Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У червні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 03 травня 2000 року уклала із ним шлюб, від якого у них [INFO] народився син [PERSON], що проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Спільне життя із відповідачем не склалось, вона зрозуміла, що вони різні люди, а тому вважає, що їхня сім"я розпалась остаточно, оскільки протягом двох останніх років вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала із підстав, зазначених в позовній заяві, та просила також після розірвання шлюбу залишити їй набуте після реєстрації шлюбу прізвище, проти постановлення заочного рішення не заперечила. Відповідач двічі в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про одруження серія [NUMBER], яке видано Облазницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 03.05.2000 року, вбачається, що цього дня одружились [PERSON] і [PERSON] та після одруження дружина змінила прізвтще на "[PERSON]". Відповідно до свідоцтва про народження, яке видано Облазницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 18.05.2000 року, [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON](а.с.5). Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснення позивачки та матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, із травня 2012 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при одруженні змінила прізвище, вона вправі і надалі іменуватись цим прізвищем після розірвання шлюбу.

Outcome: approved