Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

09 вересня 2016 року заявник звернувся до суду із відповідною заявою, в якій просить встановити факт того, що його дружина [PERSON], [INFO], громадянка України, перебуваючи у шлюбі з ним, [PERSON], [INFO], громадянином України, [INFO] року народила сина [PERSON] в Сімферопольському пологовому будинку Автономної Республіки Крим (Україна). Обґрунтовуючи заяву, зазначав, що з 25 січня 2014 року перебуває в шлюбі з [PERSON], яка [INFO] року народила сина, перебуваючи на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим в Сімферопольському пологовому будинку, про що їй було видано медичне свідоцтво про народження, виготовлене на бланку міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Російської Федерації, записи в якому здійснено на російській мові. Враховуючи, що заявник звертався із заявою про реєстрацію народження сина до Жовтневого районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, однак йому було відмовлено через відсутність підстав, передбачених п.2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого Наказом Мінюсту України від 18.10.2000 року за №52/5, та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту народження дитини, в зв'язку з чим звернувся із вказаною заявою та просить задовольнити. Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Від представника заявника надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутності, в якій вимоги заяви підтримав в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] надіслала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, заяву підтримала. Представник заінтересованої особи - Вітовського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Миколаївській області направила заяву, в якій не заперечувала проти задоволення заяви, просила розглянути справу у її відсутність. Дослідивши письмові докази в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до медичного свідоцтва про народження (форма №103/у, затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Російської Федерації від 27 грудня 2011 року №1687н) серії 35 №000726, виданого 15 травня 2015 року Сімферопольським пологовим будинком [PERSON], [INFO], [INFO] року об 20 год. 30 хв. в м. Сімферополь (Крим) народила дитину чоловічої статі (а.с.16). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2014 року (а.с.15). Зі змісту даних паспорту громадянина України серії ЕР 274115, виданого Жовтневим РВ УМВС України в Миколаївській області 08 червня 2007 року, вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON], [INFO], є с. Квітневе Вітовського району Миколаївської області, вул. Набережна, 45 (а.с. 11). Підстави, з яких заявник був змушений звернутися до суду із цією заявою підтверджуються відмовою у проведенні державної реєстрації народження, в якій міститься посилання на п.2 глави І розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого Наказом Мінюсту України від 18.10.2000 року за №52/5, відповідно до якого підставами для проведення державної реєстрації дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о) , форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (із змінами) (далі - медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року № 9; б) медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Ці документи подаються для державної реєстрації народження дитини, яка досягла одного року і більше. Медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу заповнюється лікарем, під наглядом якого перебуває новонароджений, і засвідчується підписом керівника закладу охорони здоров'я та круглою печаткою закладу; в) акт, складений відповідними посадовими особами (капітаном судна, командиром, начальником потяга тощо) за участю двох свідків і лікаря або фельдшера (якщо лікар або фельдшер були на транспортному засобі), у випадку народження дитини на морському, річковому, повітряному судні, у потязі або в іншому транспортному засобі. У разі відсутності лікаря або фельдшера державна реєстрація народження проводиться на підставі вказаного акта та медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу; г) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма №106-2/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про перинатальну смерть), у разі мертвонародження. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Статтею 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" закріплено, що тимчасово окупованою територією є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. При вирішенні питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, суд враховує загальні положення цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, суд враховує норму ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у зазначеній справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, а саме: висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), a також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток приймаються до уваги судом та оцінюються разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, суд, дотримуючись вимог ст.213 ЦПК України, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документу, який виданий установою, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON]

Outcome: approved