Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень в редакції заяви від 20.02.2017року, просить суд визнати дії відповідача умисно спрямованими на незаконне збільшення частки у спадщини, усунути [PERSON] від права на спадкування за законом щодо спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON], визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом та виділити в натурі успадковану 21/40 частину домоволодіння, яка складається з приміщень під літерою «А» за планом: «1-2» житлова 10,9 кв.м., «1-3» кухня 11,8 кв.м., «1-5» ванна 3,0 кв.м., «1-6» коридор 3,6 кв.м., «1-10» коридор 6,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Трудовий, 3, а також просить суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні власністю шляхом виселення його з приміщень під літерою «А» за планом: «1-2» житлова 10,9 кв.м., «1-3» кухня 11,8 кв.м., «1-5» ванна 3,0 кв.м., «1-6» коридор 3,6 кв.м., «1-10» коридор 6,8 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він - [PERSON] та відповідач - [PERSON] є синами [PERSON], яка померла 06 червня 2004року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 21/40 частини домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Трудовий, 3. Позивач вказує, що при житті 05 червня 2004року від імені [PERSON] був складений заповіт, за умовами якого, все своє майно вона ні би то заповідала своєму онуку - [PERSON] (останній є сином відповідача - [PERSON]). Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на дому у спадкодавця, реєстровий №1096. Однак, як вказує позивач, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2013року, в звязку з неможливістю матері в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, заповіт, складений [PERSON] 05 червня 2004 року (за одинадцять годин до смерті) визнано недійсним, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.03.2014 року дане рішення набрало законної сили. Позивач зазначає, що у період розгляду Київським районним судом м [PERSON] справи щодо визнання заповіту недійсним, [PERSON] самочинно зайняв 21/40 частину домоволодіння успадкованого майна, відображеного в технічному паспорті на житловий будинок від 02.10.14р., яка належала матері, де він проживає до теперішнього часу. Також позивач вважає, що у зв'язку із визнанням заповіту недійсним, згідно норм чинного законодавства, повинно бути застосовано спадкування за законом і наявна спадщина у рівних частках мала б бути поділена між двома спадкоємцями першої черги - синами померлої [PERSON], тобто між ним - [PERSON] та відповідачем - [PERSON], третій син [PERSON] - [PERSON] помер 16.06.2014р., і він, як спадкоємець першої черги спадкування за законом, своєчасно звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, як вказує позивач, з матеріалів цивільної справи №1512/2-1015/11 про визнання заповіту недійсним (речові докази, показання свідків, аудіозаписи судових засідань, висновок амбулаторної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи від 11.09.13р.) вбачається, що з боку відповідача - [PERSON] було вчинено дії щодо умисного перешкоджання спадкодавцеві висловити свою останню волю, які були спрямовані на виникнення права на спадкування у інших осіб (в його сина [PERSON]), що згідно із ч. 2 сі. 1224 ЦК України позбавляє його права на спадкування. Позивач стверджує, що [PERSON], розуміючи, що мати, виходячи з її поточного стану, на той момент вона дуже тяжко хворіла, може померти у будь-який час, а також те, що вона не усвідомлює характер своїх дій та не може керувати ними, знаходиться у безпорадному стані, замість карети швидкої допомоги, 5 липня 2004року терміново викликав до неї свідків [PERSON], [PERSON] які є його близькими знайомими, та приватного нотаріуса [PERSON], (що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2013р. справи №1512/2-1015/11) для складання фіктивного заповіту, який не відображав дійсну волю спадкодавця. Так, позивач зазначає, що внаслідок фізичного і психічного стану спадкодавиці, яка не могла самостійно звернутися до відповідних інстанцій з питанням складання заповіту, відповідач скористався ситуацією, не дотримуючись моральних принципів, дозволив собі за власною ініціативою звернувся з заявою до приватного нотаріуса [PERSON], про що є запис про її виклик у журналі нотаріуса. Сама мати, як вказує позивач, в момент вчинення правочину 05 липня 2004р. не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, оскільки в той час вона була психічно і фізично недієздатна, що підтверджується висновком відповідної амбулаторної комплексної судової психолого-психологічної експертизи №486 від 11.09.2013р. Позивач стверджує, що з матеріалів цивільної справи №1512/2-1015/11 про визнання заповіту недійсним також вбачається, що [PERSON] не вжив необхідних заходів для надання тяжко хворій матері необхідної медичної допомоги. Так, за період з 01 січня по 06 червня 2004р. швидку допомогу не викликав, лише менш ніж за добу до смерті [PERSON], до неї був викликаний і прийшов дільничний лікар-терапевт [PERSON], яким у медичній картці було зроблено запис: "Зі слів сина, хвора впродовж 2-3 місяців лікувалася вдома приватно. Від запропонованої госпіталізації, від в/венозних ін'єкцій родичі категорично відмовилися." Тобто на той момент була реальна можливість лікувати матір шляхом її термінової госпіталізації до кардіологічного стаціонару і добитися продовження її життя. Також позивач зазначає, що на час хвороби матері він особисто не володів об'єктивною інформацією щодо стану її здоров'я через те, що [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] чинили йому перешкоди у спілкуванні з матір'ю, не допускали її до нього. Після того як мати тяжко захворіла, вони забрали ключі від її вхідних дверей та на певний період часу, перед смертю, користувались ними самостійно, на його запитання відповідали, що вони самі про неї піклуватимуся, таким чином безпідставно заборонили йому навіть спілкуватися з матір'ю. Крім того, позивач вказує, що 01.12.2012р. Київським РВ ГУ МВСУ в Одеській області відкрито кримінальне провадження №12012170480000286 за фактом підробки заповіту від імені [PERSON] за ознаками кримінального злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. 03.11.2016р. постановою слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУ НП України в Одеській області лейтенанта поліції [PERSON] від 23.12.2016р. позивача визнано потерпілим. До теперішнього часу триває досудове розслідування, яке перебуває на контролі слідчого управління ГУПП в Одеській області і Одеської місцевої прокуратури №1. З урахуванням викладеного, позивач просить визнати дії [PERSON] такими, що спрямовані на незаконне збільшення частки у спадщині, усунути [PERSON] від права на спадкування його обовязкової частки спадщини, визнати право власності в порядку спадкування за законом, виділити в натурі успадковану 21/40 частину домоволодіння та зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. 18.03.2015року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17.03.2016року, просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після померлої [PERSON], та після померлого [PERSON] за заповітом, на 2/3 частки від 21/40 житлового будинку №3 по провулку Трудовий в місті Одесі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 06 червня 2004року померла їх з відповідачем мати - [PERSON], яка при житті склала заповіт на імя свого онука [PERSON]. Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2013року вказаний заповіт було визнано недійсним. Позивач вказує, що він постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є спадкоємцем першої черги спадкування за законом та 21.12.2013року подав до Третьої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на імя спадкодавця. Крім того, позивач зазначає, що відповідач також був зареєстрований за вказаною адресою, однак за життя матері та до часу її смерті він не спілкувався з матірю, не приймав ніякої участі в її утриманні та похованні. Також позивач вказує, що [PERSON] був третім сином [PERSON], однак 16.06.2014р. помер. За життя [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів [PERSON]. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2015року було обєднано цивільну справу №520/1637/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та користування земельної ділянки, та цивільну справу №520/3648/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про перерозподіл спадщини, ухвалено розглядати їх в одному провадженні, присвоєно обєднаній справі №520/1637/15-ц. У судове засідання 07.03.2017року [PERSON] не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. У судове засідання 07.03.2017року [PERSON] не зявився, також надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] про час та місце судових засідань повідомленса належним чином, у судові засідання не зявилась, заперечення або письмові пояснення на позовну заяву не надала. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та часткове задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON], про що свідчать копія свідоцтва про народження серія ЯЩ №841032 від 13.04.1951року та копія свідоцтва про народження серія ГД №986364 від 27.12.1958року. 22 вересня 1973року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією запису акта про укладення шлюбу №1198 від 22 вересня 1973року. Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою №1-2915 від 01.06.1973року і свідоцтва про право власності на частину майна подружжя, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою №1-2917 віл 01.06.1973року [PERSON] належить 21/40 частина домоволодіння №3 по провулку Трудовий в місті Одесі 05 червня 2004року [PERSON] склала заповіт, за умовами якого все своє майно заповідала [PERSON]. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] вдома у [PERSON], як зазначено у заповіті «у звязку з похилим віком та хворобою заповідача». 06 червня 2004року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 07 червня 2004року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, запис №5427, причина смерті коронарний атеросклероз. 26 жовтня 2004року [PERSON] надав до Третьої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, як спадкоємець першої черги. У звязку з наявністю заповіту, складеного 05 червня 2004року [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] не отримав свідоцтво про право на спадщину. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2013року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014року, було визнано недійсним заповіт, складений [PERSON] 05 червня 2004року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (номер в реєстрі нотаріальних дій 1096). При розгляді справи про визнання заповіту недійсним судами було встановлено, що [PERSON], яка померла 06 червня 2004року, страждала органічним розладом особистості та зниженням когнітивних функцій, які ускладнилися тяжким соматичним захворюванням (гіпоксія мозку, виражена гіпотонія, хронічна серцево-судина недостатність), внаслідок чого, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується актом №486 комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи від 11 вересня 2013року. Відповідно до ч. 4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Зі змісту спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 06 червня 2004року, вбачається, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON], є її сини [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, після смерті матері. [PERSON] надав заяву про прийняття спадщини після смерті матері 21 грудня 2013року, тобто після визнання заповіту недійсним. [PERSON] також звернувся з заявою про прийняття спадщини (заява від 21.12.2013 року). 28 січня 2014 року, за вих. №316/02-14, Державний нотаріус третьої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] направила [PERSON] лист із розясненнями, щодо пропуску ним строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та необхідності звернення до суду за вирішенням питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Жодних відомостей про те, чи звертався [PERSON] до суду з відповідною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини у суду немає. 16 червня 2014року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 17 червня 2014року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №6288. Постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 01 грудня 2014року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку №3 по провулку Трудовому в м. Одесі, після смерті [PERSON], оскільки не надано оригіналів правовстановлюючих документів на частину будинку, а також те, що з наданої КП «БТІ» ОМР інформації щодо часток домоволодіння не можливо визначити, чи складає одиницю зазначений будинок. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11.2014року за [PERSON] було визнано право власності на 21/40 частину житлового будинку з надвірними спорудами по Трудовому провулку №3 в м. Одесі, яка складається з жилої кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 36,1кв.м., в тому числі житловою площею 10,9кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Оденської області від 21.05.2015року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014року скасовано, постановлено нове рішення. В позові [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено. Статтями 202, 203 СК України встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Відповідно до ч.1-5 ст.1224 ЦК України є два види усунення від права на спадкування, а саме: 1. Усунення, яке відбувається автоматично в силу закону та не потребує судового рішення про усунення від права на спадкування. Випадки цього виду усунення закон визначає у ч.1 та 2 ст.1224 ЦК України - за негативні дії щодо спадкодавця; у ч.3 ст.1224 ЦК України - за невиконання обов'язків щодо спадкодавця, в тому числі при підтвердженні певної обставини судом; у ч.4 ст.1224 ЦК України - через відміну певного правового статусу по відношенню до спадкодавця. 2. Усунення, яке відбувається в силу судового рішення про усунення від права на спадкування за законом (ч.5 ст.1224 ЦК України). Правовою підставою для застосування судом ч.5 ст.1224 ЦК України є сукупність таких обставин: 1. Спадкоємець за законом ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві. 2. Спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 3. Спадкодавець потребував допомоги. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи та звернення спадкодавця по допомогу до цієї особи, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт того, що [PERSON] перебувала у безпорадному стані, в силу чого не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, підтверджується актом №486 комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи від 11 вересня 2013року, з якого вбачається, що [PERSON], яка померла 06 червня 2004року, страждала органічним розладом особистості та зниженням когнітивних функцій, які ускладнилися тяжким соматичним захворюванням (гіпоксія мозку, виражена гіпотонія, хронічна серцево-судина недостатність), внаслідок чого, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, [PERSON], в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надав суду будь-яких доказів щодо факту ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві допомоги. Визнання недійсним заповіту не є підставою для усунення [PERSON] від права на спадкування. Не підтверджено будь-якими доказами і посилання [PERSON] на те, що [PERSON] не вжив необхідних заходів для надання тяжко хворій матері необхідної медичної допомоги, та те, що за період з 01 січня по 06 червня 2004р. швидку допомогу не викликав, лише менш ніж за добу до смерті [PERSON], до неї був викликаний і прийшов дільничний лікар-терапевт [PERSON], яким у медичній картці було зроблено запис: "Зі слів сина, хвора впродовж 2-3 місяців лікувалася вдома приватно. Від запропонованої госпіталізації, від в/венозних ін'єкцій родичі категорично відмовилися." Крім того, [PERSON] не надав доказів того, що на час хвороби матері він особисто не володів об'єктивною інформацією щодо стану її здоров'я через те, що [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] чинили йому перешкоди у спілкуванні з матір'ю, не допускали її до нього, і після того як мати тяжко захворіла, вони забрали ключі від її вхідних дверей та на певний період часу, перед смертю, користувались ними самостійно, на його запитання відповідали, що вони самі про неї піклуватимуся, таким чином безпідставно заборонили йому навіть спілкуватися з матір'ю. Будь-яких заяв про витребування відповідних доказів [PERSON] під час розгляду справи не заявляв. Навпаки, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає у спадковому житловому будинку по Трудовому провулку, 3, в м. Одесі, з 01 квітня 1985 року. Разом з ним, до дня смерті, проживала його мати [PERSON]. В матеріалах справи також наявний рахунок-замовлення №115822 на ритуальні послуги від 07.06.2004року, з якого вбачається, що замовником є [PERSON]. За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання дій умисно спрямованими на незаконне збільшення частки у спадщини та усунення від права на спадкування необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами та такими , що не підлягають задоволенню. Таким чином суд, виходячи з відомостей матеріалів спадкової справи №1473/2004, вказує, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги спадкування за законом. При цьому посилання [PERSON] на те, що [PERSON] також є спадкоємцем майна [PERSON] за законом, оскільки звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини заслуговують на критичну оцінку. Так, вказана спадкова справа №1473/2004 містить адресований [PERSON] лист, де нотаріус надала останньому розяснення щодо необхідності звернення до суду за вирішенням питання про подовження строку на прийняття спадщини, оскільки заява про прийняття спадщини після смерті, померлої 06.06.2004 року, [PERSON], була подана ним 21.12.2013 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку. Відомостей про встановлення судом [PERSON] додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини до суду не надано. Відповідно до положень ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом визначеного у ст. 1270 УК України стоку не подав заяви про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З такого, суд вказує, що відповідно до положень ст. 1267 ЦК України,частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а отже як [PERSON] так і [PERSON] спадкують по 1/2 частині від належного спадкодавцю [PERSON] майна, тобто по 21/80 часток спірного домоволодіння. Разом з тим між сторонами існує дійсний спір про розмір їх часток у спадщині, що унеможливлює її позасудове оформлення. Крім того матеріали спадкової справи №1473/2004 містять постанову державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори від 01.12.2014 року про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку №3 по провулку Трудовому у м. Одесі з тих підстав, що останній не надав оригіналів правовстановлюючих документів на таке майно. За наданими у судовому засіданні поясненнями, такі правовстановлюючі документи втрачено. Крім того п. 23 постанови №7 від 30.05.2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про спадкування», передбачає, що у випадку відмови нотаріуса в оформленні спадщини, особа-спадкоємець з метою прийняття спадщини може звернутися до суду за загальними правилами цивільного провадження. Відповідно до п. 3.1 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, а тому суд доходить висновку про необхідність визнання за позивачем за первинним позовом право власності на 21/80 частин спірного домоволодіння, та на інші 21/80 частин за [PERSON], оскільки таке відповідає наведеним вище нормам, та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року щодо права учасників справи на ефективний захист їх прав судом. Заявлені позивачем за первинним позовом вимоги про виділ успадкованого ним майна в натурі, задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За наведеними висновками суду, 21/40 частки домоволодіння спадкуються сторонами спору в рівних частинах, та при цьому будь-яких належних доказів про можливість виділу таких часток в натурі до матеріалів справи не додано. Зокрема судом за клопотанням сторін двічі призначалась судова будівельно-технічна експертиза для зясування технічної можливості виділу відповідної частки позивачу, однак згідно долучених до матеріалів справи повідомлень експерта, такі експертизи проведені не були. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Таким чином встановлення судом відповідної технічної можливості виділу відокремлених частин домоволодіння є обовязковою передумовою для ухвалення судом відповідного рішення, та натомість, будь-які належні та достатні докази для вирішення такого питання серед матеріалів відсутні. Позовні вимоги [PERSON] про зобовязання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні власністю такого позивача шляхом виселення його з приміщень, які складаються спірні 21/40 часток домоволодіння такою вбачаються такими, що задоволенню не підлягають. Так, спірне майно, після набрання рішенням законної сили, буде перебувати у спільній частковій власності сторін, без виділу часток в натурі. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За положеннями статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Таким чином сам факт проживання [PERSON] у спірному домоволодінні не свідчить про порушення ним прав власності (створення перешкод у його здійсненні) позивача за первинним позовом, а інших належних та допустимих доказів таких обставин до суду надано не було, та з такого вбачається, що порушення відповідного питання є передчасним. Щодо вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті [PERSON], померлого 16 червня 2014 року, то суд зазначає, що такі вимоги задоволені судом бути не можуть на підставі наступного, - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування»), суди не мають привласнювати собі повноваження інших органів чи установ. Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Разом з тим у вказаному інформаційному листі окремо звертається увага судів на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, відповідно, до зазначених вище розяснень розглядаючи справи про спадкування суди мають встановлювати місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину та законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини, при цьому ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ встановлено, що єдиним належним джерелом такої інформації є матеріали спадкової справи, що у контексті ст. 59 ЦПК України слід розуміти, що єдиний допустимий доказ для встановлення зазначених обстави є саме матеріали спадкової справи, однак [PERSON] позовом не надав до суду таких матеріалів, та не звернувся з відповідним клопотанням про забезпечення доказів, а за такого суд вважає що позивачем не доведено перед судом усіх істотних обставин що включає у себе предмет доказування за вказаними вимогами про визнання за ним права власності на спадщину після смерті [PERSON], а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до задоволених вимог. Так, оглянувши матеріали справи суд доходить висновку про те, що [PERSON] у звязку з заявленими ним вимогами (про визнання дій незаконними, про усунення від спадкування, про усунення перешкод у здійснення права власності та про визнання права власності) сплачено удовий збір в загальному розмірі 1370,80 грн. З зазначених вимог судом було задоволено лише вимогу про визнання права власності на 21/80 частку спірного домоволодіння (тобто 1/2 частину такої вимоги), а тому на його користь належить компенсувати 171,35 грн., відповідно до розрахунку 1370,80 / 4 / 2). [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн. (за вимогами про визнання права власності на 2/3 частки спірного домоволодіння та на право власності на спадщину після смерті [PERSON]), та з огляду на висновки суду щодо таких позовних вимог, на його користь слід стягнути компенсацію в розмірі 182,70 грн., відповідно до розрахунку 487,20 / 2 / 2 * 3 / 2. На підставі викладеного,

Outcome: partial