Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивач 23.06.2014 року звернувся до суду із вказаним позовом, який уточнив 24.1.2014 року (а.с.40) та просить стягнути із відповідача кошти, як компенсацію втрати доходу за час затримки розрахунку при звільненні за 279 робочих днів в періоді після 12.02.2013 року з дня звільнення до 26.03.2014 року (до дня погашення заборгованості з заробітної плати) з розрахунку середньоденної заробітної плати за один робочий день -1507 грн. 46 коп., в сумі 422 088 грн 80 коп. Позов мотивував тим, що він працював в ПрАТ "Авіакомпанія "АЕРОСВІТ " з 9 лютого 2004 року до 12 лютого 2013 року. Наказом №436-ок від 11лютого 2013 року був звільнений з посади директора вантажного терміналу у зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст.40 КЗпП України) . Пунктом 2.2. цього наказу передбачалося провести повний розрахунок з ним за фактично відпрацьований період по 12 лютого 2013 року, однак відповідач не провів в день мого звільнення виплати всіх сум, що належали мені від нього. Стаття 116 Кодексу законів про працю України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, при звільненні йому не була виплачена заборгованість з заробітної плати і інших належних сум.. Він звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за грудень 2012 року , січень і лютий 2013 року, що підтверджено довідкою №901 від 20.02.2013 р . Святошинським судом м. Києва йому було видано судовий наказ про стягнення з відповідача боргу по заробітній платі. Заборгованість по невиплаченій заробітній платі за наказом Святошинського районного суду м. Києва була примусово стягнута з відповідача і зарахована на банківську картку позивача лише 26 березня 2014 року. Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимоги обґрунтовує ст.ст. 116,117 Кодексу законів про працю України, приписами Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995р. N100, на підставі яких відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь період затримки розрахунку, фактично з дати припинення дії трудової угоди з 12 лютого 2013 року до дати погашення заборгованості 26 березня 2014 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи був повідомлений, причини неявки не повідомив, надав письмову заяву про розгляд справи без його присутності. В заяві зазначив, про те, що позов не визнає, будь-якої інформації про причини невизнання позову не вказав. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за такими підставами. При вирішенні спору суд керується вимогами ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, розглядає справу у межах заявлених вимог та наданих доказів, про що позивачу було роз*яснено. Суд вважає, що правовими підставами для задоволення вимог позивача є зазначені ним у тексті позовної заяви (перелічені судом) норми КЗпП України. Суд визнає за достовірні пояснення позивача про невиконання відповідачем норм вказаного законодавства та його розрахунок компенсації, оскільки він не спростований відповідачем, який не виявив бажання приймати участь у розгляді справи, не надав жодних доказів. Що обґрунтовували б його заперечення позовних вимог, не заявив про можливе застосування правил позовної давності , не заявив про та, що стягнення зазначеної суми із відповідача протирічить загальним принципам цивільного судочинства щодо справедливості та розумності.

Outcome: approved