Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначають, що вони мешкають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. 11/25 частин зазначеної квартири, що складає 14,1 кв.м. на праві власності належать [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2014 р. за № 5612841. Власником 14/25частин вказаної квартири є [PERSON], 1921 р.н., яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м. [INFO] їх сусідка [PERSON] померла. [PERSON], який не має власної житлової площі, перебуває на обліку у КУ «Обласна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради. Після смерті [PERSON], виконуючи волю покійної, [PERSON] поселився до кімнати, в якій мешкала [PERSON] Позивачі разом провели ремонтні роботи в квартирі та в кімнаті, в якій проживала померла [PERSON], оскільки вважали, що мають право на позачергове забезпечення житлом. Після цього вони почали користуватися цією кімнатою. 15.05.2014 року [PERSON] та його мати [PERSON] були викликані до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у якості відповідача та третьої особи по справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення у жилі приміщення. На суді їх ознайомили з договором купівлі-продажу, зареєстрованим 14.03.1998 р. Запорізькою товарною біржею «Гілея» за № 063, укладеним між [PERSON], який діяв від імені покійної [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], яка діяла від імені її неповнолітніх дітей [PERSON], 1991 р.н., [PERSON], 1994 р.н., [PERSON], 1995 р.н., з іншої сторони - за яким [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] придбали на праві спільної власності 14/25 частин квартири [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу позивачі вважають незаконним, посилаючись на те, що по-перше не додержані загальні вимоги укладення правочину, по - друге він є нікчемним оскільки відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартир укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, однак ця вимога закону дотримана не була, та згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. Як зазначають позивачі, померла [PERSON] була самотньою жінкою, продавати наміру кімнату не мала, спадкоємців не мала, тому належна їй 14/25 частина вищевказаної квартири мала перейти до власності держави у відповідності до ст. 54 ЖК України. На думку позивачів, договір купівлі-продажу № 063 від 14.03.1998 р. зареєстрований на товарній біржі «Гілея» був удаваним, його ніхто виконувати не збирався, бо власниця [PERSON] продовжувала жити в кімнаті до дня своєї смерті, а після смерті [PERSON] до спірної квартири ніхто не поселився. На момент смерті [PERSON] у 2011 році її власність була відумерлою спадщиною, на яку має право територіальна громада. Позивачка [PERSON] наполягає на тому, що у неї може виникнути право власності на кімнату померлої [PERSON] На підставі вищевикладеного позивачі просили суд поновити строк на визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу 14/25 частин квартири [ADDRESS], визнати його недійсним, визнати реєстрацію вказаного договору незаконною та зобов'язати реєстраційну службу ЗМУЮ виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу. Позивачка [PERSON] та представник позивачів в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, підтвердила обставини, викладені в ньому, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідачів позов не визнала, заперечувала проти нього та просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Представник відповідача Запорізької товарної біржі "Гілея" також позов не визнала та заперечувала проти нього посилаючись на те, що договір був укладений законно, відповідно до законодавства яке діяло на той час. Представник третьої особи МКП «Основаніє» в судовому засіданні проти позовних вимог також заперечувала. При цьому пояснила, що позивачі не укладали з МКП «Основаніє» ніяких договорів на надання комунальних послуг після смерті [PERSON] і користувалися її кімнатою безпідставно. Представники інших третіх особи, які викликались в судове засідання за клопотанням позивачів, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації», Запорізької міської ради, реєстраційноїслужби Запорізького міського управління юстиції, районної адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району до суду не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Позивачі звернулися до суду 24.11.2014 року після того, як 15.05.2014 року дізналися про угоду, яку є предметом спору. Таким чином, строк позовної давності пропущено не було, а тому поновлювати строк звернення до суду не потрібно, оскільки цей строк рахується з моменту, коли особа дізналася про порушення її прав. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про товарну біржу", який діяв на час укладення угоди, член товарної біржі мав право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Обов'язкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття «житловий будинок» і «квартира» у законодавстві розрізняються. Таким чином після укладення даного Договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, обґрунтування позовної заяви нормами ЦК України, безпідставне, оскільки питання законності набуття права власності слід вирішувати згідно норм ЦК України 1963 року, чинного на час вчинення угоди на біржі. Зокрема ст. 153 ЦК України (у редакції 1963 року) передбачає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 44 ЦК УРСР було передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. У відповідності д ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності до ст.128 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, оспорюваний позивачами правочин відповідав діючому на той час законодавству. Всі умови договору купівлі-продажу сторонами було виконано, спору з приводу дійсності договору між сторонами не було. Після укладення договору він був зареєстрований у ОП «ЗМБТІ», про що свідчить відмітка на технічному паспорті. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася іу липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 55 Конституції україни права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На теперішній час відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5304039 від 25.06.2013 року 14/25 частин квартири з адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] Квартира за вказаною адресою складається з двох ізольованих кімнат № 3 площею 14.1 кв.м. та № 5 площею 17,8 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м., загальною площею 46,2 кв.м. Власником 14/25 частин вказаної квартири була [PERSON], 1921 р.н., яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м. В судовому засіданні було встановлено, що свою частку [PERSON] продала відповідачам на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року, укладеного на товарній біржі «Гілея». Між продавцем кімнати [PERSON] та покупцями було досягнуто усної домовленості про те, що вона буде по життєво користуватися частиною квартири, тому до її смерті відповідачі набутою власністю не користувалися. Після цього вони намагалися потрапити у квартиру, але не змогли, через те, що позивач змінили замок на вхідних дверях та самоуправно зайняли кімнату, у якій проживала [PERSON] Дійти згоди з позивачами щодо порядку користування спірною квартирою добровільно відповідачі (власники кімнати) не змогли, тому звернулися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення. При розгляді позову судом було встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками 14/25 частин квартири [ADDRESS], яку придбали згідно договору купівлі - продажу від 14.03.1998 року на товарній біржі «Гілея». За домовленістю із попереднім власником - [PERSON], вона мала право приживати у квартирі з 1998 року до своєї смерті, яка настала [INFO]. Квартира складається з двох ізольованих кімнат №3 площею 14,1 кв.м. та №5 площею 17,8 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м. [PERSON] у свій час придбала та користувалася кімнатою №5. Власницею кімнати №3 є [PERSON], фактично у квартирі проживає її син - [PERSON], який користується усією квартирою, створює перешкоди власникам у користуванні нею, не дає ключів від квартири та не пускає їх до помешкання. Позов відповідачів про виселення [PERSON] було задоволено судом. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2014 року рішення суду було залишено без змін. Як зазначив апеляційний суд в своїй ухвалі, доводи позивачів щодо фіктивності договору купівлі-продажу від 14.03.1998 року носять характер оціночних суджень (припущень) і не знайшли підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції. На думку суду, [PERSON], яка успадкувала частину квартири лише 06 квітня 2005 року, і не є спадкоємцем і правонаступником [PERSON], та не була стороною даного договору, не довела, чим укладення оспорюваного договору у 1998 році порушило їх права, як співвласника квартири. Права позивачів, які на час укладення спірного договору не була власниками частини квартири, даний договір не порушував. На той час вони не могли претендувати на надання їм у користування кімнати, яка була власністю [PERSON] Остання не оспорювала угоду та не визнавала її недійсною. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed