Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, виконавчого комітету Запорізької міської ради, [PERSON], [PERSON], третя особа: МКП «Основаніє», про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Позивач з дитинства проживала постійно разом із батьками [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], і проживає у цій квартирі до цього часу постійно, зареєстрована у квартирі. У серпні 1999 року позивач тимчасово виїхала зі свого постійного місця проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS], до міста Мелітополя Запорізької області у зв'язку із навчанням у Мелітопольському державному педагогічному інституті. На час навчання [PERSON] тимчасово зареєструвала своє місце проживання у студентському гуртожитку, який розташований по вулиці Свердлова міста Мелітополя Запорізької області. У 2000 році позивач закінчила Мелітопольський державний педагогічний інститут і отримала диплом про повну вищу освіту за спеціальністю «Хімія і біологія», здобувши кваліфікацію вчителя хімії і біології, що підтверджується дипломом спеціаліста серії [NUMBER], виданим [PERSON] Мелітопольським державним педагогічним інститутом 26.06.2000 року. Після завершення навчання у Мелітопольському державному педагогічному інституті позивач повернулася до місця свого постійного проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS], та 30.07.2002 року зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі. [INFO] року помер її батько [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON], виданим міським відділом державної РАЦС реєстраційної служби ЗМУЮ [INFO] pоку, свідоцтвом про народження [PERSON], виданим Комунарським відділом ЗАГС м. Запоріжжя. В ході оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] позивачу стало відомо, що 27.12.1999 року голова Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради прийняв розпорядження № 1269/23-р про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], за батьком позивача [PERSON], матір'ю позивача [PERSON] та її братом [PERSON] 27.12.1999 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі зазначеного розпорядження № 1269/23-р від 27.12.1999 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво № 15508 про право власності на житло - квартиру за адресою: [ADDRESS]. У квітні 2014 року позивач отримала копію свідоцтва № 15508 від 27.12.1999 року про право власності на житло та дізналась про порушення її права на приватизацію, на отримання у власність частки квартири. Таким чином, станом на 27.12.1999 pоку, тобто на час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], позивач мала статус повнолітнього тимчасово відсутнього постійного мешканця цієї квартири та за нею на увесь час навчання зберігалося право на жиле приміщення у вказаній квартирі згідно положень п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України. Однак зазначена обставина не була врахована органом місцевого самоврядування при здійсненні у грудні 1999 року приватизації квартири, приватизація квартири була здійснена всупереч законодавству без її участі та без письмової згоди позивач, остання не була зазначена у розпорядженні про приватизацію квартири та у свідоцтві про право власності на житло як співвласник цієї квартири. У зв'язку з вищевикладеним позивач просила суд визнати незаконним розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 1269/23-р від 27.12.1999 року про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], визнати незаконним свідоцтво № 15508 від 27.12.1999 року про право власності на житло - квартиру за адресою: [ADDRESS], видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, надала аналогічні пояснення, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала, пояснивши суду, що її донька [PERSON] дійсно не знала про ані про приватизацію, ані існування вказаних розпорядження та свідоцтва. Вона особисто про це позивача не повідомляла, проти чи повідомляли чоловік та син вона не знає. В подальшому подала заяву про слухання справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що проти позову заперечує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи заперечення наступним. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки слід відмежувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням, але й намір повернутись. Тобто, в даному випадку, позивач приховує дійсні обставини справи та статтею 71 ЖК України, яка регламентує тимчасову відсутність, що зберігає за особою житлове приміщення підміняє статтю 107 Житлового кодексу України , що регламентує розірвання договору найму жилого приміщення наймачем, тобто вибуття. Частина друга ст. 107 ЖК України визначає, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тобто, позивач, наймач житлового приміщення, втратила право користування жилим приміщенням з дня вибуття, тобто виписалася з квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач не мала наміру продовжувати жити у квартирі за цією адресою, вона виїхала з міста Запоріжжя до іншого міста. Це підтверджується тим, що, по-перше, позивач не тільки навчалася та закінчила Вищий навчальний заклад у 2000 році, відповідно до наданої копії диплому, а 13 листопада 1999 року вона зареєструвала шлюб. Крім цього, позивач і надалі проживала в іншому місті до 2002 року, тому що 28 квітня 2001 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та лише 30.07.2002 року позивач знову зареєструвалася за вищевказаною адресою. Крім іншого, позов не підлягає задоволенню оскільки був поданий зі спливом строку позовної давності. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вказує, що вона дізналась про, начебто, порушення її прав та інтересів лише у 2013 році, після смерті батька, в ході оформлення спадщини. Виходячи із Глави 6 Розділу 3, та ст.ст. 150,156 ЖК України власник житлового приміщення повинен надати згоду на реєстрацію іншої особи у будинку (квартирі). Також, відповідно до п. 25 Постанови від 28.08.1974 року № 677 «Про затвердження Положення про паспортну систему СССР», що діяло на момент повторної прописки позивача, одним із документів, який необхідно було подавати особі, що бажає прописатися за певною адресою є заява, встановленого зразка. В такій заяві необхідно обов'язково вказувати підставу для реєстрації місця проживання заявника (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму, піднайму, оренди або інші документи), а в разі відсутності таких документів необхідна згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника. Позивач повторно зареєструвала своє місце проживання 30.07.2002 року, отже, під час здійснення процедури реєстрації вона обов'язково б дізналась про те, що квартира вже приватизована, виходячи із даних, які необхідно було надати органу реєстрації або через уповноваженого власника квартири та саме з цієї дати починається перебіг строку давності за позовними вимогами. Згідно п.п. 18-21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, який діяв на момент приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], підставою для видачі розпорядження про приватизацію є чітко визначений перелік документів, а саме: заява громадянина на приватизацію квартири (будинку), при наявності документ, що підтверджує пільгові умови приватизації та взята на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідка про склад сім'ї та займані приміщення, де зазначаються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. На підставі вказаної довідки визначається перелік осіб, від яких необхідно отримати дозвіл на приватизацію. Так, як станом на дату проведення приватизації позивача не було в переліку осіб, зареєстрованих за вказаною адресою, також остання не зазначалась у будь-якому документі як тимчасово відсутня особа, за якою зберігається право на житло, тому і дозвіл на приватизацію від неї не вимагався. Відповідно Розпорядження на приватизацію вищевказаної квартири було видано на законних підставах. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав до суду наступні документи: копію диплому спеціаліста про закінчення Мелітопольського державного педагогічного інституту у 2000 році. Даний документ не обґрунтовує позовні вимоги позивача та не доводить факту тимчасової відсутності особи, за якою зберігається право на житло. Довідку від 29.07.2014 року, яка видана ЦОБ № 12 МКП «Основаніє» про те, що [PERSON] (позивач) була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26.03.1991 року, знята з реєстрації 17.08.1999 року, з 30.07.2002 року по теперішній час зареєстрована за даною адресою; зазначена довідка також вказує лише на час, коли позивач була знята з реєстрації за вказаною та час коли вона знову зареєструвалася за вказаною адресою. Позовні вимоги цей документ не доводить. Копію Свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1999 року; копія трудової книжки [PERSON]; згідно записів у трудовій книжці позивача можна зробити висновок, що [PERSON] навчалась на стаціонарному відділенні з 01.09.1995 року та закінчила вищий навчальний заклад 15.08.2000 року, а знялася остання з реєстрації у м. Запоріжжі з метою, за її словами, начебто подальшої реєстрації у студентському гуртожитку лише 17.08.1999 року, тобто після 4 років навчання у вищому навчальному закладі, за 9 місяців до його закінчення. У зв'язку з цим виникає багато сумнівів щодо правдивості слів позивача, та ставить під сумнів чи взагалі вона проживала у гуртожитку та була у ньому зареєстрована. Копію розвороту паспорта громадянина України на якому б була відмітка про реєстрацію в гуртожитку позивачем не надано. Інших належних та допустимих доказів про реєстрацію, окрім як документ органу реєстрації, бути просто не може. Крім того, через 2 місяці після зняття з реєстрації у м. Запоріжжя позивач зареєструвала шлюб у м. Мелітополь, що підтверджує той факт, що [PERSON] виявила бажання знятись з реєстрації у м. Запоріжжя з метою створення сім'ї у м. Мелітополь. Адже відповідно до п. 11 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Довідка від 05.11.2014 року, яка видана ЦОБ № 12 МКП «Основаніє» про те, що [PERSON] знята з реєстрації 17.08.1999 року на навчання у м. Мелітополь та 18.04.2000 року зареєстрована за даною адресою, не містить в собі жодного посилання на документи, які б підтверджували, по-перше, на підставі чого організація, яка видала довідку прийшла до висновку, що позивач була знята з реєстрації 17.08.1999 року саме з метою навчання у м. Мелітополь та не підтверджує факт реєстрації і проживання позивача у студентському гуртожитку. [PERSON] жодним документом не довела факт тимчасової відсутності особи, за якої зберігалося право на житло під час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], а також не довела жодну обставину, на підставі якої суд повинен визнати незаконним Розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 27.12.1999 року про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS], та, відповідно, визнати незаконним Свідоцтво про право власності від 27.12.1999 року на квартиру за адресою [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснивши при цьому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, надані органом, який здійснює реєстрацію громадян, на підтвердження того, що позивач вибула саме на навчання. На підтвердження зазначених фактів є тільки довідки надані МКП «Основаніє», які виписані з бази, та довідка з гуртожитку, що є неналежними доказами по справі. На сьогоднішній день факт, що позивач вибувала саме на навчання та збиралась повернутись у м. Запоріжжя, не є доведеною підставою, оскільки згідно відповіді УДМС України в Запорізькій області, зазначені відомості знищені. Щодо приватизації державного житлового фонду зазначив, що якби на той час в органах, які здійснюють реєстрацію зазначалось, що особа вибула тимчасово, то без її згоди ніякої приватизації не відбулось, і це ще раз підтверджує той факт, що особа вибувала на загальних підставах. Представник відповідача виконавчого комітету ЗМР [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проти позову заперечує у повному обсязі. Додатково суду пояснила, що у 1999 році надійшла заява від [PERSON], [PERSON], [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS]. Приватизація відбулася відповідно до рішення виконкому Запорізької міської ради № 433 від 26.11.1992 року, яким була затверджена схема проведення приватизації. На той час КП «ВРЕЖО»№ 5 відбирав у громадян заяви про надання згоди на приватизацію квартири. Згідно довідки про склад сім'ї квартири [ADDRESS], відсутня відмітка про те, що позивач [PERSON] тимчасово знята з реєстрації, тому приватизація вищевказаної квартири відбулася на законних підставах. До того ж просила суд застосувати строк позовної давності, який позивачем було пропущено. На підставі вищевикладеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи МКП «Основаніє» у судовому засіданні покладався на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи із встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. 17.08.1999 року [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та вибула до міста Мелітополь на навчання, де зареєструвала своє місце проживання у студентському гуртожитку, який розташований в [ADDRESS]. 27.12.1999 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради було прийнято розпорядження № 1269/23-р про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON] 27.12.1999 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі зазначеного розпорядження № 1269/23-р від 27.12.1999 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво № 15508 про право власності на житло-квартиру за адресою: [ADDRESS]. У 2000 році [PERSON] закінчила Мелітопольський державний педагогічний інститут та отримала диплом про повну вищу освіту серії [NUMBER], виданий [PERSON] Мелітопольським державним педагогічним інститутом 26.06.2000 року. У квітні 2014 року позивач отримала свідоцтва № 15508 від 27.12.1999 року про право власності на житло. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] зазначає, що про порушення свого права вона дізналась лише у 2013 році, після смерті батька в ході оформлення спадщини. Згідно обліку адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області місце проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровано з 18.04.2000 року. Таким чином, позивач проживала за адресою: [ADDRESS]з батьками з 18.04.2000 року. [PERSON] звернулася до суду з позовом лише 30.07.2014 року, тоді як подія мала місце 27.12.1999 року, тобто позивачем пропущено строк позовної давності, поважності пропуску цього строку останньою не доведено. Разом з тим, як роз'яснив ВСУ в своїй Постанові «Про судове рішення в цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року в абз. 3 п. 11 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 1 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація квартир - це відчуження квартир державного житлового фонду на користь громадян. Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначає Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держкомітету по житлового-комунальному господарству 15.09.1992 року за № 56. Згідно з п.п. 18-21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, підставою для видачі розпорядження про приватизацію є чітко визначений перелік документів, а саме: заява громадянина на приватизацію квартири (будинку), при наявності документа, що підтверджує пільгові умови приватизації, та взята на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідка про склад сім'ї та займані приміщення, де зазначаються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. На підставі вказаної довідки визначається перелік осіб від яких необхідно отримати дозвіл на приватизацію. Пункт 20 даного Положення зазначає, що при оформленні заяви на приватизацію квартир громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім"ї та займані ним приміщення. В довідці вказуються члени сім"ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 8 Закону та п. 14 Положення передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, а передача квартир оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 23 Положення рішення про приватизацію (наказ) приймається органом приватизації на підставі заяви громадянина, який вирішив приватизувати житло та на підставі доданих до заяви довідки про склад сім"ї та довідки про займані приміщення. Після отримання даних документів орган приватизації готує розрахунки та видає розпорядження (наказ). Згідно ксерокопії заяви від [PERSON], поданої до Комунарської районної адміністрації міста Запоріжжя від 20.11.1999 року, до складу членів сім'ї входили [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до довідки КП «ВРЕЖО № 5» про склад сім'ї наймача квартири [ADDRESS], у квартирі станом на 20.11.1999 року прописані [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина наймача, [PERSON] - син наймача, тобто в довідці вказані відповідачі та відсутні відомості про те, що за позивачем зберігається право на користування даним житловим помешканням. Станом на дату проведення приватизації позивача [PERSON] не було в переліку осіб, зареєстрованих за вказаною адресою, також позивач не зазначалась у будь-якому документі як тимчасово відсутня особа, за якою зберігається право на житло, тому і дозвіл на приватизацію від неї не вимагався. Згідно повідомлення з Державної міграційної служби України Комунарського районного відділу, 17.08.1999 року [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та вибула до міста Мелітополь на навчання. 18.04.2000 року [PERSON] прибула у м. Запоріжжя та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], згідно паспорту [NUMBER] від 25.12.1999 року виданого Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області з 18.04.2000 року по теперішній час. У відповідності до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, а саме ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції та не зміг довести обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, не довівши суду факт тимчасової відсутності особи, за якою зберігалося право на житло під час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім того, суд під час розгляду справи роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки та сприяв здійсненню їхніх прав, чим позивач не скористався, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Окрім того, позивачем до участі у справі в якості відповідача притягнута районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, проте до цієї особи не було пред'явлено жодних позовних вимог і вона є неналежним відповідачем. Представниками відповідача [PERSON] у судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності з посилання на ті події, що мали місце у 2000 році, коли позивач повторно зареєструвала місце свого проживання, однак звернулася до суду зі значним пропуском строку позовної давності, встановленим ст.ст. 257, 261 ЦК України і не просить суд його поновити. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення чи оспорювання іншою особою. Дійсно, з позовом про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири та визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] звернулася у липні 2014 року, тобто майже через 14 років з моменту коли вона дізналась про приватизацію, оскільки повторно зареєструвала своє місце проживання 18 квітня 2000 року, однак, оскільки позивачем не доведено порушення суб'єктивного цивільного права, то у задоволенні її позову слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю, а не у зв'язку із спливом позовної давності. За змістом ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed