Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач, його хрещений, зареєстрований за вище вказаною адресою, але з 2010 року за місцем реєстрації не проживає без поважних причин і місце його перебування не відоме. Добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає, чим порушує його права, як власника будинку. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення за місцем реєстрації судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, яку повернуто за непроживання. Згідно акта депутата Баратівської сільської ради від 25.01.2019 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Виклик відповідача здійснено через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження такого позивачем надано копію свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане на підставі рішення Баратівської сільської ради від 01 листопада 1988 року. Державна реєстрація права власності на житло проведена відповідно 23 жовтня 2001 року Снігурівською філією Миколаївського МБТІ (а.с.7). 12 січня 2010 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , зареєстрований відповідач [PERSON] Вказане підтверджується довідкою виконавчого комітету Баратівської сільської ради від 30.01.2019 року (а.с.15). Актом депутата Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Ковальчук Т.І. від 25 січня 2019 року посвідчено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше десяти років, що також [PERSON] [PERSON] (а.с.9-11). Позивач зазначає, що відповідач змінив місце проживання та постійно проживає за межами України. Вказане підтвердила і у своїх письмових поясненнях свідок [PERSON] - матір відповідача, яка зазначила, що дійсно її син [PERSON] восени 2010 року виїхав до Російської Федерації, на теперішній час невідоме його місцезнаходження, на зв`язок останній не виходить. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Судовий збір на свою користь з відповідача позивач просив не стягувати.

Outcome: approved