Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

29 вересня 2020 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до ЦОП Кобеляцької ДПІ Кременчуцького управління ГУ ДФС у Полтавській області, третя особа: Кобеляцький районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про скасування арешту з майна. 30 вересня 2020 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 05 листопада 2020 року. Позивач вказував, що накладений ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2015 арешт на його нерухоме майно, що розташоване в с. Підгора, Кобеляцького району Полтавської області, не знятий, виконавче провадження знищено, тому прохав суд зняти та скасувати арешт на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , який накладений Кобеляцьким районним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 20 лютого 2015 року, належного [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені вимоги, прохав їх задовольнити. Представник відповідача Головного Управління ДПС у Полтавській області Копачинська І. Г. заперечувала про задоволення позовних вимог, зазначивши що справа не підсудна місцевому загальному суду, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, прохала закрити провадження в справі, судові витрати покласти на позивача. Представник третьої особи Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, жодних заяв, клопотань чи заперечень щодо позову не подавав. Суд, розглянувши та перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом установлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.11.2011, серія [NUMBER] , виданого Підгорянською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області та Витягу про державну реєстрацію прав позивач є власником нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7,8,9). 15 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби, щоб взяти довідку про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, де йому повідомили, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня, але накладений арешт на нерухоме майно на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтава від 20 лютого 2015 року, яке належить йому на праві власності за адресою: [ADDRESS] , виконавче провадження знищено, а виконавча служба не може винести постанову про скасування арешту, що підтверджується довідкою №13332 від 15.09.2020, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухоме майна щодо суб`єкта від 16.09.2020, копією ухвали Октябрського районного суду м. Полтава від 20 лютого 2015 року ( а.с.10,11-12,13). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава від 20 лютого 2015 року накладено арешт на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. Арешт було накладено на підставі клопотання прокурора прокуратури Полтавської області про накладення арешту на майно, підставами для арешту на майно є забезпечення конфіскації майна, оскільки кваліфікація кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, передбачає покарання з конфіскацією майна (а.с.13). 13 червня 2017 року вироком Решетилівського районного суду Полтавської області за зміненим обвинуваченням позивача було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено покарання у виді штрафу, але нічого не вказано про зняття арешту з майна (а.с.14-15). Цей вирок набрав законної сили. Судом при призначенні [PERSON] покарання не було застосовано конфіскації майна, а тому накладений арешт потрібно було скасувати. Виконавче провадження знищено, а виконавча служба відмовила у скасуванні арешту, саме з цієї підстави скарга на державного виконавця недоцільна, але порушуються законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, власником якого він є. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Позовна заява подається до Кобеляцького районного суду Полтавської області за правилами ч. 2 ст. 30 ЦПК України, відповідно до якої: позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна. Майно знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до підсудності Кобеляцького районного суду Полтавської області. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Отже, з урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Отже арешт накладено на майно позивача в межах розгляду кримінального провадження, вирок по якому набрав законної сили, будь-які виконавчі провадження, де б позивач був боржником, відсутні. Оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, то потрібно зняти та скасувати арешт на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , який накладений Кобеляцьким районним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтава від 20 лютого 2015 року, належного [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Оскільки сторонами не заявлені вимоги щодо розподілу між ними судових витрат, то їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не здійснюється. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Outcome: approved