Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

у січні 2018 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТзОВ «Факторингова компанія «ОМЕГА», [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені, у відповідності до ст.38 Закону України «Про іпотеку» від 7 листопада 2014 року, укладеного між ТзОВ «Факторингова компанія «ОМЕГА» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Барбуляк Х.М. за реєстровим № 3997, з підстав спливу строку давності, як це передбачено п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач ТзОВ «Факторингова компанія «ОМЕГА» надав суду заперечення, в яких вказує на необґрунтованість як покликань позивача щодо порушення строків звернення на предмет іпотеки, так і на недійсність спірного договору. Просить в позові відмовити. Представником відповідача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], надано суду відзив на позов, в якому просить відмовити в позові за відсутності в законодавстві такої підстави для припинення зобов'язання як сплив позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при позасудовому способі звернення стягнення теж застосовується строк давності, що дорівнює строку позовної давності. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано суду заперечення на відповідь представника позивача на відзив, де заявляє про застосування позовної давності при зверненні позивача з даним позовом. У письмових поясненнях представник позивача зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач про порушення свого права дізнався з моменту одержання звіту про розподіл коштів від предмету іпотеки від 19 березня 2015 року., а крім того такий переривався подачею позову про визнання недійним договору купівлі-продажу з інших підстав. Третьою особою приватним нотаріусом ЛМНО Барбуляк Х.М. надано суду письмові пояснення щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачено Законом України «Про іпотеку» та яким не передбачено строку реалізації кредитором свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому просить у задоволенні позову відмовити, а справу слухати у її відсутність. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, а представник відповідача проти задоволення такого заперечив. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку з огляду на таке. 20 липня 2005 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3367/Р, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 54330 доларів США строком до 20 липня 2020 року з цільовим призначенням - інвестування будівництва нерухомості, а саме, квартири за адресою: [ADDRESS], третій поверх, перший під'їзд, для здійснення часткової оплати за договором № 30 від 18 листопада 2004 року, укладеним між позичальником та ТзОВ ВКФ «Кремінь». Додатковим договором № 2 від 29 лютого 2008 року до кредитного договору № 3367/Р від 20 липня 2005 року, укладеним між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON], внесено зміни в п.6.1 щодо способів забезпечення зобов'язань за цим договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» 11 березня 2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Кулиняком І.Я., зареєстрований в реєстрі за №1508, згідно з яким позивач передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 14 березня 2008 між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 7883/Р, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 100000 доларів США строком до 1 березня 2023 з цільовим призначенням - ремонт житла. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» 17 березня 2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Кулиняком І.Я., зареєстрований в реєстрі за №1705, згідно з яким позивач передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] 18 серпня 2009 року між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладеного додатковий договір № 1 до кредитного договору № 7883/Р від 14 березня 2008 року, а також додатковий договір № 2 до кредитного договору №3367/Р від 20 липня 2005 рку, якими сторони змінили валюту зобов'язання позичальника перед банком за кредитними договорами з доларів США на гривню. 18 березня 2009 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» укладено договори про внесення змін до договору іпотеки від 11 березня 2008 року та договору іпотеки від 17 березня 2008 року, якими внесено зміни в частині валюти зобов'язань за кредитними договорами. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 29 грудня 2010 року по справі № 2-31221/10, з [PERSON] та [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № 3367/Р від 20 липня 2005 року у розмірі 368956, 90 грн. Згідно з договором факторингу від 29 листопада 2011 року, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», товариство набуло право грошової вимоги за вищевказаними кредитними договорами. 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки, серед яких, і договори іпотеки укладені з позивачем. Згідно з договорами факторингу від 10 жовтня 2013 року № 23/О, № 24/О, укладеними між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега», останнє набуло право грошової вимоги до [PERSON] за невиконання зобов'язань, що виникли з кредитних договорів № 3367/Р від 20 липня 2005 року, № 7883/Р від 14 березня 2008 року, а також усі права вимоги за усіма зобов'язаннями, що забезпечують належне виконання боржником умов кредитних договорів, у тому числі, договорів іпотеки від 11 березня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1508, та 17 березня 2008 року за реєстровим № 1705. 24 жовтня 2013 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» укладено договори про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими новий іпотекодержатель набув усі права за договором іпотеки від 11 березня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1508, та договором іпотеки від 17 березня 2008 року за реєстровим № 1705, укладеними між іпотекодавцем та ВАТ «Кредобанк». Встановлено, що 07 листопада 2014 року між ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені, у відповідності до ст.38 Закону України «Про іпотеку», посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Барбуляк Х.М. за реєстровим номером 3997, відповідно до умов якого ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» продало, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] Вказане вбачається із зібраних по справі письмових доказів та рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 листопада 2016 року по справі № 464/8589/15-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, яким в позові [PERSON] до ТзОВ „Факторингова компанія „Омега", [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки від 7 листопада 2014 року та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено за відсутності порушень ст.38 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. У даній справі позивач просить визнати спірний договір купівлі-продажу предмета іпотеки від 7 листопада 2014 року недійсним з підстав, що АТ «Кредобанк» набув права на дострокове стягнення, яке реалізував у судовому порядку в 2010 році, з якого і починає відліковуватися строк давності, а за п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до приписів ст.564 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, зідно з яким іптекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Положення ст.17 Закону України «Про іпотеку» містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст.593 ЦК України. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. За змістом даної норми іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абз.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку»). Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Такі висновки узгоджуються з судовою практикою, викладеною у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року (справа № 6-786цс17), де міститься висновок про те, що відповідно до норм ст.17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі ст.ст.256, 266, 267, 509, 598 ЦК України сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема й наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абз.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку». Також договором іпотеки від 11 березня 2008 року передбачено, що такий діє до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та додаткових договорів до нього; право іпотеки, та відповідно і цей договір, припиняє чинність у випадках, передбачених ст.17 Закону України «Про іпотеку». За умовами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( ч.1 ст.203 ЦК України). У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, якою детально регламентовано порядок визнання правочинів недійсними, судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, визначених законом. За вимогами ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі наведеного вище, з урахуванням принципу змагальності, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу предмета іпотеки недійсним. Так, договір купівлі-продажу предмета іпотеки за своєю природою не є договором споживчого кредиту, на нього не поширюється законодавство про захист прав споживачів, оскільки Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що таким врегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Підстави визнання спірного договору з підстав порушення Закону України «Про іпотеку» відсутні, оскільки іпотека не припинилася. Доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства.У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі наведеного вимоги позивача є безпідставними, у зв'язку з чим у позові слід відмовити. Розглядаючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності в порядку ч.3 ст.267 ЦК України, суд враховує наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За умовами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). У даному випадку початком перебігу строку позовної давності слід вважати, з врахуванням, що останній не був стороною оспорюваного правочину, день, коли позивачу скеровано звіт про розподіл коштів від предмету іпотеки - 19 березня 2015 року, що встановлено згаданим вище рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 листопада 2016 року та зазначено в письмових поясненнях представника позивача. З урахуванням, що позивач звернувся до суду з даним позовом у березні 2018 року, а тому трирічний строк позовної давності не є пропущеним

Outcome: dismissed