Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 11 листопада 2011 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості та укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 18 (21), що знаходиться в смт. Браїлів, Жмеринського району. Вони домовились, що [PERSON] на протязі трьох місяців підготує пакет документів для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу та повідомить йому дату оформлення нотаріального договору купівлі-продажу житлового будинку. На початку весни 2012 року, позивач дізнався, що [PERSON] померла 31 січня 2012 року, а спадщину після неї має прийняти її дочка Відповідач по справі [PERSON]. Після зустрічі з [PERSON], остання не заперечувала факт продажу будинку своєю покійною матірю. На підтвердження своїх намірів позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, та позивач передав останній грошові кошти в розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень, на що [PERSON] написала йому розписку. Відповідно до умов останнього договору [PERSON] зобовязувалася прийняти спадщину після покійної матері та зявитись до нотаріуса для належного оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. На час укладення письмового договору позивачу було відомо, що житловий будинок належить покійній матері [PERSON] на підставі договору дарування від 25 травня 1993 року. Отримавши документи для здійснення підготовки пакету документів ними було домовлено здійснити оформлення в нотаріальній конторі. Після зібрання пакету документів позивач неодноразово звертався до відповідача з метою оформити нотаріально договір купівлі-продажу, однак на його звернення відповідач ухиляється мотивуючи це тим, що в нього то немає часу, то вона хворіє і не може зявитися, а також, що перебуває постійно за межами Жмеринського району. Між позивачем та відповідачем, як сторонами за договором купівлі-продажу було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується підписаний нами договір. Разом з тим, позивачем виконано зобовязання в частині оплати купівлі будинку в повному обсязі, що підтверджується відповідною розпискою. На підставі викладеного позивач вважає, що має право вимоги права власності на будинок, адже ним дотримано вимоги їх із відповідачем письмової домовленості, тому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 20 січня 2013 року, укладений між ним позивачем [PERSON] та [PERSON] Визнати за ним [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], мешканця вул.8-го Березня буд.№ 25, смт. Браїлів, Жмеринського району, Вінницька області, право власності на житловий будинок № 18(21) з господарськими будівлями, що знаходиться в смт. Браїлів, Жмеринського району Вінницької області. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просив справу розглянути без його участі. Відповідач по справі [PERSON] позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення, просила справу розглядати без її участі, про що зазначила в письмовій заяві до суду. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, прийнявши визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Так, згідно договору дарування від 25 травня 1993 року власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул.8-го Березня № 18 (21), смт.Браїлів Жмеринського району Вінницької області, є [PERSON]. (а.с.8-9) Із останьою позивач уклав договір від 10.11.2011 року (а.с.6), яким мав передати [PERSON] гроші у сумі 50000 (п"ятдесят тисяч) гривень за вказаний будинок, але остання 31 січня 2012 року померла. (а.с.10) Після семрті останьої позивач уклав договір купівлі-продажу від 20 січня 2013 року із правонаступником померлої, дочкою [PERSON]. (а.с.7) Позивач 10.11.2013 року купив в [PERSON] вказаний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами. Про отримання грошей вона написала власноручно розписку. Після купівлі будинку позивач отримав від неї ключі, правовстановлюючі документи, почав користуватися будинком, проживати в ньому. Після укладення договору позивач неодноразово звертався до [PERSON] про належне оформлення придбаного майна, але вона відмовлялася через поганий стан здоров'я, та відсутність коштів. Сторонами у справі вказані обставини не заперечуються і вони підтверджуються належними та допустимими доказами, що є у матеріалах справи. Крім того, відповідач визнала позов і таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Однак, відповідач ухиляється від оформлення спадщини та відповідно договору купівлі - продажу в нотаріальній конторі при тому, що гроші за проданий будинок передано [PERSON] згідно розписки. За таких обставин юридично оформити договір купівлі - продажу позивач не має можливості. Як наслідок, він позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися придбаним майном. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Враховуючи те, що придбані позивачем об'єкти є нерухомим майном, до нього застосовуються положення ст. 657 ЦК України щодо форми договору купівлі - продажу, тобто при укладанні даного договору не може бути застосована проста письмова форма, а обов'язкове нотаріальне посвідчення. Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Правова норма, а саме частина 3 статті 640 ЦК України, на час розгляду справи та на час звернення позивача до суду була змінена і положення щодо моменту укладення договору який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації - з моменту державної реєстрації, втратило силу з 1 січня 2012 року, згідно із Законом від 11 лютого 2010 року №1878- VІ, а в силу змін внесених Законом від 9 грудня 2011 року - з 1 січня 2013 року. Після внесених змін до частини 3 статті 640 ЦК України її положенням встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а тому позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу за правилами частини 2 статті 220 ЦК України не суперечить цій нормі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В силу ч. 2 ст. 215 ЦПК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним, однак нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Судом встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як вимагає ст. 203 п. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачем виконано всі, передбачені законом, умови договору. За таких обставин суд,

Outcome: approved