Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом в якому просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 39 200,00 грн., пеню - 13 171,19 грн., інфляційні витрати - 5907,82 грн., 3 відсотки річних - 1263,00 грн., а всього 59 542,01 грн. Мотивуючи вимоги тим, що 24 грудня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди автомобіля марки „Daewoo Nexia", державний номер [NUMBER] з правом викупу. За користування даним транспортним засобом [PERSON] прийняла на себе зобов'язання здійснювати позивачу орендну плату. В порушення взятих на себе зобов'язань з березня місяця 2016 року відповідач перестала сплачувати позивачу орендну плату, в результаті чого у неї утворилась заборгованість, яка станом на 19 квітня 2017 року становить 39 200,00 грн. Крім основної суми боргу, відповідно до закону відповідач зобов'язана сплатити позивача пеню, інфляційні витрати та 3 відсотки річних. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Додатково пояснив, що він користується означеним автомобілем на підставі довіреності від 06.03.2008 року наданою власником автомобіля [PERSON] Про обов'язковість нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля йому відомо не було. Більш того, укладений договір оренди автомобіля являється фактично договором позики, який не потребує нотаріального посвідчення. Представники відповідача заперечували проти позову в повному обсязі, посилаючись не те, що укладений договір оренди від 24.12.2015 року є нікчемним в силу ст. 220 ЦК України, оскільки сторонами не дотримано нотаріальної форми правочину в порушення вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України. А відтак, наголошували на тому, що даний правочин не створює юридичних наслідків, зокрема по сплаті орендної плати за користування автомобілем, яким відповідач фактично не користувалась. Крім того, позивач не мав права та повноважень на укладання договору оренди на підставі довіреності власника автомобіля [PERSON] від 06.03.2008 року. Не містить договір оренди і згоди власника автомобіля на його укладення. З означених підстав просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що транспортний засіб марки „Daewoo Nexia", державний номер [NUMBER] зареєстрований у встановленому законом порядку на праві власності за [PERSON] та на підставі довіреності від 06 березня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., переданий у користування [PERSON] з правом виїзду за кордон, з правом передоручення повноважень третім особам, терміном на десять років - до 06 березня 2018 року (а.с. 9). 24 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди автомобіля з правом викупу, згідно з яким [PERSON] було здано в оренду з правом викупу [PERSON] строком на двадцять чотири місяці автомобіль марки „Daewoo Nexia", 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Сторони домовились, що вартість майна з урахуванням норм амортизації, технічного стану, товарного виду і попиту на авторинку складає 134 400,00 грн. За пунктом 5.1 вказаного договору оплата орендної плати за користування автомобілем повинна була здійснюватись наймачем щомісяця в розмірі 5 600,00 грн. За пунктом 8.1 договору, майно, що орендується переходить у власність орендаря, за умови повної виплати з моменту отримання коштів у повному обсязі. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язалась зокрема: використовувати вказаний автомобіль за цільовим призначенням, здійснювати за власний рахунок профілактичне обслуговування та поточний ремонт, своєчасно сплачувати орендні платежі, сплачувати пеню у розмірі 10 % за кожен день затримки в разі несвоєчасної сплати орендних платежів. У зв'язку із невиконанням відповідачем умов договору, позивач направив на її адресу заяву з проханням здійснити оплату заборгованості (а.с.12,13). Згідно із ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Вимоги до форми договору найму транспортного засобу встановлені в статті 799 ЦК України. Відповідно до даної статті, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 220 ЦК України закріпила, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. (частина 2 статті 220) З сукупного аналізу положень вказаних статей вбачається, що недотримання в момент укладення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи вимоги щодо його нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність. При цьому, при наявності певних обставин, такий договір може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. З урахуванням змісту статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та, виходячи з положень частини четвертої статті 10 ЦПК України, вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Чинне законодавство України не містить вказівки на те, що при вирішенні спору щодо виконання умов договору, який є нікчемним в силу закону у зв'язку з порушенням вимог про його обов'язкове нотаріальне посвідчення, суд самостійно вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання такого договору дійсним. З викладеного вбачається, що за рішенням суду договір оренди транспортного засобу за участю фізичної особи, що не був нотаріально посвідченим в момент його укладення, може бути визнаний дійсним, при зверненні до суду з відповідною вимогою та при зазначенні належного обґрунтування. Разом з тим, як убачається зі змісту позовної заяви [PERSON], позивач вимог про визнання договору оренди автомобіля з правом викупу дійсним в порядку ст. 220 ЦК України не заявляє, а лише просить стягнути з [PERSON] заборгованість, що виникла за цим договором. Обґрунтувань та доводів щодо існування визначених законодавством підстав для визнання договору оренди автомобіля з правом викупу від 24 грудня 2015 року дійсним, подана позовна заява також не містить. Вказаний договір за своєю суттю є договором оренди транспортного засобу між фізичними особами, що чітко убачається з пункту 1.1, а тому, за змістом ст. 799 ЦК України, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Враховуючи, що ст. 220 ЦК України прямо закріплює, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, суд вважає, що не посвідчений нотаріально договір оренди автомобіля з правом викупу від 24 грудня 2015 року є нікчемним в силу закону. Згідно із ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Стаття 236 ЦК України встановила, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За правилом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, договір оренди автомобіля з правом викупу від 24 грудня 2015 року, за умовами якого на відповідача було покладено ряд обов'язків, як нікчемний правочин, не створює юридичних наслідків з моменту його підписання, а тому і не породжує у [PERSON] правового зобов'язання сплачувати позивачу кошти в якості орендних платежів. Суд не погоджується з доводами позивача, що за своєю природою укладений договір був договором позики, оскільки позивач вимог про удаваність правочину не заявляє, доказів на підтвердження даної обставини суду надано не було. Надаючи оцінку запереченням представника відповідача щодо відсутності повноважень [PERSON] на укладення договору оренди без погодження з власником автомобіля, то суд вважає їх необгрунтованими, оскільки довіреністю від 06 березня 2008 року позивачу надано право передоручення повноважень третім особам. Розглядаючи справу у межах заявлених вимог, на підставі доказів наданих сторонами, з урахуванням того, що підставою пред'явлення [PERSON] позовних вимог до [PERSON] про стягнення коштів є умови нікчемного договору, виходячи з положень ст.ст. 215, 216, 236, 509, 526 ЦК України, зобов'язання орендодавця та орендаря між цими особами не існували, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обгрунтовані та підлягають залишенню без задоволення у повному обсязі. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed