESS] і там познайомилась із [PERSON] , яка проживала у квартирі [ADDRESS] . На той час був ще живий її перший чоловік [PERSON] . [PERSON] була неграмотна, не вміла писати і рахувати, часто приходила до її матері і та заповняла їй всі квитанції, а також ходила оплачувати комунальні послуги замість неї, на її прохання читала чи писала листи. Вона проживала разом із матір`ю, а тому добре знає про ці обставини. [PERSON] взагалі була неписьменна, коли отримувала пенсію, то замість підпису ставила галочку, також у неї був поганий слух, на одне вухо вона не чула зовсім і при розмові з нею всі голосно говорили. Із другим чоловіком померлої- [PERSON] познайомився її перший чоловік - [PERSON] .. [PERSON] залишився без житла і [PERSON] , який був похилого віку, запропонував йому жити у них та допомагати у побуті. Через кілька місяців [PERSON] помер, а [PERSON] почав наполягати, щоб [PERSON] зареєструвала шлюб із ним. Після одруження [PERSON] не дозволяв дружині спілкуватись із сусідами, забирав її пенсію, сам ходив оплачувати за комунальні послуги та в магазин, посварився із братом [PERSON] Покійна кілька разів приходила до її матері заплакана, жалілася на [PERSON] . Також вона ніколи не чула про те, що [PERSON] хотіла подарувати комусь свою квартиру, а говорила, що залишить житло комусь із родичів, хто буде її доглядати до смерті. Після смерті [PERSON] відповідач поселив на спірній квартирі квартирантку, а потім був конфлікт, коли [PERSON] вночі прийшов з працівником міліції, показував договір дарування, говорив, що він є власником квартири, [PERSON] казала, що їй нема куди йти і тоді [PERSON] забрала її до себе додому. До смерті [PERSON] його сина - [PERSON] вона на квартирі у [PERSON] не бачила, він нею не опікувався. Про те, що [PERSON] оформила у нотаріуса договір дарування своєї квартири їй нічого не було відомо і вона про це вперше чує. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав аналогічні показання що і свідок [PERSON] та підтвердив, що сусідка його тещі [PERSON] була неграмотна, приходила радитись, просила допомоги у заповненні квитанцій на компослуги, приносила читати листи. Вона погано чула і після смерті першого чоловіка одружилась із [PERSON] , який не дозволяв їй спілкуватись із сусідами, вона приходила заплакана, жалілась тещі на чоловіка. Про договір дарування квартири від 25.11.2000 року йому нічого невідомо і [PERSON] ніколи не говорила, що вона ходила до нотаріуса і підписувала якісь документи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є племінницею [PERSON] Тітка була неграмотна, не вміла ні читати ні писати, ходила по сусідах та просила допомогти з квитанціями за компослуги, бо не могла сама порахувати та заповнити їх. Коли був живий її перший чоловік [PERSON] , це все робив він сам. Потім у них в квартирі став проживати [PERSON] , який не мав свого житла, а після смерті [PERSON] він одружився із тіткою. [PERSON] не дозволяв їм спілкуватись із тіткою, телефонувати їй, не пускав її батьків у квартиру, а приблизно в 2012 чи 2013 році його син [PERSON] вигнав [PERSON] із квартири і вона до смерті жила у [PERSON] Тітка ніколи не говорила про те, що хоче подарувати свою квартиру, вона погано чула та мала поганий зір. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] належала на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS] , яка була успадкована нею після смерті її першого чоловіка [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.1997 року, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., за реєстром №3-3355. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] . Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 16.07.1997 року, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. 19.02.1998 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане 10.02.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради. Після реєстрації шлюбу, а саме 08.10.1998 року, [PERSON] звернулась до Управління юстиції із заявою про зміну дошлюбного прізвища « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] ». Вказана заява містить підпис заявника. 07.07.1999 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області [PERSON] видано паспорт громадянина України [NUMBER] , в якому міститься особистий підпис [PERSON] Також особистий підпис [PERSON] міститься в актовому записі про одруження №175 від 19.02.1998 року та заяві про видачу паспорта(форма №1) у зв`язку зі зміною прізвища, поданій 23.03.1999 року. Відповідно до договору дарування квартири від 25.11.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623, [PERSON] подарувала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] . У вказаному договорі державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. зазначено, що він підписаний сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено. Згідно договору дарування від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бурою Н.О., [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] , котрий проживає у [ADDRESS] , а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] цілу квартиру під номером [ADDRESS] . Як вбачається із характеристики №03 від 09 серпня 2013 року, наданої Тернопільським бюро подорожей та екскурсій ЗАТ «Тернопільтурист», [PERSON] , [INFO], працювала на посаді прибиральниці у Тернопільському бюро подорожей та екскурсій-філія ЗАТ «Тернопільтурист» з 16 січня 1989 року по 30 грудня 1997 року. Освіти, згідно документації в особовій справі, не мала. У веденні особистої документації потребувала додаткової допомоги. Згідно характеристики, наданої ТзОВ «ВАТРА-УКР», [PERSON] працювала у виробничому об`єднанні «Ватра» з 07 січня 1965 року по 04 січня 1987 року штампувальницею штампувально-зварювального цеху. Освіти згідно документів особової справи не мала. При прочитанні та написанні тексту (заяв) потребувала сторонньої допомоги. Згідно відповіді від 06 грудня 2013 року №02/6628-10, наданої Департаментом освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації в справ №607/14719/13-ц, за інформацією відділів освіти, професійно-ехнічних, вищих навчальних закладів області підтвердження факту навчання, персональних даних про освіту [PERSON] , [INFO] , у начальних закладах області немає. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується лікарською довідкою про причину смерті від 07.10.2008 року. 06.10.2009 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Білою Ю.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем Ѕ частки спадкового майна [PERSON] , що складається із-грошового вкладу з нарахованими на ньому відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігається на рахунку № [NUMBER] /512 і ТВБВ №10019/010 філії-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк», які належали померлому [PERSON] на підставі довідки, виданої Філією-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк» від 14.04.2009 року за №24-06/391 є його дружина [PERSON] , котра зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 19.04.2013 року за заявою [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12013210010001599 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Як вбачається із витягу з кримінального провадження №12013210010001599 від 19.04.2013 року, [PERSON] у своїй заяві повідомила, що у 2000 році [PERSON] нотаріально завірив договір дарування квартири [ADDRESS] на себе, хоча вона ніякої згоди на дарування вказаної квартири не надавала і не підписувала жодних документів. Постановою слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 07.05.2014 року вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину, оскільки в ході досудового слідства не здобуто достатніх доказів про те, що договір дарування квартири від 25.11.2000 року підписаний не [PERSON] , а іншою особою, оскільки у зв`язку із відсутністю вільних взірців підпису [PERSON] за 2000 рік та [PERSON] неможливо встановити даного факту. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 21.07.2015 року. У відповідності до заповіту від 24.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. за реєстром №387 [PERSON] усе своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] . З повідомлення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. №80/01-16 від 30.03.2016 року вбачається, що після смерті [PERSON] 20.10.2015 року відкрита спадкова справа за №15 за заявою про прийняття спадщини, яка надійшла від [PERSON] . Наведене підтверджується витягом зі Спадкового реєстру(спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 43433729 від 30.03.2016 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача, доповнивши первинні підстави позову, посилається на те, що договір дарування квартири від 25.11.2000 року укладено всупереч вимог ст.ст.48,56 ЦК УРСР 1963 року та ст. 45 Закону України «Про нотаріат», що були чинними на момент укладення даного правочину, оскільки [PERSON] була неписьменною та не могла сама підписати вказаний договір, а у випадку, якщо спірний договір і був укладений [PERSON] , то це могло бути лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору, прав та обов`язків після його укладення між нею та [PERSON] . Відповідно до п.п.1,4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки предметом спору є договір дарування, який укладено до набрання чинності ЦК України, а саме 25.11.2000 року, тому вказаний спір підлягає вирішенню на підставі законодавства, яке діяло на час його укладення, тобто на підставі положень ЦК УРСР 1963 року(надалі-ЦК УРСР). Статтею 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У відповідності до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей- на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, якою передбачено обов`язок нотаріального посвідчення договору, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 44 ЦК УРСР передбачено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР , а також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми повинні укладатись у письмовій формі. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем йогопроживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Підставою недійсності договору є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення договору. Статтею 56 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення-ст.59 ЦК УРСР. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.45 Закону України «Про нотаріат»(в редакції чинній на момент укладення спірного договору) при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено. З роз`яснень, викладених у п.п.2,5,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року(чинної на час укладення спірного договору) вбачається, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав із наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною третьою ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). В ході судового розгляду справи позивачем не надано і судом не встановлено доказів недійсності договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623. Так, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що [PERSON] у період наближений за часом до укладення спірного договору дарування здійснювала ряд юридичних дій, направлених на набуття для себе цивільних прав, а саме уклала шлюб із [PERSON] , подавала заяви про зміну прізвища у зв`язку із одруженням та отримання паспорта громадянина України, отримувала спадкове майно згідно свідоцтв про право на спадщину, як після смерті першого так і після смерті другого чоловіка, які вимагали знання останньою письмової грамотності. При цьому, у жодному із зазначених документів відповідальними особами не було зроблено відміток про те, що заявник [PERSON] була неписьменною особою, чи особою, яка в силу своїх фізичних можливостей не могла особисто підписувати документи, а тому підпис від її імені виконано іншими особами. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , а також позивач [PERSON] під час допиту в якості свідка, зазначаючи про те, що [PERSON] була неписьменною, водночас підтвердили, що остання вміла писати літери свого прізвища та саме так розписувалась в особистій документації, чим фактично засвідчили наявність у покійної навичок письма. При цьому, всі допитані у судовому засіданні свідки вказали, що їм нічого невідомо про обставини укладення спірного договору дарування, зокрема чи звертались 25.11.2000 року [PERSON] та [PERSON] у Першу тернопільську державну нотаріальну контору з метою укладення вказаного договору. Твердження позивача про наявність у [PERSON] проблем зі слухом та зором за відсутності відповідних медичних висновків та лікарських заключень за відповідний період часу також не дають підстав стверджувати про те, що [PERSON] внаслідок певних фізичних вад або хвороби була позбавлена можливості особисто підписати договір дарування квартири від 25.11.2000 року. З висновку, проведеної за клопотанням позивача судової почеркознавчої експертизи №1.1-130/19 від 12.07.2019 року вбачається, що встановити ким, [PERSON] чи іншою особою виконаний підпис у графі «Дарувальник» у примірнику договору дарування квартири від 25.11.2000 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 не видалося можливим. У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що в ході порівняльного дослідження підпису, виконаного від імені [PERSON] у договорі дарування від 25.11.2000 року із наданими на дослідження зразками підпису та почерку [PERSON] встановлено як збіжні так і розбіжні ознаки. За результатами порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки нечисленні, інформативна їх значущість невелика, тому сукупність їх недостатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Що стосується розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження(чи є вони результатом варіаційності або викривлення почерку, що не проявилася у наданих зразках, або викликані іншими причинами) експерт не може у зв`язку із недостатністю зразків почерку та підписів [PERSON] , які співставні із спірним підписом за транскрипцією та часом написання, а тому надати однозначну оцінку наявним збіжним і розбіжним ознакам та пояснити причини їх виникнення не виявляється можливим. Вказаний висновок експерта базується на досліджених матеріалах справи, є науково обґрунтованим, мотивованим, та не викликає сумнівів у суду у своїй достовірності. Позивач [PERSON] 11.12.2017 року подала заяву про доповнення підстав позову, в якій вказала на те, що спірний договір дарування міг бути укладений [PERSON] лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору та за відсутності реального волевиявлення останньої на відчуження належного їй нерухомого майна. В результаті подання зазначеної заяви [PERSON] фактично змінила раніше зазначені підстави позову, оскільки вказуючи на те, що спірний договір дарування міг бути укладений [PERSON] під впливом помилки, позивач тим самим визнала той факт, що покійна [PERSON] в силу своїх фізичних можливостей та відповідних навичок письма мала можливість особисто підписати зазначений договір. Водночас будь-яких доказів того, що [PERSON] на момент укладення договору дарування квартири від 25.11.2000 року не усвідомлювала предмета чи інших істотних умов договору, правових наслідків своїх дій, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі і вона не мала наміру на відчуження належної їй квартири на користь свого чоловіка [PERSON] позивачем суду не надано і в ході судового розгляду даної справи не встановлено. Посилання позивача на те, що після укладення договору дарування від 25.11.2000 року [PERSON] продовжувала проживати та залишалась зареєстрованою у спірній квартирі, а також оплачувала комунальні послуги за житло, а відтак фактичної передачі квартири новому власнику не відбулось, не можуть бути взяті судом до уваги в якості належної підстави для визнання вказаного договору недійсним з підстав укладення його під впливом помилки, а також не є свідченням відсутності волевиявлення останньої на відчуження даного майна в момент укладення договору дарування. Як встановлено судом, [PERSON] з 19.02.1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який проживав разом із нею у квартирі за адресою [ADDRESS] ,починаючи з 1997 року та до моменту своєї смерті [INFO] та вів спільне господарство. Після укладення спірного договору дарування [PERSON] вчиняв юридичні дії, спрямовані на реалізацію свого права власності на отримане в дар від дружини майно,зокрема 11.04.2007 року уклав договір дарування квартири на користь [PERSON] , а відсутність у нього реєстрації у спірній квартирі жодним чином не впливала на його повноваження як власника даного майна та не є свідченням про те, що вказана квартира після укладення договору дарування не вибула з власності [PERSON] . Відтак судом не встановлено підстав, які вказують на те, що відповідач [PERSON] набув у власність квартиру за адресою [ADDRESS] від особи, яка не мала права на відчуження даного майна. При цьому, за життя первісний позивач [PERSON] підстав позову не змінювала та вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 25.11.2000 року з підстав укладення його під впливом помилки не заявляла. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною 1 ст.82, частиною 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких інших належних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02. 2010 року). З урахуванням наведених обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 25.11.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у [PERSON] , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати слід відмовити за недоведеністю. В силу вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed