Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

8 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. В заяві вказує, що 20 липня 2013 року [PERSON] отримала позику у [PERSON] в розмірі 15000 гривень, строком на 1 рік, що підтверджується борговою розпискою, написаною власноруч. Після закінчення строку зобов"язання не виконала, кошти не повернула з невідомих позивачу причин, його звернення про повернення грошей позитивного результату не дали, що і стало підставою для звернення до суду. Просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача борг в розмірі 1500 гривень, 173 гривні 60 копійок 3% річних, 1234 гртивні 59 копійок відсотків від суми позики. В процесі розгляду справи, зокрема в судовому засіданні 30 березня 2015 року, яке проводилось із участю сторін, позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та суду пояснив, що відповідач в минулому 2014 році повернула йому 3 тисячі гривні. Просив постановити рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві просив стягнути в користь позивача 12 тисяч гривень,за мінусом тих, коштів, які відповідач повернула. В судовому засіданні відповідач, проти позовних вимог заперечила та суду пояснила, що коли вона писала розписку позивачу про отримання 15 000 тисяч гривень, у них була домовленість, що вона отримує 10000 тисяч гривень, які терміново необхідні були їй для лікування дочки, однак у розписці зазначає 15 000 тисяч гривень та у разі їх повернення у строк, зазначений у розписці, вона повертає суму 10000 тисяч гривень, а у випадку неповернення вчасно, віддає 15 000 тисяч гривень із врахуванням відсотків. У серпні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2013 року вона повернула позивачу по 1 тисячі гривень, у січні 2014 року 2 тисячі гривень та у лютому 2014 року 3 тисячі гривень, тобто вона всього повернула йому 10 тисяч гривень до закінчення строк, який вказаний у борговій розписці, однак відповідач вимагав від неї ще 5000 тисяч гривень, які вона йому віддала у м.Радехові, однак через те, що він не повертав їй розписку вона викликала працівників міліції, тоді позивач гроші викинув під автомобіль, які були їй повернуто, бо кримінальне провадження закрито. Просила постановити рішення,яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи заяву позивача про підтримку позовних вимог та часткове повернення боргу, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, виходячи з таких підстав. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2 ст. 64 ЦПК України). Оригінали письмових доказів, відповідно до ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. В судовому засіданні 30.03.2015 року в присутності сторін по справі, судом оглянуто та звірено оригінал розписки, який представлений позивачем, перевірено її відповідність оригіналу, копія, у встановленому законом порядку посвідчена судом (а.с.7). Окрім цього, судом до матеріалів справи долучено й оригінал розписки (а.с.35). Суд встановив, що 20 липня 2013 року [PERSON] власноручно написала розписку [PERSON] про отримання у останнього 15 000 (п"ятнадцять тисяч ) гривень, строком на рік і зобов"язувалася повернути (а.с.7,35). В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов'язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, а також підтвердження їх отримання. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правиламист.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, може доводитися письмовими доказами, відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України. Сторона відповідача, заперечуючи проти природи цивільних зобов'язань, що виникли між сторонами, не довів вказаного факту за допомогою письмових або інших допустимих доказів. За правилом частини 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Суд, як зазначено вище в рішенні, зробив висновок, що між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та який є борговим документом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст.535 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оскільки відповідач добровільно повернула борг у розмірі 3000 тисячі гривень, решту повертати відмовляється, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України не спростувала наявність боргу належними та допустимими доказами, тому суд приходить до переконання, що права позивача підлягають захисту в судовому порядку, а відтак позовні вимоги в частині стягнення боргу за борговим документом необхідно задовольнити частково з врахуванням повернутої суми. Щодо інших позовних вимог, то як вбачається із розписки та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, будь-яких інших зобов»язань між позивачем та відповідачем, як і домовленостей про відсотки не було, тому ці вимоги не підлягають до задоволення, так як не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. У відповідності до ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог про стягнення боргу за розпискою стягненню з відповідача підлягають у користь позивача судові витрати.

Outcome: partial