Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.06.2007 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі по тексту ПАТ «ВАбанк») був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав в кредит грошові кошти в сумі - 20 950 доларів США для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу транспортного засобу. В забезпечення виконання позивачем своїх зобов»язань перед банком щодо повернення грошових коштів між банком та [PERSON] укладеного договір поруки та із позивачем та банком було укладено договір застави транспортного засобу. У зв»язку з неналежним виконання своїх зобов»язань за кредитним договором банк в 2010 році звернувся із позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитом, наслідком чого було ухвалення 26.03.2010 року Подільським районним судом м.Києва рішення про стягнення заборгованості за кредитом, а саме у вигляді основного боргу, процентів та штрафних санкцій, а всього в розмірі - 144 058,21 грн., яка розрахована згідно еквіваленту до суми боргу в доларах США на час винесення рішення. Позичальник сплатив 29 та 30 жовтня 2013 року на користь банку вказану заборгованість, виконавши рішення суду та зобов»язання перед банком в повному обсязі. Між тим, при зверненні до банку із заявою про видачу довідки про відсутність заборгованості за кредитом з»ясувалось, що банк продовжує нараховувати суми боргу позивачу. В той же час, у зв»язку з тим, що банк, пред»являючи позов до позивача в 2010 році, змінив строк виконання основного зобов»язання, а відтак втратив право на нарахування відсотків за користування кредитом, а з врахуванням вимог ст.599 ЦК України кредитний договір є припиненим, що підтверджується його умовами наявною судовою практикою. Таким чином, сторона позивача вважає правовідносини за цим договором припиненими, а оскільки вказані обставини не визнаються банком, тому позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду із цим позовом. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з викладених у позові підстав, зважаючи на те, що банк, скориставшись своїм правом звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості в 2010 році, припинило дію кредитного договору згідно на п.5.2 його умов. Такими діями відповідач визнав, що він лише один раз може стягнути з позивача заборгованість по кредиту в сумі основного боргу та відсотків. Власне його діями було змінено термін дії кредитного договору, а відтак його дію було припинено. При цьому, жодних нових договорів чи змін до договору кредиту між сторонами укладено не було. Представник відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в судовому засіданні підтримав свої письмові заперечення проти позову, пояснивши суду, що дійсно рішенням Подільського районного суду м.Києва від 26.03.2010 року було стягнуто заборгованість з позивача на користь банку. 29 та 30 жовтня 2013 року позивач дійсно сплатив на користь банку заборгованість в сумі - 121 440 грн. і 28.05.2015 року - 1148,38 доларів США. Між тим, заборгованість за кредитом позивачем не було погашено в повному обсязі, оскільки станом на 11.09.2015 року її розмір становить - 295 727, 87 грн., яку на виконання вимог п.2.5.1, 3.3.3 кредитного договору повернуто в повному обсязі не було. Крім того, за умовами п.4.5 укладеного між сторонами кредитного договору визначено його дію до повного виконання сторонами своїх зобов»язань. З цих підстав представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити. Треті особи [PERSON], Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явились та своїх представників не направили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, тому суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 12.06.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №32/21, згідно якого позичальник отримав в кредит кошти в розмірі - 20 950,50 доларів США, з відсотковою ставкою 13 % річних, на строк до 12.06.2013 року (а.с.9-10). При цьому, було складено та підписано позичальником графік погашення заборгованості та додатковий договір №1 від 02.12.2008 року, яким сторони погодили збільшення відсоткової ставки до 17,5 % річних та визначили новий термін повернення кредиту - 12.06.2018 року (а.с.13,15, 16). 12.06.2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого останній виступив поручителем для забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором № 32/21 від 12.06.2007 року (а.с.14). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Користуючись своїм правом на дострокове стягнення заборгованості у зв»язку із порушенням позивачальником своїх зобов»язань, банк в 2010 році звернувся до суду з таким позовом. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 27.03.2010 року за позовом ВАТ ПАТ «ВіЕйБі Банк» було стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 03.02.2010 року у загальній сумі - 142 513,08 грн. та витрати на ІТЗ, судовий збір, а всього в сумі - 144 058,21 грн. Вказане рішення набрало законної сили (а.с.19-20). Вказаним рішенням було стягнуто заборгованість по сплаті основного боргу в сумі - 16 840,88 доларів США у гривневому еквіваленті - 134700 грн., а саме заборгованість за кредитом в сумі - 15 101, 10 доларів США, що складається із простроченої заборгованості - 843,60 доларів США, строкової заборгованості в сумі - 14257,50 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі - 1739,78 доларів США та штраф за несвоєчасне погашення кредиту, сплати відсотків в сумі - 20% від суми заборгованості - 7812,99 грн. Також, квитанціями від 29 та 30 жовтня 2013 року [PERSON] погасив заборгованість перед банком в сумі - 119 895 грн., 1545,13 грн. і 28.05.2015 року в сумі - 24 163,39 грн., що визнається сторонами в судовому засідання, а отже в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с.21-23). При цьому, судом встановлено, що незважаючи на сплату вказаних коштів на виконання рішення суду від 27.03.2010 року, ПАТ «ВіЕЙБі Банк» згідно погодженого графіку із позивачем згідно додаткового договору №1 від 02.12.2008 року продовжує нарахування заборгованостей по сплаті основного боргу, процентів в доларах США, що не не оспорюється сторонами в судовому засіданні. Обгрунтовуючи свої вимоги за цим позовом, [PERSON] особі свої представників вказує на те, що ним було сплачено визначену банком у позові та стягнуту рішенням Подільського районного суду м.Києва від 26.03.2010 року суму боргу в повному обсязі, а тому усі зобов»язання за кредитним договором є припиненим в силу ст.599 ЦК України та з урахуванням вимог п.5.2 кредитного договору. Між тим, вказана позиція позивача та його представників є помилковою з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.598 ЦК України визначено, що зобов»язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором. Зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.599 ЦК України). Згідно п.5.2 умов кредитного договору, на який як на підставу для задоволення позову посилається сторона позивача, визначено, що сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання позивальником зобов»язань по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів, а так само невиконання або не належного виконання зобов»язань, передбачених п.п.3.3, 5.1 цього договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманих кредитних коштів, сплачує банку проценти за користування коштами. При цьому, п.5.1 вказаного кредитного договору визначено, що після сплати процентів за користування кредитними коштами, можливих штрафних санкцій дія цього договору припиняється. Вказані умови договору жодним чином не вказують про припинення правовідносин за кредитним договором, а вказаних умовах договору визначено про можливість припинення кредитного договору, тобто поняття «припинення правовідносин» і «припинення кредитного договору» є відмінними одне від одного та їх ототожнення є не допустимим. Крім того, враховуючи оплату суми заборгованості позивачем лише в 2013 році, тобто після того як пройшло майже 3 роки після його винесення, право банку на вчасне повернення основного боргу по кредиту та на нарахування відсотків за користування кредитними коштами було знову порушено позивачем, а його зобов»язання перед банком вчасно виконано не було, що надає банку право на стягнення заборгованості і процентів за новий період з врахуванням того, що кредит був виданий в доларах США, курс якого за вказаний період динамічно змінювався в бік збільшення. Зазначені обставини унеможливлюють визнання правовідносин за цим кредитним договором припиненими. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов»язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов»язання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов»язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов»язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз»яснено, що зобов»язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Крім того, статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Зважаючи на викладене, та з врахуванням того, що разом з додатковим договором №1 від 02.12.2008 року до кредитного договору №32/21 від 12.06.2007 року позивачем було погоджено новий графік погашення заборгованості за кредитом, яким визначено строк повернення кредиту до 12.06.2018 року, а умовами п.7.3 основного договору кредиту сторонами погоджено дію Кредитного договору до повного його виконання, а доказів належного виконання зобов»язання позивачем не надано, тому станом на даний час правовідносини між сторонами тривають, а наведені стороною позивача обставини для їх припинення не доводять необхідність визнання таких правовідносин такими, що є припиненими, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed