Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 16533,95 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того пояснив, що згідно розрахунку заборгованості відповідачем у 20012 року було сплачено кошти, що свідчить про визнання ним боргу, а тому строк позовної давності був перерваний. В послідуючому в наступне засідання представник позивача не з"явився, а до суду надійшла заява в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задоволити, в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти прийняття заочного рішення. Відповідач та його представник позов не визнали та почснили, що відповідач сплатив заборгованість по кредиту згідно судового наказу від 15 серпня 2008 року, заперечили проти розрахунку заборгованості та заявили клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. В послідуючому в наступне засідання відповідач не з'явився, а до суду надійшла заява в якій вказав, що заперечує проти позову та просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідно до укладеного договору від 17.04.2006 року № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. У вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з розрахунку заборгованості в наслідок несвоєчасного виконання зобов'язання, утворилась заборгованість перед банком станом на 25.02.2014 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 16533,95 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 2811,16 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 12459,72 грн., штраф - 500.00 грн. (фіксована частина), 763,52 грн. (процентна складова). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 17.04.2006 року № б/н тривав 12 місяців (п.9.12 умов) та кінцевий термін його закінчився 17.04.2007 року. Із долучених відповідачем до заяви доказів встановлено, що судовим наказом Костопільського районного суду від 15 серпня 2008 року з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 5075,80 грн. Згідно постанови державного виконавця від 16.07.2012 року виконавче провадження по виконанню судового наказу від 15.08.2014 р. було закінчене в зв'язку зі сплатою відповідачем коштів згідно платіжних доручень № 4322 від 16.12.2009 року на суму 545,46 грн., № 725 від 18.03.13 р. на суму 417,73 грн., № 724 від 18.03.13 р. на суму 40,50 грн., № 12 від 10.01.12 р. на суму 181,82 грн., № 1434 від 18.04.12 р на суму 454,55 грн., № 3233 від 16. 07.2012 р на суму 3476,24 грн.. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Суд вважає, що умова визначена пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг, якою передбачено, що якщо на протязі даного строку, одна із сторін не поінформувала другу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на той самий строк - тобто на 12 місяців, не свідчить про збільшення позовної давності і не є встановленням строку договору, так як дана умова договору не відповідає вимогам ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, що стосуються поняття та визначення строку та терміну, а також суперечить правовій природі інституту позовної давності, що урегульований главою 19 ЦК України. Крім того, положення договору щодо автоматичного лонгування визначають не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, визначений у заяві про надання кредиту, а лише визначає терміни дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов'язків (див. ч. 1 ст. 11 ЦК). В зв'язку з цим діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість, письмове прохання відстрочити сплату боргу. Крім того, переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу. Примусове виконання судового рішення, яке здійснювалося державною виконавчою службою і стягнення при з боржника коштів, які після цього надходили до кредитора (позивача), не можна розцінювати як переривання перебігу позовної давності. З наявних матеріалів справи, зокрема із розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", вбачається, що відповідачем останній платіж в рахунок погашення кредиту було сплачено ще 3 січня 2008 року, заборгованість повністю не була сплачена позичальником. Після цього в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти з відповідача були стягнуті лише виконавчою службою згідно судового наказу від 15 серпня 2008 року, що вбачається із постанови державного виконавця від 16.07.2012 року та розрахунку позивача. Отже з січня 2007 року позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом трьох років, а саме по січень 2010 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення наявної вже тоді заборгованості з відповідача, чим він і скористався звернувшись до суду в 2008 році, в результаті чого було видано судовий наказ від 15 серпня 2008 року. Повторне звернення позивача до суду за захистом порушеного права також повинне було відбутися із дотриманням строків позовної давності, проте, він звернувся до суду лише через майже шість років. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропуску позовної давності. До суду за захистом порушеного права позивач звернувся лише 20.05.2014 року, клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляв, а відповідач зробив заяву про пропущення позивачем строку звернення до суду. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити, у зв'язку з спливом позовної давності. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення судового збору немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed