Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON], звернулася до суду з позовом до Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Харківська регіональна філія Центру державного земельного кадастру про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності. В позові вказує, що вона отримала Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №026012, виданий на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 28 травня 1996 року №173 розміром 4,47 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). У 2002 році їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №756994, відповідно до якого площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] складає 2,5772 га. Наприкінці 2016 року [PERSON] вирішила передати земельну ділянку в оренду. Для цього їй необхідно було присвоїти ділянці кадастровий номер та зареєструвати її в Державному земельному кадастрі. [PERSON] дізналась, що при виготовленні технічної документації були допущені помилки і площа виділених їй в натурі земельних ділянок не відповідала по площі та конфігурації земельній ділянці, зазначеній у Державному акті. [PERSON] вказує, що виправити вказані помилки у позасудовому порядку у неї немає можливості з огляду на те, що відділи Держземагенства (Держгеокадастру) вже втратили свої повноваження щодо видачі, посвідчення, та виправлення помилок у державних актах. Позивач вказує, що вимушена була звернутися до суду, так як не може належним чином розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, чим порушується її право власності. [PERSON] \~[PERSON],\~в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, надала право представляти її інтереси в суді своєму представнику. Представник Позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник Відповідача Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без їх участі. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області - в судове засідання не з'явився. Проти позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог застосувавши позовну давність до вимог позивачки . Представник третьої особи - Харківської регіональної філії Центру державного земельного кадастру - в судове засідання з'явився. Проти позову не заперечував та суду пояснив, що у Печенізькому районному виробничому відділі Харківської регіональної філії міститься інформація, згідно якої на підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації Ради народних депутатів №389 від 23.12.2002 року [PERSON] було надано земельні ділянки (пай) за №1234 із земель колективної власності КСП «Матрова» на території Мартівської та Борщівської сільських рад Печенізького району Харківської області, що складається з двох окремих земельних ділянок рілля площею 2,0456 та 1,2163 га. А внаслідок технічної помилки, допущеної при роздрукуванні Державного акту серії Р2 №756994 та підписанні його компетентними органами у ньому була помилково зазначена інша ніж в рішенні площа земельної ділянки (рілля) виданого на ім'я [PERSON], а саме 2,5772 га.. Згідно ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Заслухавши пояснення Представника Позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані Позивачем та третіми особами докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Згідно ч.3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає\~\~справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON], була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Мартова».(а.с.12) 25 червня 1996 року Позивач отримала Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №026012, виданий на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 28 травня 1996 року №173 розміром 4,47 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж ціє частки в натурі (на місцевості). На підставі розпорядження Печенізької райдержадміністрації Ради народних депутатів №389 від 23.12.2002 року "Про затвердження проекту організації території земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю КСП «Мартове»» передано у приватну власність земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього КСП «Мартова» на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області та видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №756994 на ім'я [PERSON] від 30 грудня 2002 року.(а.с.84-85,108). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №756994, виданого на ім'я [PERSON], площа земельної ділянки, яка належить Позивачу складає 2,5772 га.(а.с.108) Однак, у вказаному Державному акті на право приватної власності на землю серії Р2 №756994, виданому на ім'я [PERSON] було зроблено технічну помилку і замість двох земельних ділянок №1234, загальною площею 2,0456 га та загальною площею 1,2163 га, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області вказано одну земельну ділянку площею 2,5772 га. Суд робить висновок про технічну помилку у Державному акті на право приватної власності на землю серії Р2 №756994, виданому на ім'я [PERSON], виходячи з наступного. Позивачем до позовної заяви надано Лист відділу Держгеокадастру №29-20.27-0.4-71/2-17 від 16.01.2017 року яким повідомлено, що земельні ділянки розташовані на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, які належать [PERSON], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії Р1 №756994 не зареєстровані в Державному земельному кадастрі та кадастрові номери даних земельних ділянок не присвоєні. Також до цього листа надано план, який підтверджує відповідний розмір земельних ділянок, розташованих на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, які належать (закріплені) за [PERSON]. Тобто, з вказаної відповіді вбачається, що за Позивачем закріплено дві земельні ділянки, тоді як у оспорюваному державному акті значиться одна земельна ділянка.(а.с.16) Також Позивачем надано Лист відділу Держгеокадастру №29-20.27-0.4-128/2-17 від 25.01.2017 року у якому вказано, що надати точної площі земельних ділянок не має можливості, так як дана інформація у Відділі відсутня та рекомендовано звернутись до ДП «Центр державного земельного кадастру» для визначення точної площі. Також повідомлено, що земельні ділянки не зареєстровані в Державному земельному кадастрі та кадастрові номери даних земельних ділянок не присвоєні.(а.с19) 06.06.2018\~року до\~суду надійшов\~Відзив Харківської\~філії ДП\~«Центр державного\~земельного кадастру»,\~де вказано,\~що у\~Печенізькому районному\~виробничому відділі\~Харківської регіональної\~філії міститься\~інформація,\~згідно якої\~на підставі\~розпорядження Печенізької\~райдержадміністрації Ради\~народних депутатів\~№389\~від 23.12.2002\~року [PERSON]\~було надано\~земельні ділянки\~(пай)\~за №1234\~із земель\~колективної власності\~КСП «Матрова»\~на території\~Мартівської та\~Борщівської сільських\~рад Печенізького\~району Харківської\~області,\~що складається\~з двох\~окремих земельних\~ділянок рілля\~площею 2,0456\~та 1,2163\~га.\~А внаслідок\~технічної помилки,\~допущеної при\~роздрукуванні Державного\~акту серії\~Р2\~№756994\~та підписанні\~його компетентними\~органами у\~ньому була\~помилково зазначена\~інша ніж\~в рішенні\~площа земельної\~ділянки (рілля)\~виданого на\~ім'я\~[PERSON],\~а саме\~2,5772\~га. Крім того, до відзиву було надано викопіювання з плану, де співпадає площа та номери земельних ділянок.(а.с115-118) Вказані обставини також підтверджуються додатками Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру», а саме копією з реєстру власників земельних часток (паїв), копією Розпорядження Печенізької РДА від 23.12.2002 року №389, копії з розрахунку грошової оцінки земельних часток (паїв) ріллі колишнього КСП «Мартова» Мартівської Печенізького району Харківської області та викопіювання з проекту організації території земельних часток (паїв) із земель колективної власності КСП «Мартова», що знаходиться у Печенізькому районному відділі Харківської регіональної філії Центру ДЗК.(а.с.83-96) Головним управлінням Держгеокадастру Харківської області було надано письмові пояснення від 04 червня 2018 року №906 відповідно до яких вони підтверджують інформацію про те, що [PERSON] було надано земельні ділянки (пай) за №1234 із земель колективної власності КСП «Матрова», що складається з двох окремих земельних ділянок рілля площею 2,0456 та 1,2163 га. Однак, внаслідок технічної помилки у Державному акті серії Р2 №756994 була помилково зазначена інша ніж в рішенні площа земельної ділянки (рілля) виданого на ім'я [PERSON], а саме 2,5772 га. Вказане підтверджується і доданими до пояснень документами.(а.с.101-102) Вказана помилка не дає [PERSON] реалізувати свої права як власника, [PERSON] не може належним чином зареєструвати земельну ділянку, присвоїти їй кадастровий номер і як наслідок здати землю в оренду, чим порушується її право власності, передбачене ст. 328 ЦК України. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.\~Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки оскаржувані рішення прийнято з порушенням закону, вони є незаконними і підлягають скасуванню. Згідно зі ст.59 ч.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст.ст.3,\~15\~ ЦК України\~кожна особа, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних свобод і інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових\~\~відносин.\~ Згідно ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що повязані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. До того ж, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (ЗК)) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, недійсним. Це підтверджено рішеннями Верховного Суду України, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України. А саме, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12, в якій Верховний Суд послався на норму статті 155 Земельного кодексу України (ЗКУ), згідно з якою, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Виходячи зі змісту статей 13, 14, 41, 55\~Конституції України, якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови їй у судовому захисті таких прав. Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6 розділу X "Перехідні положення Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому, зокрема, підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Згідно з п.2 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» від\~16\~квітня 2004\~року №7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), відповідно до яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Відповідно до п. 2.14\~Наказу Державного комітету України по земельним ресурсам №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі»\~державний акт на право приватної власності на земельну ділянку підписується органом, який прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність, та відповідним державним органом земельних ресурсів. Відповідно до ч. 2 ст.\~152\~Земельного Кодексу\~України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.2.9\~наказу Держкомзему України №43 від 04.05.1999 року\~„Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі" заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку здійснюється державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Відповідно до положень п. 4.1\~наказу Держкомзему\~України №325\~від 22.06.2009\~року «Про\~затвердження Інструкції\~про заповнення\~бланків державних\~актів на\~право власності\~на земельну\~ділянку і\~на право\~постійного користування\~земельною ділянкою\~» виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Виправити вказані помилки у позасудовому порядку у [PERSON] немає можливості з огляду на те, що відділи Держземагенства (Держгеокадастру) вже втратили свої повноваження щодо видачі, посвідчення, та виправлення помилок у державних актах. Так,\~Законом України «Про державний земельний кадастр»\~припинено посвідчення прав на землю шляхом видачі державних актів, раніше видані правовстановлюючі документи на землю залишаються чинними, а відповідно до\~наказу Держкомзему України №325 від 22.06.2009 року, який діяв до 01.01.2013 року виправлення в державному акті не допускаються. Таким чином, Позивач не може належним чином розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, чим порушується її право власності, передбачене\~ст. 328 ЦК України. Ст.14 Конституції України передбачає, що право власності громадян на землю гарантується Конституцією і це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки внести зміни до державного акта про дані щодо розміру земельної ділянки, переданої Позивачу у власність, неможливо, а без державної реєстрації неможливе подальше використання земельної ділянки Позивачем за призначенням, чим порушується її право власності, тому державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №756994 підлягає скасуванню в судовому порядку. Що стосується клопотання третьої особи про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3, 4\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до\~ст.\~42\~Цивільного кодексу\~України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності не заявлялося. Судом встановлено, що Позивачу було достовірно відомо про порушення її прав стосовно площі земельної ділянки у 2016 році, коли вона звернулася до відділу Держгеокадастру у Печенізькому районі Харківської області для зясування розміру земельної ділянки, яка їй все таки належить. Відповідно до частин 1 та ч.5 ст.\~261\~ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256\~ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність\~це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257\~ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267\~ЦК України). Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до абз. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Суд не стягує судові витрати з відповідача в звязку з заявою позивачки про покладення даних витрат на неї. На підставі викладеного,

Outcome: approved