Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 30.12.1995 року помер батько дружини позивача [PERSON] - [PERSON], який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: вул. Патріотів, д. 69 в с. Велика Знам'янка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. За життя [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено 03.11.1995 року секретарем виконавчого комітету Великознамянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, відповідно до якого житловий будинок з надвірними будівлями заповів [PERSON] та її рідному брату [PERSON] в рівних частках. 21.12.2015 року [PERSON] померла. На день смерті вона проживала та була за реєстрована в м. Нікополь Дніпропетровської області. За життя [PERSON] заповіту не склала. Єдиним спадкоємцем першої черги спадкування після смерті [PERSON] є позивач [PERSON], як чоловік померлої та їх спільна дочка [PERSON] [PERSON] Другої Нікопольської державної нотаріальної контори йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Позивач просив суд, визнати за ним право властності на житловий будинок з прибудинковими спорудами, який знаходиться за адресою: с. Велика Знамянка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області по вул. Патріотів, буд. 69 після смерті [PERSON] В судове засідання сторони не зявилися, позивач надав до суду заяву, в якій просила справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач направив лист в якому не заперечує проти позову, просив справу розглядати без їх участі. Представник треттої особи в судове засідання не зявився, просив справу розглядати без їх участі, заперечень по суті справа не має. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 30 грудня 1995 року помер батько дружини позивача [PERSON] - [PERSON], який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: вул. Патріотів, д. 69 в с. Велика Знам'янка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, який належав померлому на підставі Свідоцтва на забудову земельної ділянки в сільських населених пунктах, виданого згідно рішення виконкому Камянсько-Дніпровської районної ради від 10.12.1970 року № 369. За життя [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено 03 листопада 1995 року секретарем виконавчого комітету Великознамянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, відповідно до якого житловий будинок з надвірними будівлями розташований в с. Велика Знам'янка по вул. Патріотів, 69 заповів [PERSON] та її рідному брату [PERSON] в рівних частках. Даний заповіт не змінювався і не скасовувався, що підтверджується довідкою наданою Великознамянською сільською радою за № 4165 від 05.11.2015 р. На час відкриття спадщини, у зв'язку з хворобою батька [PERSON] фактично постійно проживала разом з ним за однією адресою, а саме в будинку № 59 по вул. Калініна, а після смерті батька розпорядилася особистими речами батька та вступила в фактичне управління спадковим майном. Відповідач по справі - рідний брат дружини [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті батька не звертався. Волевиявлення брата було викладено в нотаріально посвідченій заяві від 22.11.2013 року, реєстровий № 4649. При зверненні до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини було встановлено, що житловий будинок, який входить до спадкової маси, не введений в експлуатацію, відповідно [PERSON] не мала можливості надати нотаріусу правовстановлюючий документ, а тому державним нотаріусом [PERSON] постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.08.2015 року за № 1750/02-3 позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано для визнання права власності на житловий будинок звернутися до суду. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, роз'яснюється, що: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. 21.12.2015 року [PERSON] померла. На день смерті вона проживала та була за реєстрована за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] заповіту не склала. Частина 2 ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Єдиним спадкоємцем першої черги спадкування після смерті [PERSON] є позивач [PERSON], як чоловік померлої та їх спільна дочка [PERSON]. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] позивач був зареєстрований та фактично проживав разом зі спадкодавцем, тож спадщину прийняв шляхом спільного проживання зі спадкодавцем відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а донька [PERSON] у передбачений законом 6-й місячний строк з часу відкриття спадщини звернулася до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на мою користь. 07.07.2016 року державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори [PERSON] видав позивачу [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1723/02-31, в якій зазначено, що нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями розташований в с. Велика Знам'янка по вул. Патріотів, 69, через відсутність правовстановлюючих документів на цей об'єкт нерухомого майна. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. На підстав ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 5 цієї статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В силу приписів ст. 19 зазначеного Закону, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, та усі обєкти, що розташовані на вищевказаній земельній ділянці були зведені з 1970 по 1989 рік. Житловий будинок був побудований в 1970 році, а правовідносини з забудови будинку в зазначений час були врегульовані Цивільним Кодексом УРСР, а отже цей будинок був побудований у відповідності до діючих на вказаний час норм матеріального права та інших нормативно-правових актів загальної дії, та введення в експлуатацію і державної реєстрації не потребував. Правовстановлюючий документ про право власності на вказане домоволодіння спадкодавець не оформлював. Однак, враховуючи те, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 р. «Про власність» , чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовна вимога щодо визнання права власності на житловий будинок підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 25, 182, 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1262, 1263, 1267, 1268 ЦК України, ст. 86 ЦК УРСР, ст.ст. 2, 12, 49 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved