Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

10.10.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача. В обґрунтування заявлених вимог він зазначив, що 09.06.2017 року між [PERSON] і ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №2298 (далі договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: RAVON R2. Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (RAVON R2) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. В мережі інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля ВАЗ 2112 чорного кольору 2013 р.в. за ціною 87000 грн., зателефонував за телефоном, вказаним в оголошенні, де йому роз»яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною, вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 20 000 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день було сплачено рахунок на суму 20000 грн. Повернувшись додому та уважно прочитавши Договір позивач зрозумів, що його обманули: марка автомобіля інша, вартість транспорту в договорі значно вища, ніж та, на яку він розраховував, авто так і не прибуло. В зв»язку з чим він написав заяву на розірвання договору та повернення коштів. Згодом на його рахунок відповідачем було перераховано 880 грн., інші кошти - 19 120 грн., як пояснив представник ТОВ «Єврокар Україна» були утримані, як штрафні санкції і поверненню не підлягають. Представником не було роз»яснено призначення платежу в сумі 18900 грн., який виявився комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Позивач вважає несправедливим сплату комісії за організацію договору, оскільки в графі «визначення термінів» договору визначено, що комісії за організацію договору це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Отже, відповідачем отримано 18 900 грн., тобто кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов»язання відповідачем, цей платіж не повертається. Зазначає, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Просить суд визнати договір фінансового лізингу № 2298 від 09.06.2017 року недійсним, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь сплачені кошти в розмірі 19120 грн. Позивач в судове засідання не з»явився, надав заяву відповідно до змісту якої просив справу слухати за його відсутності уточнив, що на задоволенні позовних вимог наполягає,просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про місце,день та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Надав суду клопотання,за змістом якого вважає,що справа має бути передана за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва,як непідсудна Богодухівському районному суду,оскільки зазначені у позовній заяві підстави не стосуються законодавства про захист прав споживачів, а відповідач здійснює свою основну діяльність в Дарницькому районі м.Києва. Суд, вивчивши зібрані в справі докази вважає, що позов,в межах заявлених вимог, підлягає задоволенню з наступних підстав: Матеріалами справи встановлено, що 09.06.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладений кредитний договір фінансового лізингу №2298, згідно умов якого відповідач зобов»язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування автомобіль RAVON R2, а позивач зобов"язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені даним договором платежі. В п.1.2 договору зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1. Відповідно до п.1.7 Договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію Договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.6 ст. 9 Договору. На виконання умов договору фінансового лізингу позивачем [PERSON] було сплачено на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» грошові кошти в розмірі 20 000 грн., які він вважав авансом за транспортний засіб. В подальшому позивачу було 880 грн. повернуто та повідомлено, що грошові кошти в розмірі 19120 грн. це не аванс, а комісія за організацію Договору. В розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що комісії за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов»язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи та має ліцензію на здійснення лізингових послуг. Частино 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, Лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов»язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Відповідно до п.п. 2 п.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У п.12.1.договору зазначено, що лізингодавець який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та\\або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Дана норма обмежує права споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів»; «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема вони не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов»язків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Пункти 4 ч.5 ст.11; ч.ч.1-2, п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції; Враховуючи положення п.п.2 п.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» №5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, позивачу було невірно розтлумачено призначення платежу в розмірі 19120 грн., крім того, позивачу не було вірно розтлумачено інформацію щодо предмету лізингу. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення комісії за організацію договору в розмірі 19120 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Враховуючи наведене вище, договір фінансового лізингу №2298 від 09.06.2017 року по своїй природі порушує вимоги ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін та завдають шкоди споживачеві,а тому підлягає визнанню недійсним. Зважаючи на сплачену позивачем суму за договором у розмірі 20000 грн.,що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції від 09.06.2017 року,та повернуті позивачу 880 грн.,що підтверджується копією листа Банку від 11.08.2017 року,сума до стягнення складає 19120 грн. (20000 грн.- 880 грн.= 19120 грн.). Клопотання представника відповідача про передачу цивільної справи до Дарницького районного суду м.Києва задоволенню не підлягає,оскільки судом встановлено порушення прав позивача як споживача, та зареєстроване місце проживання позивача м.Богодухів, пров.Сосновий (раніше 17 Партз»їзду),5 Харківської області та позивач скористався своїм правом пред»явлення позову за місцем свого проживання. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved