Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до народного депутата [PERSON] , [PERSON] , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що [INFO] року у прямому ефірі Парламентського телеканалу «Рада» під час трансляції програми [INFO] на своєму брифінгу народний депутат України [PERSON] та [PERSON] , поширили недостовірну інформацію, яка шкодить діловій репутації, а також порочить честь і гідність позивача, а саме: народний депутат України [PERSON] зазначив: [INFO]. [PERSON] зазначив: «[INFO]». Зазначена інформація, що поширена про позивача є такою що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб. 23.09.2019 року від представника державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення позову в частині що стосується відповідача ДП «Парламентський телеканал «Рада». 24.09.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення позову, вказав що частина твджень є фактичними твердженнями,які є досовірними, а частина оціночними судженнями. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. У судовому засіданні представник відповідача-1 [PERSON] , проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. У судовому засіданні представник відповідача-2 [PERSON] . проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. Представник державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» в судовому засіданні Козяр Н.В. заперечувала щодо позовних вимог в частині виконання судового рішення, у випадку його задоволення. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17) Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За змістом вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Так, з матеріалів справи вбачається, що народним депутатом України [PERSON] у програмі [INFO], що транслювалася [INFO] року у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме: «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]». Крім того, [PERSON] у програмі [INFO], що транслювалася [INFO] року у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме: «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]». Факт поширення цієї інформації не спростовано відповідачами та підтверджується відеозаписом програми [INFO] від [INFO] року, наданого листом Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» від 04.06.2019 року № 23-29/101. Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, що підтверджується роздруківкою з YouTube-каналу Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», що цей виступ переглянули 67 глядачів. Дані висловлювання народного депутата [PERSON] та [PERSON] , виражені у посиланні на конкретні факти та події. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачами [PERSON] та [PERSON] містить фактичні дані, та викладена відповідачами у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і як наслідок може бути визнана недостовірною. Що стосується поширеної відповідачем [PERSON] інформації стосовно позивача слід вказати, що фактично, у своєму висловлюванні [PERSON] стверджує про наявність наступних фактів, а саме: по - перше непрофесійності, порушенні чинного законодавства України при купівлі нерухомості та в процедурі обрання позивача членом Вищої ради правосуддя («[INFO]»; [INFO]»; «[INFO]»): по-друге прямо називає позивача злочинцем («[INFO]»), суд приходить до наступного висновку. Так, відповідач [PERSON] стверджує «[INFO]»). Проте, Законом України «Про Вищу раду правосуддя» визначено порядок обрання членів Вищої ради правосуддя з`їздом адвокатів України, а саме: з`їзд адвокатів України обирає членів Вищої ради правосуддя шляхом таємного голосування (ч. 1 ст. 11); голосування проводиться виключно за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та обрані делегатами цього з`їзду; голосування також проводиться за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та висунуті безпосередньо на з`їзд не менш як двадцятьма відсотками обраних делегатів з`їзду (ч. 2 ст. 11); обраним на посаду члена Вищої ради правосуддя вважається кандидат, який за результатами таємного голосування отримав більшість голосів обраних делегатів з`їзду адвокатів України (ч. 3 ст. 11). Отже, порядок обрання членів Вищої ради правосуддя не пов`язаний з прямим волевиявленням - позивача, а залежить від результатів таємного голосування делегатів з`їзду адвокатів України, які представляють всі регіони України. І єдине, що залежало від волевиявлення позивача це подання документів як кандидата у члени Вищої ради Правосуддя у порядку, встановленому ЗУ «Про вищу раду правосуддя». Так, ні Конституція України, ні Закон України «Про вищу раду правосуддя», ні інший нормативно-правовий акт не містить пряму заборону повторно подавати документи для обрання на посаду члена Вищої ради правосуддя, а подання відповідних документів не є абсолютною підставою для обрання позивача членом Вищої ради правосуддя. Крім цього, слід зазначити, що позивач до 15.02.2019 року ніколи необирався членом Вищої ради правосуддя. Також слід звернути увагу на те, що у лютому 2019 року 48 народних депутатів України, в тому числі і відповідач [PERSON] звернулись до Конституційного Суду України з клопотанням щодо офіційного тлумачення положень ч.5 ст. 131 КУ, проте ухвалою Великої Палати Конституційного Суду України від 06.06.2019 у справі №1-44/2019 (902/19) у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням було відмовлено. А отже, вказана поширена інформація народним депутатом є недостовірною, а тому підлягає спростуванню. Що стосується поширеної інформації [PERSON] «[INFO]». Обставини, пов`язані з придбанням вказаного приміщення по [ADDRESS], були предметом перевірки у судовому порядку під час розгляду господарським судом міста Києва справи № 5011-61/7364-2012, та в ході розгляду судами було встановлено наступне. Так, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України [PERSON]. було винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2319, 2320 виданого 30.08.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. про звернення стягнення на нежилі приміщення (в літ. «А»), загальною площею 243,7 кв. м., що знаходяться у підвалі та першому поверсі в будинку [ADDRESS] (спірне майно). Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було розміщено повідомлення про проведення прилюдних торгів з реалізації спірного 6 майна: газета «АУІ80» № 33 від 26.04,2012: газета «Експрес об`ява» [INFO]. 14.05.2012 Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було проведено прилюдні торги з реалізації нерухомого майна. Відповідно до даного протоколу № 3-032/12 проведення прилюдних торгів, затвердженого директором ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», переможцем торгів визнано ТОВ «Іммобільяре Юкрейн», оскільки останнє запропонувало найвищу ціну за спірне майно, яка дорівнює 40 000 000,00 гривень. Проте, кошти ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» сплачені не були. 28.05.2012 ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» надіслано ТОВ «БТС Хаус» листа, в якому останньому було повідомлено про те. що ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» не вніс належної до сплати суми за приміщення в 10-ти денний термін. А наступним учасником прилюдних торгів з реалізації спірного майна є ТОВ «БТС Хаус» що заявляв за спірне майно ціну в розмірі 6 400 000, 00 грн. 28.05.2013 ТОВ «БТС Хаус» у письмовому вигляді, шляхом складання відповідної заяви, надало ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» згоду бути оголошеним переможцем прилюдних торгів з реалізації приміщення, що відбулися 14.05.2012. На виконання умов протоколу від 28.05.2012 ТОВ «БТС Хаус» було проведено всі необхідні розрахунки а спірне майно, а саме: платіжним дорученням № 5 від 29.05.2012 здійснено платіж у розмірі 5 632 000,00 грн. на користь ДВС України; платіжним дорученням № 3 від 29.05.2012 здійснено платіж у розмірі 768 000.00 грн. на користь ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція». 30.05.2012 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України складено Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки за № 140/9. Вказаним актом державного виконавця підтверджено, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також зазначеним актом відзначено, що останнє є підставою для видачі покупцеві,тобто ТОВ «БТС Хаус» свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. В результаті чого, 01.06.2012 Комунальним підприємством «Київським підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «БТС Хаус». Враховуючи вказані обставини,які зазначені у рішенні господарського суду м. Києва від 25.07.2012 та, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2012, встановлено, що прилюдні торги з реалізації вказаного майна, відбулись в порядку передбаченому чинним законодавством. Зазначені судові рішення є відкритими на підставі статей 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень», для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому [PERSON] не міг не усвідомлювати, що ним поширюється недостовірна інформація. Також вказана інформація перевірялась правоохоронними органами. Зокрема, в провадженні СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві знаходилося кримінальне провадження за № 52018000000000758 від 30.07.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала ухвала слідчого судді Солом"ямського районного суду м. Києва від 23.07.2018 у справі № 760/16991/18, відповідно до якої зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою народного депутата України [PERSON] від 20.06.2018 про можливі протиправні дії [PERSON] . Постановою про закриття кримінального провадження від 22.05.2019 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52018000000000758 від 30.07.2018, було закрите у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Оскільки вказана постанова була прийнята до брифінгу, що відбувся [INFO], то відповідачеві - [PERSON] , як заявникові у кримінальному провадженні, не могло бути невідомо про закриття цього кримінального провадження у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину. Таким чином, поширена в цій частині [PERSON] інформація також є недостовірною, а тому підлягає спростуванню, а зазначене висловлювання відповідача таким, що не відповідає дійсності. Щодо поширення інформації [PERSON] , в якій він прямо називає позивача злочинцем («[INFO]») («.[INFO]») суд приходить до наступного висновку. Так, дійсно 21.09.2016 позивачеві було здійснено повідомлення про підозру у вчиненні замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб шляхом обману (шахрайстві), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України. Більше того, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30.10.2018 позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 3 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що позивач вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 14. ч. 4 ст. 190 КК України. Суд враховує принцип презумпції невинуватості, який закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Так, стаття 9 Конституції України зазначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця. Дійсно, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Проте, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactarasv.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43). Проте, відповідачі не надали суду жодних доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації прямо називаючи позивача злочинцем («[INFO]») та враховуючи, що жодного обвинувального вироку щодо позивача не існує, суд вважає, що поширена відповідачами щодо позивача інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права (честь, гідність та ділову репутацію) позивача. Тому, суд вважає доведеним порушення принципу презумпції невинуватості поширенням інформації про позивача, як про особу яка є «[INFO]». Таким чином, поширена інформація в цій частині щодо позивача не відповідає дійсності, є неправдивою, недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові прва позивача, оскільки не підтверджене обвинувальним вироком суду у кримінальні справі. Що стосується поширеної [PERSON] інформації в якій останній стверджує про наявність наступних фактів, щодо втручання позивача в діяльність судових органів та тиску прокурорів («[INFO]»). Щодо вказаного твердження, слід вказати, що статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: partial