Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

29 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Фортуна-банк» в особі Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «Фортуна-банк» про стягнення пені та штрафних санкцій. В обґрунтування позову зазначила, що 12 травня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № F/01/3mU/1474. За умовами договору позивач надав відповідачу для зарахування на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 24000,00 доларів США на строк по 12 серпня 2014 року, розмір процентів за вкладом становить 10% річних. 12 серпня 2014 року позивач, дотримуючись умов договору, подав заяву щодо повернення коштів, яка є підставою для припинення дії договору. Однак банк повідомив, що згідно Постанови правління НБУ від 30.05.2014 року № 328 обмежена видача готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів в межах 15000 грн. на добу в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Позивач кожний робочий день з'являвся до відповідача з метою отримання чергових виплат, але відповідач здійснював виплати у сумі 50 доларів США на добу, що значно відрізняється від припису НБУ, зазначеного в Постанові від 30.05.2014 року № 328. В зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду, та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року з відповідача стягнуто на користь позивача суму банківського вкладу та проценти за договором банківського вкладу в розмірі 19701 доларів США 27 центів. Кошти було примусово перерахована на рахунок позивача, відкритий у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», 16.12.2015 року. Цю дату позивач вважає днем виконання відповідачем обов'язку за договором та поверненням грошових коштів позивачу. Згідно вимог ст.625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу суму індексу інфляції - 135 411,60 грн., 3% річних - 8957,39 грн. Крім того, відповідач має сплатити позивачу 10% річних, обумовлених п.1.5 договору банківського вкладу, оскільки банк фактично продовжував користуватись коштами відповідача до 09.12.2015 року, сум а10% складає - 29858,28 грн. Зазначає також, що через грубе порушення умов договору відповідачем позивачу заподіяна моральна шкода, яка виразилась в тому, що позивач майже два роки майже кожного два відвідував банк з метою боротьби за свої законні права, змушений був складати заяви до банку, прокуратури, НБУ, суду щодо захисту своїх прав, в зв'язку з ростом курсу долара позивач був позбавлений можливості здійснити покупку, на яку розраховував. Все зазначене спричиняє позивачу постійні хвилювання, душевні страждання. Розмір моральної шкоди оцінює в 20000 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача 194227,27 грн., що складається з наступного: 135 411,60 грн. - інфляційні витрати в порядку ст. 625 ЦК України; 8957,39 грн. - 3% річних в порядку ст.. 625 ЦК України; 29858,28 грн. - 10% річних за користування коштами; 20000,00 грн. - моральна шкода. Відповідач 01 лютого 2017 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на підставі рішення Правління НБУ від 26.01.2017 року № 55-рш/БТ розпочато процедуру виведення ПАТ «Фортуна-Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць до 26 лютого 2017 року. Згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Ухвалою суду від 27.07.2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Позивач в судове засідання не з'явився, у судовому засіданні 27.07.2017 року заявив усне клопотання про розгляд справи в подальшому у його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином. Згідно зі ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2014 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Фортуна-Банк» було укладено договір банківського вкладу №F/01/3mU/1474, строком на три місяці до 12 серпня 2014 року. За умовами даного договору позивачем зроблено вклад на загальну суму 24000 доларів США. Сторони за цим договором погодили (п. 1.5) розмір процентів за вкладом, який складає 10% річних. Утім, відповідач в порушення вимог договору та вимог Закону на звернення позивача від 12 серпня 2014 року про повернення банківського вкладу свої обов'язки щодо його повернення, належним чином не виконав, - не повернувши позивачу вклад в повному обсязі, та сплативши лише його частину в розмірі 4400 доларів США. Вказані обставини встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року у справі № 199/1477/15-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Фортуна-банк», Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «Фортуна-банк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Цим же рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року у справі № 199/1477/15-ц стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк» на користь [PERSON] суму банківського вкладу та проценти за договором банківського вкладу № F/01/3mU/1474 від 12 травня 2014 року в розмірі 19701 долар США 27 центів. [PERSON] 16 грудня 2015 року уклав договір банківського вкладу № 26305007621403 з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на суму 19701 доларів США 00 центів. Сума зарахована на депозит шляхом безготівкового перерахування з рахунку клієнта, відкритому в іншому банку, що підтверджується платіжним дорученням. З огляду на зазначене, та враховуючи, що відповідач не надав докази протилежного, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач перерахував залишок суми по банківському вкладу № F/01/3mU/1474 від 12 травня 2014 року на рахунок позивача 16.12.2015 року. Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1ст. 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За змістом зазначеної норми закону та ст. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 10% річних згідно з п.1.5 договору банківського вкладу № F/01/3mU/1474 від 12 травня 2014 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд також бере до увагу позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29.05.2013 року у справі № 6-39цс13, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивачем надано розрахунок щодо суми 10% річних у розмірі 29858,28 грн., який судом перевірено та визнано вірним. Відповідач не надав заперечень та спростувань з цього приводу, в зв'язку з чим у суду відсутні підстави не приймати до уваги розрахунок, наданий позивачем. Стосовно позовних вимог про стягнення індексу інфляції та 3% річних суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд знаходить, що позивачем надано достатньо доказів в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, інфляційними збитками та 3% річних від простроченої суми. Підстав вважати невірними надані позивачем розрахунки нарахованих відсотків за договорами у суду немає, тому він їх приймає. Відповідач не надав заперечень та спростувань щодо розміру заборгованості , визначеного позивачем. Таким чином, позивачу належить до сплати заборгованість у вигляді 135 411,60 грн. інфляційних збитків та 8957,39 грн. - 3% річних. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 20000 гривень не є обгрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи. Однак, суд вважає, що неповернення відповідачем грошових коштів, які є власністю позивача, призводить до душевних страждань, нервової напруги, порушує звичний ритм життя позивача, який змушений докладати зусиль для повернення своєї власності, тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial