Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. 14.05.2013 року [PERSON] подано уточнену позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності, у якій вказує наступне (а.с.27). На підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №486, вона набула право власності на квартиру [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON]. Продавцем за договором купівлі-продажу була [PERSON]. До укладення договору купівлі-продажу в квартирі були зареєстровані: дочка власниці - [PERSON], її син [PERSON] та її чоловік - [PERSON], який був вселений до квартири в якості члена сім'ї доньки власника. Право на житло членів сім'ї власника житла регулюється статтею 405 ЦК України, згідно якої „члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону". Оскільки зазначена норма закону є частиною глави 32 ЦК України, якою регулюються відносини сервітуту, до правовідносин щодо користування житлом [PERSON] повинні бути застосовані норми сервітуту. Виходячи зі ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України, сервітутні правовідносини щодо користування членами або колишніми членами сім'ї власника житла, які проживають разом з ним та спільно користуються з ним житлом, виникають в силу закону внаслідок наявності сімейних відносин з власником житлового будинку або квартири. У відповідності до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України „у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, сервітут припиняється". На теперішній час, вона є власником квартири. Відповідач не є і ніколи не був членом її сім'ї. Тому вважає, що внаслідок припинення права власності на квартиру [PERSON] припинилося і право відповідача на користування даною квартирою. Проживання та реєстрація відповідача в квартирі є перешкодою для її вселення в квартиру та здійснення прав володіння та розпорядження квартирою. Добровільно звільнити квартиру та знятися з реєстрації відповідач не бажає. На підставі викладеного, у відповідності до ст.ст. 391,402,405,406 ЦК України, позивач [PERSON] просить усунути їй перешкоди в здійсненні права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, наступним шляхом: визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]; виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселення її в зазначену квартиру. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], позов підтримала, наполягаючи на обставинах та підставах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Не заперечує проти вселення [PERSON] в спірну квартиру. В іншій частині позову просить відмовити, оскільки на його думку, він на законних підставах зареєстрований та мешкає у квартирі. Письмові заперечення проти позову залучені до матеріалів справи (а.с.36). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №486, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) остання набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки МКП „Основаніє" від 06.03.2013 року у вищевказаній квартирі зареєстрований [PERSON] (а.с.7). і сторонами по справі не заперечується факт його проживання у квартирі. Як встановлено під час судового розгляду, до продажу цієї квартири, [PERSON] був вселений та зареєстрований у квартирі як член сім'ї власника квартири [PERSON] - перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка є донькою власника квартири. Відповідно до частин 1,3 ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та ст.156 ЖК України, сервітутні правовідносини щодо користування членами або колишніми членами сім'ї власника житла, які проживають разом з ним та спільно користуються з ним житлом, виникають в силу закону. Отже обов'язковою підставою для їх виникнення є, зокрема факт належності особи до члена сім'ї або до колишнього члена сім'ї власника. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2011 року. Як передбачено п.4 ст.406 ЦК України, у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту, сервітут припиняється. Таким чином, оскільки у зв'язку із укладанням договору купівлі-продажу від 05.03.2013 року, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилося, припинилося і похідне від нього в силу закону сервітутне право [PERSON], як члена сім'ї колишнього власника, на користування цим житлом. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved