Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Подільська районна у місті Києві державна адміністрація звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом [PERSON].), про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно з п. 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.09.2013 р. № 1693 будинок по [ADDRESS] передано в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. [PERSON], своїми протиправними діями (самоправно зайняла спірну квартиру [ADDRESS]) не дає можливості позивачу забезпечити схоронність житлового фонду. Крім того, через протиправні дії [PERSON] Подільська районна в місті Києві державна адміністрація не має змоги розпорядитися своїм правом, передбаченим ст. 15 ЖК УРСР, щодо надання спірного приміщення згідно черги осіб, що потребують поліпшення житлових умов, або надати як службове та видати відповідний ордер, оскільки згідно ст. 58 ЖК УРСР ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення. Згідно з довідкою форма № 3 від 27.11.2014 р., виданою КП «Нивки Подільського району міста Києва» квартира [ADDRESS] є неприватизованою, в даній квартирі ніхто незареєстрований. Згідно з довідкою КП «Нивки Подільського району міста Києва» від 18.11.2014 р. № 1633 спірну квартиру без законних на те підстав займає [PERSON] Таким чином, відповідач підлягає виселенню із самовільно зайнятої ними квартири без надання іншого жилого приміщення, у звязку з чим, Подільська районна у місті Києві державна адміністрація звернулась до суду за захистом порушеного права. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням. Вимоги зустрічного позову обґрунтовувала тим, що вона разом з доньками [PERSON] та [PERSON] та новонародженим онуком [PERSON], [INFO] зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] м. Києві, з 12.12.1998 р. перебувала на квартирному обліку у загальній черзі. 18.11.1993 р. на підставі рішення прийнятого на спільному засіданні Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця» було ухвалено рішення про поліпшення житлових умов працівників радгоспу-комбінату, відповідно до якого, [PERSON] для проживання її та доньок було надано двокімнатну квартиру N 40 по [ADDRESS] м. Києві, загальною площею 48 кв.м. Зареєстрована [PERSON] у гуртожитку по вул. Полковій, 61 без займання будь-якої площі, оскільки фактично проживає у наданій їй квартирі. [PERSON] неодноразово зверталась до ДП НДВАГК «Пуща-Водиця» з питання реєстрації, у неї було взято для реєстрації всі документи, на підставі цього розяснення, що вона буде знята з квартирного обліку. 27.09.2013 р. житловий будинок по [ADDRESS] у м. Києві було передано територіальної громади м. Києва і передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. [PERSON] сплачує комунальні послуги, і фактично з 18.1.1993 р. проживає в квартирі [ADDRESS], користується житловим приміщенням, бере участь у витратах по комунальним послугам, що підтверджується договором №51 про участь у атах на утримання будинку та прибудинкової території від 26.08.2003 р. Особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] було відкрито на [PERSON] Оскільки, [PERSON] відкрито і постійно проживаємо за спірною адресою, була вселена в житлове приміщення за рішенням адміністрації підприємства, особовий рахунок квартири було відкрито на її ім'я, тобто, визнано її наймачем житлового приміщення, то за 20 років вона набула права користування спірним жилим приміщенням. В судовому засіданні представник Подільської районної у місті Києві державної адміністрації первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення первісного позову, з підстав його необґрунтованості. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав що викладені у ньому. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення первісного позову та залишення без задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом, згідно з п. 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.09.2013 р. № 1693 будинок по [ADDRESS] передано в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 5 - 7). Згідно з довідкою форма № 3 від 27.11.2014 р., виданою КП «Нивки Подільського району міста Києва» квартира [ADDRESS] є неприватизованою, в даній квартирі ніхто незареєстрований (а.с. 9) Згідно з довідкою КП «Нивки Подільського району міста Києва» від 18.11.2014 р. № 1633 спірну квартиру без законних на те підстав займає [PERSON] (а.с. 8). Згідно ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який видається на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Радою народних депутатів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позовних вимог до [PERSON], позивачем предявлено не було. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) власнику належить право володіння , користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 113 ЖК УРСР передбачено, що надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Статтею 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. № 470, затверджені Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР. Де відповідно до п. 53 передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. У відповідності з абз.5 п. 53 вищевказаних Правил обліку громадян, рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності. Згідно з п. З Постанови виконкому міськради і президії міськради профспілок від 15.07.1985 р. №582 "Про порядок застосування у м. Києві "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в УРСР" (змінені постановою № 234 від 30.04.1991 р.) жилі приміщення надаються громадянам у межах 13,65 кв.м., але не більше однієї кімнати на одну особу і не менше, як 9 кв.м. жилої площі. Виходячи з даних статистичної звітності визначено рівень середньої забезпеченості громадян у м. Києві, жилою площею - 9, 0 кв. м. на одну особу. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що первісний позов Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до [PERSON], про виселення без надання іншого житлового приміщення підлягає задоволенню, а відтак, [PERSON] підлягає виселенню із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Згідно зі ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення може бути ордер. Ордер на квартиру [ADDRESS] [PERSON] не надавався, будь-яких документів, які б давали право позивачу на проживання у спірній квартирі не надано. Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частиною 1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що ордер на квартиру [ADDRESS] [PERSON] не надавався, а відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщенням, слід відмовити. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved