Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , ПАТ «НАСК «Оранта» про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Мотивуючи свої вимоги 03 грудня 2016 року [PERSON] , керуючи автомобілем «Міtsubіshі Pаjero», номерний знак [NUMBER] , який належить йому на праві власності, перебуваючи на автомобільній стоянці по вулиці Ревуцького, 16 «а» у місті Києві, здійснив наїзд на автомобіль «Аudi Q7», номерний знак [NUMBER] , який належить їй - [PERSON] , чим завдав майнову шкоду в сумі 31 127 грн. 16 коп., яку добровільно відшкодувати відмовляється. На час дорожньо - транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як власника автомобіля «Міtsubіshі Pаjero», номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів серії ДЦВ № 0086917 від 25 лютого 2017 року зі строком дії договору до 24 лютого 2017 року та з лімітом відповідальності 100 000 грн. 00 коп. й «нульовою» франшизою. Оскільки ПАТ «НАСК «Оранта» відмовило їй у виплаті страхового відшкодування, а також зважаючи на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 жовтня 2018 року по цій справі, вважає, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди[PERSON] та його страхова компанія - ПАТ «НАСК «Оранта» мають їй відшкодувати понесені збитки, а хто із них та у якому розмірі, на думку представника позивача, нає визначити суд. Окрім того, зважаючи на наслідки протиправних дій відповідача як заподіювача шкоди та винуватця дорожньо-транспортної пригоди, вважає, що їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 21 744 грн. 78 коп., й просить стягнути її з винуватця такої пригоди - [PERSON] . За таких обставин, з урахуванням уточнених змін до позовних вимог від 09 лютого 2020 року (а.с. 70 том 2), позивач просила стягнути з відповідачів [PERSON] та ПАТ «НАСК «Оранта»майнову шкоду у сумі 31 127 грн. 16 коп., а також відшкодувати понесену моральну шкоду у сумі 21 744 грн. 78 коп., стягнувши її з винуватця такої пригоди - [PERSON] судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 27 лютого 2018 року (а.с. 34 том 2), позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити. Наголосив, що оскільки ПрАТ «НАСК «Оранта» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, а також зважаючи на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 жовтня 2018 року по цій же справі, вважає, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди[PERSON] та його страхова компанія - ПАТ «НАСК «Оранта» мають відшкодувати позивачу понесені збитки, а хто із них та у якому розмірі, на його думку, нає визначити суд, моральну шкоду просив стягнути з [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове повторно засідання не з`вився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), надав відзив на позов, не визнавши позовні вимоги та, вважаючи, що завдані ним збитки під час ДТП має відшкодувати його страхова компанія - ПАТ «НАСК «Оранта» в межах ліміту відповідальності - 100 000 грн., який не перевищений згідно вимог позивача та оцінених збитків - 31 127 грн. 16 коп., й «нульовою» франшизою. Відповідач ПАТ «НАСК «Оранта»в судове засідання не з`вився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), надав відзив на позов, не визнавши позовні вимоги, зважаючи, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду з цим позовом в межах вимог до ПАТ «НАСК «Оранта», про що ним подається заява від 08 грудня 2020 року про застосування такого строку із наслідком відмови у задоволенні позовних вимог згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України. Обгрунтовуючи свою заяву тим, що оскільки позивач після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03 грудня 2016 року звернулась до суду в січні 2017 року з позовом до [PERSON] , третя особа - ПАТ «НАСК «Оранта», про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тому саме з січня 2017 року починається відраховуватися трирічний строк звернення до суду за захистом порущеного права, натомість позивачка звернулась до суду із вимогою до ПАТ «НАСК «Оранта» лише 09 лютого 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження. Справа розглядається судами неодноразово. Так, рішенням Дарницького районного суду від 22 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «НАСК «Оранта», про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково й стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 29 963 грн. 67 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 2 000 грн у відшкодування моральної, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, яке скасовано постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (а.с. 42 - 45 том 2), з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням наданих відповідачами відзивів на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 03 грудня 2016 року [PERSON] , керуючи автомобілем «Міtsubіshі Pаjero», номерний знак [NUMBER] , який належить йому на праві власності, рухаючись заднім ходом на території автомобільної стоянки по вулиці Ревуцького, 16 «а» у місті Києві, здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Аudi Q7», номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , в результаті чого автомобілю позивача завдано механічні пошкодження (а.с. 62 том 1) Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 14 том 1). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З метою відновлення пошкодженого автомобіля позивач [PERSON] звернулась до сервісного центру ТОВ «Ауді-Центр Київ», де її автомобіль перебував на гарантійному обслуговуванні й згідно акта здачі-прийняття робіт від 13 березня 2017 року, квитанції від 7 березня 2017 року, рахунків від 7 березня 2017 року та від 10 березня 2017 року, майнової шкода, завдана власнику автомобіля «Аudi Q7», номерний знак [NUMBER] , складає 29 963 грн. 67 коп. (а.с. 67 - 69). На час дорожньо - транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як власника автомобіля «Міtsubіshі Pаjero», номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів серії ДЦВ № 0086917 від 25 лютого 2017 року зі строком дії договору до 24 лютого 2017 року та з лімітом відповідальності 100 000 грн. 00 коп. й «нульовою» франшизою (а.с. 64 том 1). Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Такий правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Суд, встановивши, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», врахувує, що коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сума франшизи компенсується страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки. За таких обставин, зважаючи на застраховану цивільно-правову відповідальність [PERSON] у ПАТ «НАСК «Оранта» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів серії ДЦВ № 0086917 від 25 лютого 2017 року зі строком дії договору до 24 лютого 2017 року та з лімітом відповідальності 100 000 грн. 00 коп. й «нульовою» франшизою, а також визначеного позивачем розміром збитку, який покривається лімітом такої відповідальності ПАТ «НАСК «Оранта», суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо стягнення з [PERSON] майнової шкоди з урахування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», натомість такі підстави наявні для стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта», проте, зважаючи, що ПАТ «НАСК «Оранта» подано заяву від 08 грудня 2020 року про застосування строку позовної давності із наслідком відмови у задоволенні позовної вимоги до такого відповідача, враховуючи положення ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, у задоволені позову до такого відповідача позивачу необхідно відмовити. Так, позивач після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03 грудня 2016 року, звернулась до суду в 13 січні 2017 року з позовом до [PERSON] , третя особа - ПАТ «НАСК «Оранта», про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, визначивши відповідачем винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] (а.с. 1 том 1), натомість позивачка звернулась до суду із вимогою до ПАТ «НАСК «Оранта» лише 09 лютого 2020 року (а.с. 70 том 2), тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою згідно ч.4 ст. 267 ЦК України для застосування судом позовної давності за заявою сторони відповідача у спорі, зробленою до винесення таким судом рішення. Підстав для визнання поважними причини пропущення позивачем позовної давності згідно ч.5 ст. 267 ЦК України, немає. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Суд, надавши оцінку поясненням, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок пошкодження майна позивача, внаслідок чого відбулось погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково на таких підставах. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 21 744 грн. 78 коп., проте судом прийнято до уваги фактор співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України), його розмір та оцінює її у розмірі 2 000 грн. 00 коп., виходячи із наступного. Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до пункту 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом встановлена вартість завданого позивачу збитку на суму 29 963 грн. 67 коп. й такому позивачу завдано моральної шкоди внаслідок пошкодженого майна, відповідно визначена судом сума моральної шкоди є співмірною до завданих йому душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України). Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до пункту 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні частково заслуговують на увагу, решта розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язання по відшкодуванню моральної шкоди, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ - ї групи, відповідно з відповідача [PERSON] в межах його відповідальності на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 грн. 40 коп., що становить 9% від задоволеної судом вимоги про стягнення моральної шкоди (2 000 грн. 00 коп.), при визначеній позивачем в сумі 21 744 грн. 78 коп. (2 000 грн. - склалає 9% від суми 21 774 грн. 78 коп., а 6 грн. 40 коп. - 9% від суми судового збору - 640 грн. 00 коп.), а у решті судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Мінітрів України, що відповідає положенню ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 3, 9, 22-31, 35, 36, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України,

Outcome: partial