Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що він є одноосібним власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку, крім нього, зареєстровані сини - [PERSON] та [PERSON], а також його колишня співмешканка - [PERSON] Відповідачі [PERSON], починаючи із липня 2013 року, а [PERSON] - із вересня 2018, у вказаному будинку не проживають, участі в утриманні господарства, в якому вони зареєстровані не приймають, також не приймають участі по оплаті житлово-комунальних послуг, не обробляють приналежну до нього земельну ділянку. Позивач посилається на те, що він, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, не може реалізувати своє право на отримання субсидії через реєстрацію відповідачів в будинку, саме тому, просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, не дивлячись на своєчасне та належне його повідомлення про дату, час та місце проведення розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обгрунтував їх вищенаведеним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином - судовими повістками, однак до суду повернулися конверти, з відміткою Укрпошти про те, що вони за зазначеною адресою, а саме по [ADDRESS] не проживають. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про розгляд справи у їх відсутності та відзиву на позов від них також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS], що підтверджується копією рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22.12.2009 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25018095 від 13.01.2010 (а.с.18-19). У вказаному будинку зареєстровані: позивач - [PERSON], [INFO], його сини - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також його співмешканка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2016-2020 р.р. (а.с.16-17). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї №238 від 04.03.2019 вбачається, що син позивача - [PERSON], 1988 р.н. та співмешканка - [PERSON], 1983 р.н. у вказаному будинку не проживають (а.с.13). Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.09.2008, який згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04.07.2013 було розірвано. У даному шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: сини [PERSON], 1998 р.н. та [PERSON], 1995 р.н. Після розірвання шлюбу колишня дружина [PERSON] разом із сином [PERSON] покинули сім'ю, і з того часу по теперішній час, тобто на протязі 6 років, в будинку позивача не проживають. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які показали, що після розірвання шлюбу в 2013 році син [PERSON] разом із матір'ю покинули сім'ю і переїхали проживати в іншу місцевість, з того часу вони в село Шубранець не повертались. Також встановлено, що син позивача [PERSON] після розірвання шлюбу змінив прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у його домоволодінні, що розташоване по [ADDRESS]. Оскільки об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача [PERSON], як члена сім"ї власника таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено і підтверджено належними і допустимими доказами, що він не проживає у спірному житлі без поважних причин понад один рік. Вирішуючи вимогу позивача щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що починаючи з червня 2015 року по вересень 2018 року позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу із [PERSON], [INFO] Згідно відомостей, які містяться у виписці із облікової картки об'єкта по господарського обліку на 2016-2020 р.р. [PERSON] була зареєстрована в житловому будинку, який належить на праві власності [PERSON] з 20.06.2018 р. У вересні 2018 року відповідач [PERSON] покинула позивача і припинила проживати в даному будинку та фактично не проживає в ньому по даний час, тобто більше 6 місяців. Факт відсутності [PERSON] по місцю реєстрації, а саме по [ADDRESS], з вересня 2018 року підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №238 від 04.03.2019 (а.с.13). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Звертуючись до суду із позовною вимогою про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням позивач посилався на відсутність її за спірною адресою на протязі 6 місяців та просив суд застосувати положення ст. 71 ЖК України, яка регулює житлові відносини власника житла із наймачем. Так, згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Однак, аналізуючи встановлені обставини у справі, суд не може погодитись із доводами позивача щодо того, що відповідач [PERSON] була наймачем житла та користувалася належним позивачу житловим будинком на умовах договору найму, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження в суді. Встановленим фактом є те, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, в період часу з червня 2015 року по вересень 2018 року, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. На зазначені обставини посилався позивач у позовній заяві та підтвердив в судовому засіданні його представник. Також вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], проте проживала разом із ним в його будинку, підтримуючи сімейні відносини, до серпня 2018 року та була зареєстрована за вказаною адресою. Проте у серпні 2018 року вона покинула позивача, без попередження забрала свої речі і більше не поверталася до даного житла. Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Аналізуючи положення даної статті можна дійти висновку, що особи, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, за змістом Сімейного Кодексу вважаються сім'єю. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Так, згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, із наведеного у Законі України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII визначення терміну членів сім'ї вбачається, що членами сім'ї вважаються особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі; З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача [PERSON] в спірному житловому будинку була здійснена на умовах її перебування у сімейних відносинах із власником даного будинку, а тому питання щодо втрати нею права користування вказаним житлом регулюються положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно якої підставою для втрати такого права є відсутність члена сім'ї по місцю реєстрації без поважних причин понад один рік. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], оскільки така вимога є передчасною, а тому у її задоволенні слід відмовити. На підставі ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial