Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

22 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є визнання права власності та зняття з арешту майна, а саме 15 ліжок, 15 матраців, 3 холодильників, 2 тумбочок кухонних, тумбочки, 3 полиць та 2 килимків, яке перебуває на відповідальному зберіганні у ВАТ «Дунайводбуд-18». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.04.2013 р. державним виконавцем Оспою М.Ю. під час проведення виконавчих дій щодо виселення його дружини [PERSON] з дачного будинку, виявлено та передано на відповідальне зберігання ВАТ «Дунайводбуд-18» зазначене майно. [PERSON] вказав також, що він є єдиним власником цього майна, оскільки воно придбавалось до укладення шлюбу з [PERSON], і тому вважає перебування рухомого майна на зберіганні у ВАТ «Дунайводбуд-18» порушенням свого права власності. Представник позивача, адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість слухання справи у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові (а.с.18). Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду (а.с.17,20). Заяв до суду про причини неявки не надходило. Відповідач, представник ВАТ «Дунайводбуд-18», в судове засідання не зявився, але надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, просив суд відмовити у задоволенні позову (а.с.30). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, представник Відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с.16,19). Заяв до суду про причини неявки не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2013р. державним виконавцем ВДВС Татарбунарського РУЮ Одеської області при примусовому виконанні виконавчого листа №2-556, виданого 06.04.2012р. Татарбунарським районним судом Одеської області, про виселення [PERSON] з дачного будинку під літ.Б-1, що розташований по вул.Радісна 63/1-а курортної зони «Расєйка» в с.Приморське Тататарбунарського району Одеської області, у присутності понятих, представника стягувача, ВАТ «Дунайводбуд-18», та за відсутності боржника проведено опис майна боржника. Відповідно до акту опису й арешту майна державним виконавцем описано і накладено арешт на 15 ліжок, 15 матраців, 3 холодильника, 2 тумбочки кухонні, тумбочку, 3 полиці, 2 килимки та передано описане майно на відповідальне зберігання представнику стягувача (а.с.5 звор., а.с.6 звор.). За змістом ч.4 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обовязковим описом майна державним виконавцем (ч.5 ст.78 Закону). Частиною 6 ст.78 Закону передбачено, що у разі якщо виконання рішення здійснюється за відсутності осіб, які підлягають виселенню, державний виконавець зобовязаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберіганні особі, визначеній державним виконавцем. Зберігання майна здійснюється протягом не більше двох місяців. Після закінчення двомісячного строку не витребуване майно реалізується в порядку, визначеному цим Законом (ч.8 ст.78 Закону). Аналогічні приписи містять п.4.2 розділу 4 та п.8.6 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (далі Інструкція). Згідно з п.4.2 розділу 4 Інструкції опис та арешт майна боржника здійснюється в такій послідовності: після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, імя та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець при виселенні [PERSON] мав підстави для опису майна та подальшої його передачі стягувачеві на зберігання, проте допустив неповноту складання акту опису та арешту майна, не зазначивши відмінні ознаки описаних речей. Разом в тим, відповідно до вимог ч.1 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як вбачається з постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області [PERSON] від 12.04.2013 року (а.с.7) виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №2-556 виданого 06.04.2012 року закінчено. Припинено чинність арешту боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. Таким чином на момент слухання справи фактично арешт майна, на яке посилається позивач, припинено. Щодо вимог позивача про визнання права власності суд наголошує на слідуючому. За змістом ч.1 ст.60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1,3 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, при цьому суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Надаючи оцінку поданих позивачем доказів, суд також враховує рекомендації Верховного Суду України, висловлені у п.2 постанови Пленуму від 27.08.1976р. №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» щодо необхідності всебічного та повного зясування обставин, наведених позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильного додержання при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, що беруть участь у справі, так і правил про належність та допустимість доказів. Так, оцінюючи надані позивачем копії товарних чеків, виданих фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.с.8), суд вважає, що вони не є належними доказами на підтвердження права власності [PERSON] на речі, передані на зберігання ВАТ «Дунайводбуд-18», з огляду на таке. Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки. Відповідно до ч.2 ст.181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. За змістом ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч.2 ст.184 ЦК). Роз'ясненнями, даними Пленумом Верховного Суду України в п.2 своєї Постанови №6 від 27.08.1976 року „Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України від 30.06.78 №5, від 30.03.1984 року №3, від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15), рекомендовано судам при розгляді позовів про виключення майна з опису всебічно і повно з'ясувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, що беруть участь у справі, так і правил про належність та допустимість доказів ((статті 28, 29 ЦПК Української РСР) - аналогічні норми містяться і в ст.ст. 58, 59 ЦПК України). З наведеного випливає, що спірні речі, про визнання права власності та зняття з арешту яких заявлено позовні вимоги (холодильники, тумбочки кухонні, полиці, тощо) є не родовими речами, а такими, що визначені індивідуальними ознаками. В судовому засіданні не встановлено факту того, що позивач, [PERSON] є власником майна на яке було накладено арешт 12.04.2013 року. Надані позивачем товарні чеки (а.с.8) не свідчать про набуття права власності [PERSON] на зазначене майно і не можуть слугувати доказом належності зазначеного майна, оскільки фактично в цих документах відсутні індивідуальні ознаки спірного майна. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх речових прав на описане майно, крім вказаних документів, суду не представлено. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна задоволенню не підлягають, як необґрунтовані.

Outcome: dismissed