Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання 1/3 частки у праві власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності, виданого 28.04.1994 року фондом державного комунального майна міської ради народних депутатів (наказ №204-АБ), яке було зареєстроване Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером запису 249-3139 в книзі 26, реєстраційний номер 24245093, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності йому, його матері, [PERSON] , та його братові, [PERSON] . 15 серпня 2008 року він, його мати від свого імені та від імені брата, [PERSON] , продали вищевказану квартиру і придбали садибу в с. Сергіївка Рівненського району Рівненської області, однак через спір між спадкоємцями змушені були її залишити і жити на зйомних квартирах в м.Рівне. Пізніше, за кошти від проданої квартири було придбано житловий будинок в [ADDRESS] , однак він залишився проживати у м.Рівне і лише навідував матір. В квітні 2010 року його заарештували і до липня 2013 року він утримувався під вартою в СІЗО №24 в м. Рівне. Вироком Дубенського міськрайонного суду від 06.12.2013 року його було звільнено від покарання у зв`язку з тяжким захворюванням і він став постійно проживати з матір`ю в будинку [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. В квітні 2016 року від матері йому стало відомо про те, що [PERSON] подав до неї позов до Дубенського міськрайонного суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на будинок [ADDRESS] . Про те, що під час його знаходження під вартою в СІЗО мати позичила у [PERSON] кошти для розвитку бізнесу брата [PERSON] , він знав, оскільки після звільнення з СІЗО неодноразово на прохання матері передавав йому гроші, однак про укладення договору іпотеки його ніхто не повідомляв. Під час розгляду даної цивільної справи в суді, до якої він був залучений як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог, він ознайомився з наявними у ній матеріалами, зокрема, з договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим 15.10.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., р.№3695, та іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим 12.06.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В., р.№2125. Саме з договору купівлі-продажу від 15.10.2008 року він дізнався про те, що мати є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] , про що вона не повідомляла. До того часу він був упевнений в тому, що його частка в проданій квартирі в м. Рівне не пропала, а автоматично замінена на таку ж частку у праві власності на будинок в селі. Вважає, що з вини відповідачів протиправно позбавлений свого права на житло та на захист права власності, оскільки будинок [ADDRESS] за борги матері арештований і може бути проданий з публічних торгів. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Заяв та клопотань не надходило. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Заяв та клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Заяв та клопотань не надходило. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Суд вважає, що розгляд справи можливо провести на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року, [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та [PERSON] , продали квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2095 (а.с. 9-10). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 жовтня 2008 року, [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., зареєстровано в реєстрі за № 3605 (а.с. 11-12). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20605324 від 16.10.2008, власником житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] зазначена [PERSON] (а.с. 13). 12 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2124 (а.с. 14-16). Вироком Дубенського міськрайонного суду від 06.12.2013 року [PERSON] визнано винним за ч.2 ст. 309 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч.2 ст. 84 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку з важкою хворобою (а.с. 17-19). Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно зі статтею 658 ЦК України право продажу майна належить його власнику. За статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу вказаних норм вбачається, що істотними умовами договору купівлі- продажу є предмет, ціна та строк її сплати. При цьому, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Стаття 1 Закону України „Про іпотеку" визначає іпотеку - як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України „Про іпотеку". Оформлення іпотеки відбувається шляхом укладання іпотечного договору. Зміст іпотечного договору становлять його умови, як погоджені сторонами так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Відповідно до ч. 2 п. 4. ст. 18 Закону України „Про іпотеку" у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Із матеріалів справи вбачається, що зазначені договори були укладені в письмовій формі та посвідчені нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Позивачем не надано жодного доказу порушення істотних умов Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , а також іпотечного договору укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено у частині п`ятій статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed