Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Рахівський районний відділ Головного управління ДМС України в Закарпатській області про виготовлення проїзного документа дитини та надання дозволу на її виїзд за кордон. Позовні вимоги огрунтувала тим, що з відповідачем вона проживала у шлюбних відносинах до травня місяця 2013 року, який між ними було розірвано на підставі рішення Рахівського районного суду від 20.05. 2013 року. Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO], який знаходиться на її утриманні. З моменту розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не бере, не цікавиться її розвитком та матеріальним станом. На сьогоднішній день вона має можливість взяти дитину у тимчасову відпустку за кордон для відпочинку та медичного обстеження. Відповідач, як батько дитини, надати нотаріально посвідчену згоду на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон відмовляється, причину такої відмови аргументує тим, що він сплачує аліменти на утримання дитини. Вирішити дане питання у позасудовому порядку не являється можливим, тому позивачка просить суд винести рішення, яким зобов'язати Рахівський РВ ГУ ДМС надати дозвіл на виготовлення та видачу проїзного документа дитини - [PERSON], підготовку та виготовлення всіх інших документів, необхідних для виїзду за кордон без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини - відповідача [PERSON]. Надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з'явилася, однак через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, просить такі задовольнити. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09. 2006 року, однак такий було розірвано між ними на підставі рішення Рахівського районного суду від 20.05. 2013 року. За час перебування в шлюбі у сторін народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER]. Судом встановлено, що неповнолітній, [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. З позовної заяви, вбачається, що батько неповнолітньої дитини, [PERSON], безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, виключно з метою належного її оздоровлення та належного розвитку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що вимога про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька підлягає задоволенню в повному обсязі. Натомість, позовна вимога про зобов'язання Рахівський РВ ГУ ДМС надати дозвіл на виготовлення та видачу проїзного документа дитини за кордон задоволенню не підлягає виходячи з наступного. За змістом ст. 35 ЦПК України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, захищає в процесі власні інтереси і тому є самостійним учасником процесу. Участь у справі третьої особи дозволяє своєчасно захистити її права і охоронювані законом інтереси, однак не передбачає поширення на неї правових наслідків законної сили судового рішення а лишень сам факт перебування у матеріальних правовідносинах між сторонами. З огляду на процесуальний статус третьої особи, суд не вправі покласти на неї вчинення відповідних дій, які необхідні для врегулювання спірних матеріальних правовідносин, оскільки таке передбачено тільки стосовно сторони у справі, а не третьої особи, яка має тільки юридичну заінтересованість у результатах розгляду справи а не суб'єктом спору між сторонами, у зв'язку з чим, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання третьої особи слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат позивачкою не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: partial