Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт поранення [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2014 року на території Донецької області поблизу села Степанівка, Шахтарського району, Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заяви вказав, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України, зокрема Луганської та Донецької областей є загальновідомими та засуджені міжнародними інстанціями. В період з 22.05.2014 року по 30.07.2014 року брав участь в боях по врегулюванню кризової ситуації в Україні в Донецькій та Луганській областях у складі військової частини польова пошта [NUMBER] . 30.07.2014 року під час бою у складі штурмової групи виконував обов`язки військової служби, а саме знешкоджував проросійських бойовиків в районі м. Лисичанськ під час якого отримав тяжке вогнепальне поранення з ураженням черевної порожнини, прямої кишки, легень та інших внутрішніх органів. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України,ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи» від 04 листопада 1950 року. Своє звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту поранення при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2014 року в районі м. Лисичанськ Луганської області , яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник мотивує тим, що має на меті набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту та як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Встановлення такого факту в позасудовому порядку не передбачено. Заявник та представник заявника в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Заінтересовані особи - представник Міністерства соціальної політики України та представник Російська Федерація (Посольства Російської Федерації)в судове засідання не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 315 ЦПК України\~в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У травні 2014 року заявник був мобілізований Кременецько-Шумським ОРВК Тернопільської області до лав Збройних сил України та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей, де виконував службові завдання з 22.05.2014 року по 30.07.2014 року, у складу в/ч [NUMBER] . 30.07.2014 року близько 13:45 год. під час виконання бойового завдання біля села Степанівка, Шахтарського району, Донецької області потрапив під обстріл проросійських бойовиків, в результаті чого отримав множинні вогнепальні кульові поранення. З місця поранення був доставлений до медичної закладу, де була надана медична допомога.\~ [PERSON] 30.07.2014 року під час обстрілу проросійськими бойовиками позицій Збройних сил України поблизу с. Степанівка, Шахтарського району, Донецької області отримав множинні вогнепальні кульові поранення м`яких тканин, наскрізне вогнепальне поранення правого плеча на межі середньої та нижньої третини по зовнішній поверхні з дефектом м`яких тканин, пошкодженням ліктьового нерву, багатоуламковий перелом плечової кістки в середній третині та зміщенням уламків, вогнепальне наскрізне поранення правого стегна в нижній третині по латеральній та медіальній поверхні, вогнепальне дотичне поранення правої гомілки в верхній третині по медіальній поверхні. З місця поранення був доставлений до медичної закладу, де мені була надана медична допомога: ПХО ран, фіксація перелому в АЗФ. В подальшому санавіацією доставлений на лікування та обстеження у в/ч [NUMBER] , де виконано ПХО ран. 01.08.2014 року переведений до ГВМКЦ "ГВКГ", де 01.08.2014 року проводилась ПХО вогнепальних ран правого плеча, передпліччя та стегна лівої гомілки, накладення первинно відстрочених швів на рани правого стегна, лівої гомілки, фасціотомія кістково-м`язових футлярів правого передпліччя та плеча, 02.08.2014 року - ПХО вогнепальних ран правого плеча та передпліччя, 03.08.2014 року ПХО накладання первинно відстрочених швів на рани правого плеча та передпліччя. Для подальшого лікування був переведений до в/ч [NUMBER] . Рішенням ВЛК була надана відпустка за станом здоров`я на 30 та 60 календарних днів. Командиром частини був направлений на ВЛК для визначення ступеня придатності до служби у високомобільних військах. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: наслідки вогнепального поранення (30.07.2014 року) правого плеча у вигляді консолідованого вогнепального перелому правої плечової кістки лікованого оперативно (13.11.2014 року), посттравматичної невропатії правого променевого нерву з розвитком парезу розгиначів кисті при помірному порушенні функції правої верхньої кінцівки, стійкої комбінованої згинально-розгинальної контрактури правого ліктьового суглобу при незначному порушенні функції. Зміцнілі шкіряні рубці правого плеча, правого передпліччя, правого стегна після вогнепальних кульових поранень (30.07.2014 року).\~ Травма, так, пов`язана, з виконанням обов`язків військової служби. Відповідно до Постанови ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо: непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Згідно до Посвідчення серії [NUMBER] від 27.10.2015 року, [PERSON] встановлено 3-ю групу інвалідності. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм: Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання\~ проти\~ територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із пунктом 4 Будапештського меморандуму Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання домагатися негайних дій з боку Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй з метою надання допомоги Україні, як державі-учасниці Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, що не володіє ядерною зброєю, в разі, якщо Україна стане жертвою акту агресії. Суд зазначає, що Російська Федерація здійснивши збройну агресію відносно України, та окупувавши частину території України, а саме\~Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. За таких обставин суд приходить до висновку, [PERSON] 30.07.2014 року отримав поранення в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~кожному гарантовано право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною другою\~статті 256 Цивільного процесуального кодексу України(далі\~ЦПК України) встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В зв`язку з цим суд вважає, що слід встановити факт поранення [PERSON] при виконанні ним обов`язків військової служби 30.07.2014 року на території Донецької області поблизу села Степанівка, Шахтарського району, Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. На підставі наведеного,

Outcome: approved