Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

24.10.2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому, уточнивши позовні вимоги 06.11.2018 року в порядку усунення недоліків позовної заяви, просила стягувати з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2000 грн., до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначила, що син практично перебуває на її утриманні. Син потребує значного утримання на свій побут та навчання. Позивач не взмозі самостійно належно забезпечувати потреби сина. Відповідач власної зацікавленості в наданні матеріальної допомоги сину не проявляє, хоча є здоровим, матеріально забезпеченим, має стабільний дохід від підприємницької діяльності, а тому може надавати регулярно аліменти на утримання дитини саме в розмірі 2000 грн. щомісячно. Оскільки згоди з приводу надання матеріального утримання на сина між ними не досягнуто, змушена звернутися до суду з даним позовом. 07.11.2018 року ухвалою суду було прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження, розгляд справи по суті вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, які просила задовольнити. Відповідач та його представник уточнені позовні вимоги визнали частково. Відповідач не заперечив проти стягнення з нього аліментів у визначеному законом мінімальному розмірі, посилаючись на те, що має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей та дружину. Доповівши позовні вимоги, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення за наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Як встановлено, батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є сторони у справі /а.с.11/. Згідно довідки ОСББ "ЖБК-1" від 21.08.2018 року неповнолітній син [PERSON] проживає з матір'ю, позивачем у справі, та перебуває на її утриманні /а.с.18/. Позивач офіційно працює та її дохід за період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року склав 10641,14/а.с.5/. Як вбачається з наданих позивачем медичних довідок неповнолітній [PERSON] часто хворіє, у зв'язку з чим потребує проведення амбулаторного та стаціонарного оздоровлення/а.с.45,46,47/. Отже, позивач посилається у позові на те, що дитина потребує належного та достатнього матеріального утримання в рівних частинах як від матері так і від батька, однак утримується лише матір'ю, оскільки батько дитини самоусунувся від надання будь-якої допомоги сину. Як встановлено судом відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі/а.с.39/, та має на утриманні двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Крім цього, відповідач є приватним підприємцем та з його власних слів, його дохід щомісячно становить біля 10000 грн. Визнаючи аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідач посилається на те, що на його утриманні, крім неповнолітніх дітей, також, перебуває дружина, яка не працює. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, суду надано не було. Отже будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє її утримання. Отже, як вбачається з матеріалів справи, та встановлено в судовому засіданні, відповідач взмозі сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої дитини, зокрема, є здоровим, працездатним, отримує достатні доходи від підприємницької діяльності, та не достатньо приймає участь в утриманні свого сина, на спростування чого останнім не було подано заперечень. Крім цього, відповідачем визнано мінімальний гарантований розмір аліментів, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому суд, враховуючи, також, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбачений Закон України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», беручи до уваги часткове визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, що буде відповідати як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів. Крім цього, задовольняючи позов частково в сумі 1500 грн., суд керується тим, що позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12,81,89 ЦПК України не доведено та не надано достатніх доказів того, що відповідач взмозі сплачувати аліменти саме в розмірі 2000 грн. щомісячно на кожного Відповідно до ч.1 ст. 79, ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання (пред»явлення) позовної заяви. У відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу за один місяць. Судовий збір згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: partial