Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити нікчемність п. 2.4, п. 2.1 в частині оплати договору страхування кредитного договору № ОР-6089536, укладеного 20.02.2014р. між ним та Акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал». В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до укладеного 20.02.2014р. кредитного договору № СР-6089536 між ним та Акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», останній надав йому 15 000, 00 грн. на споживчі цілі та 3 240 грн. на оплату договору страхування, розмір процентної ставки 18,00 річних, строк кредиту - 24 місяця. Крім цього, згідно п, 2.4 договору за обслуговування кредиту відповідачем встановлено комісію в розмірі 2%. Згідно графіку платежів загальний розмір комісії за обслуговування кредиту становить 8 755, 20 грн. На погашення заборгованості за договором ним сплачено: 20.02.2014р. - 1270,00 грн. 24.10.2014р. - 4000,00 грн. 20.11.2014р.-2065,00 грн.25.02.2015р.-6684,00 грн. Умовами договору не визначено в чому полягає надання відповідачем йому послуг за обслуговування кредиту та яка природа цих послуг. Щодо комісії в розмірі 2% констатує, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Таким чином, здійснення ним переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак не може вважатися послугою в розумінні ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісії за дану операцію суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». За таких обставин умови договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту є такими, що суперечать ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». При чому дана норма прямо встановлює нікчемність таких умов договору. Крім цього, добровільне підписання ним договору та згоди стосовно умов договору не перешкоджають йому (як більш слабкій стороні договору про надання споживчого кредиту) оскаржувати умови даного правочину з підстав, передбачених Закону України «Про захист прав споживачів». Представник позивача в судове засідання не з"явився, однак надіслав до суду заяву в якій позов підтримав, просив суд такий задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, однак надіслав до суду заперечення в яких зазначив, що перед укладенням договору страхування позивач був попереджений, про те що укладення Договору страхування із Страховиком не є обов'язковою умовою отримання кредиту в Банку на споживчі цілі. Позивач підтвердив, що даний продукт було обрано за власною ініціативою з числа кредитних продуктів, що пропонуються банком (ч. 10 абзацу 1 Пропозиції укласти договори (оферта) від 20 лютого 2014 частиною 3 якої є Договір страхування). Тому твердження про те що послуга страхування надавалась як передумова укладення кредитного договору є хибним та недоведеним. З 20 лютого 2014 року позивачу надаються послуги із страхування життя та Товариство несе ризик настання страхового випадку по договору. Також зазначає, що відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зазначене встановлює неприпустимість примусу при вступі у договірні відносини та право вільно, виходячи із власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати. Тобто особа, яка бажає укласти договір страхування чи кредитний договір, вибирає ту компанію, що пропонує найбільш прийнятні умови. В разі не згоди із запропонованими умовами, особа вправі відмовитися від укладення договору та підібрати більш сприятливі для себе умови. Позивач, підписавши Договір страхування підтвердив, що з умовами Договору страхування ознайомлений та згодний. Тому твердження Позивача про те, що послуга йому нав'язана являються необгрунтованими. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, хоч про час та місце розгляду справи був належно повідомленим. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що 20.02.2014р. між [PERSON] та Акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» укладено кредитний договір № СР-6089536, згідно якого банк надав [PERSON] 15 000, 00 грн. на споживчі цілі та 3 240 грн. на оплату договору страхування, розмір процентної ставки 18,00 річних, строк кредиту - 24 місяця. Крім цього, згідно п, 2.4 договору за обслуговування кредиту банком встановлено комісію в розмірі 2%. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012р. роз'яснив: «при розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)» (про поширення на кредитні відносини, що виникають на підставі надання споживчого кредиту, норм законодавства про захист прав споживачів). Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» «послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб». Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Згідно роз'яснень викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування» «добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин.» Згідно п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача». Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам». За правилом ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України «недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.». Враховуючи вищевказане, суд вважає, що здійснення позивачем переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак встановлення банком сплати комісії за дану операцію суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому позов підставний і підлягає задоволенню. Крім цього на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved