Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У травні 2016 року позивачі звернулись з позовом до відповідача та просили суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право на безстрокове користування квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позов позивачі посилались на те, що вони проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, яка належить Національній телекомпанії України. Позивачі вселились до вказаної квартири zк члени сім"ї наймача [PERSON], який вселився у спірну квартиру на підставі договору №283 від 27.10.1999 року, укладеного між Національною телекомпанією України та [PERSON] на строк до 01.12.2000 року. Положення договору №283 містять умови строковості, зокрема: п. 7.2.2. передбачає дострокове припинення договору за умови звільнення співробітника, п. 7.4. встановлює, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку дії договору протягом одного місяця, він вважається продовженим на визначений сторонами новий строк на умовах, які визнаються сторонами додатково. [PERSON] був звільнений з Національної телекомпанії України 27.10.2005 року. На думку позивачів, вказаний договір є продовженим та відповідно до ст.61 ЖК України набув статусу безстрокового найму житлового приміщення, а позивачі відповідно мають право на проживання у вказаній квартирі безстроково. У судовому засіданні представник позивачів, яка одночасно є представником третьої особи [PERSON], позов підтримала повністю та наполягала на його задоволенні. Представник відповідача у судове засідання з'явився, позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, про що надав письмові заперечення. Треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва», Дарницька районна у м. Києві державна адміністраціяу судові засідання своїх представників не направили, однак надіслали на адресу суду письмові заяви у яких просили розглядати цивільну справу у відсутність їх представників та ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступних підстав. Кожна особа у відповідності до ст. 3 ЦПК України має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що Національною телекомпанією України та її колишнім працівником [PERSON] 27.10.1999 року було укладено договір №283 про надання квартири в тимчасове володіння і користування. (а.с.15-16). Відповідно до п. 1.1 договору Національна телекомпанія України надає квартиру, яка знаходиться на її балансі, що підтверджується доданою довідкою, а [PERSON] приймає у тимчасове володіння та користування однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належить Національній телекомпанії України на праві загальнодержавної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.08.1999 року [NUMBER], виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. (а.с.14) Згідно листа Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 23.02.2009 року №1282/02 зазначена квартира до числа службових не включалась. (а.с.19) Відповідно до п. 2.1 договору квартира надається для проживання співробітника та членів його сім'ї: дружина - [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO]. Згідно наказу Національної телекомпанії України, [PERSON] 27.10.2005 року було звільнено з роботи за власним бажанням, вказаний факт сторонами не оскаржувався. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року [PERSON] було виселено зі спірної квартири без надання іншого житла. Згідно з п. 6.3 договору у разі розірвання договору, у випадках, передбачених п. 7 цього договору, співробітник зобов'язаний передати телекомпанії квартиру, котру було надано у тимчасове користування, протягом місяця з моменту розірвання договору. Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 року позов Національної телекомпанії України до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з квартири без надання іншого житла було задоволено частково, а саме: виселено [PERSON] з однокімнатної квартири [ADDRESS]. В задоволені позовних вимог Національної телекомпанії України в частині виселення із спірної квартири [PERSON] та [PERSON] було відмовлено, оскільки вони брали участь у розгляді справи як треті особи. З метою виселення позивачів із вказаної квартири, в 2013 році Національною телекомпанією України було подано до Дарницького районного суду міста Києва відповідну позовну заяву. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.02.2016 року вказаний позов задоволено. [PERSON], та [PERSON] виселено із спірної квартири без надання іншого житла. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.07.2016 року апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхиллено, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24.02.2016 року залишено без змін. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доводи позивачів в позовній заяві про те, що у відповідності до положень ст.ст. 9, 61, 64 ЖК України вони мають право проживати в спірній квартирі безстроково є безпідставними, оскільки жодних доказів наявності правовідносин між Національною телекомпанією України та позивачами до суду надано не було. Відповідно до ст. 212 ч.ч. 1, 3, 4 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON]про визнання права користування житлом - залишити без задоволення, оскільки позивачами не доведено суду належними та допустимими доказами обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed