Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Представник позивача адвокат Заболотна Г.В. в інтересах [PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 1/2 частки нежитлової будівлі (вбиральні) та 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0068 га, кадастровий номер 0510400000:00:004:0142, розташованих за адресою: [ADDRESS] році позивачу стало відомо, що 28.02.2017 приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Горбоконь О.Г. оформила договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна на ім`я [PERSON] . Стороною даних договорів від імені продавця [PERSON] виступав [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 18.08.2015, виданої на його ім`я відповідачем [PERSON] та посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Кметюк С.А. При цьому сам [PERSON] під час видачі довіреності на ім`я [PERSON] також діяв на підставі довіреності від 18.09.2014, нібито виданої на його ім`я [PERSON] та посвідченої нотаріусом м. Тюмень Ханти-Мансійського нотаріального округу Волковим Миколою Олександровичем. Однак позивач зазначає, що ніколи не була в м. Тюмень Російської Федерації, не знайома із [PERSON] та жодних довіреностей на його ім`я не видавала. Тобто довіреність від 18.09.2014 видана від імені [PERSON] за відсутності її волевиявлення на вчинення такого правочину, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України. Вказані обставини підтверджуються невірними анкетними та паспортними даними позивача, зазначеними у довіреності від 18.09.2014, відсутністю у позивача закордонного паспорта, за яким вона б могла виїхати до Російської Федерації, а також довідкою ДПС України про те, що кордон між Україною та Російською Федерацією за паспортом громадянина України позивач не перетинала. Такі обставини не були перевірені нотаріусом [PERSON] , яка оформляла довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на підставі довіреності з правом передоручення, нібито виданої [PERSON] від імені позивача, а також нотаріусом [PERSON] , яка оформляла договори купівлі-продажу належного позивачу нерухомого майна. При цьому довіреність від 18.09.2014 не була перекладена з російської на українську мову та такий переклад не був офіційно засвідчений, що також не відповідає вимогам закону. Такі невідповідності щодо паспортних та реєстраційних даних доручителя мали б бути підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій, а відтак належне позивачу нерухоме майно не було б відчужене без її відома [PERSON] . Враховуючи, що остання придбала спірне нерухоме майно в особи, яка не мала права його відчужувати, і дане майно вибуло з володіння позивача поза її волею, позивач має право витребувати таке майно з чужого незаконного володіння відповідно до статті 388 ЦК України. 19.08.2019 до Могилів-Подільського міськрайонного суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому остання позов не визнала та просила у позові відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що позовна заява у даній справі не відповідає вимогам ст. 175, 176 ЦПК України. Відповідач вважає, що ціна позову 43697,00 грн., визначена позивачем, не відповідає дійсності, так як відповідно до Звітів про експертну оцінку спірного нерухомого майна, наданих відповідачем, вартість 1/2 частки спірної земельної ділянки становить 5250,00 грн., а вартість 1/2 частки нежитлової будівлі (вбиральні) - 421169,00 грн. Крім цього, відповідач вважає, що позов є необґрунтованим, так як позивач не довела, що не підписувала довіреність, видану позивачем на ім`я [PERSON] . Також відповідач вказує, що саме позивач в присутності свідків передала довіреність [PERSON] на його ім`я в обмін на винагороду у розмірі 1500 доларів США. Також відповідач зазначає, що позивач неодноразово протягом 2015-2019 років перетинала державний кордон між Україною та Республікою Молдова, а тому могла виїхати до Російської Федерації вже з Республіки Молдова чи з іншої країни. Крім цього, відповідач вважає, що довіреність від 18.09.2014 не потребувала перекладу на українську мову, так як апостилі до неї особисто досліджувались нотаріусами [PERSON] та [PERSON] під час вчинення нотаріальних дій. Також відповідач вважає, що довіреності від 18.09.2014 та від 18.08.2015 відповідають вимогам закону, так як волевиявлення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] під час вчинення цих правочинів були вільними та відповідали їх внутрішній волі, дієздатність та повноваження під час видачі довіреностей перевірені нотаріусами, правочини укладені в письмовій формі та є нотаріально завіреними. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 07.06.2019 позовна заява залишена без руху з наданням представнику позивача строку для усунення недоліків даної позовної заяви. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 29.07.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачам строк для подання відзиву, а третім особам - строк для подання пояснення щодо позову, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалами Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.09.2019 та від 24.09.2019 визнано необґрунтованим відвід, заявлений відповідачем [PERSON] головуючому судді Лисенко (Холодовій) Т.Ю., та відмовлено у задоволенні такої заяви про відвід. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 08.11.2019 за клопотанням представника відповідача адвоката Сувалова В.О. у справі призначено судову технічну експертизу документів, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 04.12.2019 провадження у справі поновлено, призначено судове засідання. Ухвалами Могилів-Подільського міськрайонного суду від від 08.11.2019 та від 30.01.2020 відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотань про витребування доказів, звернення із дорученням про надання правової допомоги та залишення позовної заяви без руху. Ухвалами Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.03.2020 визнано необґрунтованим відвід, заявлений представником відповідача адвокатом Суваловим В.О. головуючому судді Холодовій Т.Ю., та відмовлено у задоволенні такої заяви про відвід. У судовому засіданні 13.02.2020 представник позивача адвокат Заболотна Г.В. позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Додатково зазначила, що позивач не знайома з [PERSON] , довіреність [PERSON] вона не надавала, не передавала її останньому, будь-яку грошову винагороду від нього за це не отримувала. Звертала увагу, що не було жодної необхідності надавати довіреність [PERSON] , оскільки, в разі необхідності, за власним бажанням, позивач могла самостійно видати довіреність безпосередньо [PERSON] або відчужити належне їй майно, будь-яких перешкод для цього не існує, оскільки позивач є дієздатною та свідомою особою. Дохід від користування спірною вбиральнею був єдиним доходом позивача, а відтак у неї не було необхідності відчужувати дане майно. [PERSON] особисто була касиром у вбиральні, працювала та отримувала дохід. Позивач до цього часу сплачує податки за свою частину вбиральні та земельної ділянки, однак користуватись своїм майном не може, так як [PERSON] цьому перешкоджає. У судовому засіданні 13.02.2020 представник відповідача адвокат Сувалов В.О. позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив у позові відмовити. Додатково пояснив, що [PERSON] була лише формальним власником спірного майна та ніколи ним не користувалась і не розпоряджалась. Фактичним володільцем завжди був [PERSON] , який є сином позивача. Саме [PERSON] збудував спірну вбиральню, проте документи оформив на свою матір [PERSON] . Про такі факти відомо всім громадянам та мешканцям міста Могилева-Подільського. Позивач дійсно була касиром у вбиральні, однак просто працювала у [PERSON] та отримувала за це заробітну плату. Коли у [PERSON] виникла потреба у коштах для лікування, вона домовилась із [PERSON] про передачу йому за 1500 доларів США документу на розпорядження спірним майном. [PERSON] передав обумовлену суму, а [PERSON] надала йому довіреність на розпорядження спірним майном. Походження оскаржуваної довіреності відповідачу не відоме, відповідач особисто ніколи не була знайома із [PERSON] . При цьому представник відповідача зазначив, що йому не відомо яку саме довіреність передала [PERSON] [PERSON] , під час укладення договорів купівлі-продажу спірного майна [PERSON] був уповноважений на його відчуження. Про обставини видачі довіреностей [PERSON] обізнана не була, а тому є добросовісним набувачем і спірне майно не може бути витребуване з її володіння. Також позивач не довела, що підпис на довіреності від 18.09.2014 належить не їй, проте зазначив, що це не є можливим, оскільки оригіналу цієї довіреності немає. Також вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт неможливості її перебування в Російській Федерації на час посвідчення довіреності на ім`я [PERSON] . Крім того представник відповідача на запитання пояснив, що [PERSON] вважав себе власником майна, останній бажав здійснити оформлення права власності на себе, але так як остання довіреність була видана на ім`я [PERSON] , то він не міг оформити право власності на спірне майно на себе, а оформив його на [PERSON] У [PERSON] та [PERSON] була власна домовленість, яка полягала у тому, що [PERSON] оформлює договір купівлі-продажу спірного майна, а [PERSON] сплачує за це майно кошти. Представник відповідача не зміг пояснити суду, чому [PERSON] не уклала договір купівлі-продажу спірного майна одразу з [PERSON] . Зазначив, що на даний час [PERSON] вже не бажає здійснити оформлення права власності на майно на своє ім`я оскільки він отримав кошти за нього від його продажу [PERSON] . Вказав, що на даний час позивач та її син [PERSON] перебувають у неприязних відносинах між собою. Допитаний за клопотанням представника відповідача у судовому засіданні 13.02.2020 свідок [PERSON] суду показав, що він є сином позивача та зятем відповідача. Вказав, що про походження оскаржуваної довіреності йому не відомо, оригінал її він не бачив. Повідомив, що спірна вбиральня була побудована та у 2007 році введена в експлуатацію саме ним і саме свідок вирішував усі питання, пов`язані з роботою вбиральні, та отримує від цієї діяльності дохід, вважає, що майно належить йому. На даний час такими справами займається дружина свідка [PERSON] та інший співвласник майна. У 2007 році у свідка народилась дитина і планувалось, що комерційною діяльністю після декрету буде займатись дружина свідка. Вони почали готувати документи на переоформлення права власності на спірне майно на дружину свідка, проте, звернувшись з вимогою про це до позивача дізнались, що інший син позивача образився, бо також мав претензії на дане майно і заборонив їй здійснювати будь-які дії щодо розпорядження майном. Через деякий час, приблизно у 2014 році, позивач звернулась до свідка з проханням надати їй гроші на операцію, на що свідок сказав, що дасть гроші, але за умови переоформлення спірного майна на свідка. Позивач тоді запропонувала, що вона щось вирішить, але в такий спосіб, щоб молодший син не дізнався про це. У 2015 році позивач попросила у свідка копію його паспорта і ідентифікаційного коду, які, як пояснила позивач, необхідні для вирішення питання щодо оформлення на свідка майна. Після цього, у серпні 2015 року, [PERSON] принесла свідку довіреність на його ім`я, а свідок дав за це позивачу 1500 доларів США. Вважає, що майно належить йому, бо позивач не витратила жодної копійки на будівництво спірного майна. Зазначив, що домовленість з позивачем була здійснена з метою оформити право власності на спірне майно саме на свідка. Але, оскільки свідок захворів, потребував вартісного лікування, такі кошти він взяв у відповідача. В подальшому відповідач поставила умову, щоб саме на неї оформили спірне майно з метою впевненості, що свідок поверне їй позичені кошти. В подальшому, під час допиту, свідок вказав, що гроші, отримані від продажу спірного майна у сумі 43000 грн., за які воно придбано [PERSON] , позивачу він не передавав. Свідок не зміг пояснити чому позивач не видала довіреність одразу на його ім`я. Зазначив, що до серпня 2018 року з позивачем були у дуже хороших стосунках. На запитання суду відповів, що у 2007 році спірне майно не оформив на себе, бо не міг через особисті причини, підтвердив, що не звертався до суду з питанням щодо визнання за ним права власності на спірне майно. Допитана за клопотанням представника відповідача у судовому засіданні 13.02.2020 свідок [PERSON] суду показала, що є дочкою відповідача [PERSON] та дружиною [PERSON] . Підтвердила, що вкінці серпня 2015 року вона була свідком того, як [PERSON] передала [PERSON] довіреність на його ім`я, а [PERSON] за це передав позивачу 1500 доларів США. Кошти позивач у них просила ще за рік до цього на операцію, а тому вони домовились, що позивач за гроші переоформить на [PERSON] спірне нерухоме майно. Проте позивач сказала, що зробить це десь у іншому місті, так як не хоче, щоб про це дізнались її молодший син та його дружина. Весною 2015 року вона попросила у [PERSON] його ідентифікаційний код та паспорт і сказала, що усе сама оформить. Свідок зазначила, що [PERSON] ніколи не користувалась та не розпоряджалась вбиральнею, а лише працювала там декілька місяців у 2007 році касиром. Фактичними власниками майна завжди були свідок та її чоловік. Вважає, що саме молодший син позивача спонукав останню до подання цього позову, так як раніше [PERSON] до них жодних претензій щодо майна не мала. Свідок зазначила, що [PERSON] вона не знає. Також пояснила, що в подальшому вбиральню та земельну ділянку вони продали [PERSON] , так як їм необхідні були гроші на лікування [PERSON] . Підтвердила, що майно продали [PERSON] приблизно за 40000 гривень і дані кошти вони [PERSON] не передавали. Вказала, що вони з чоловіком не повідомляли позивачу кому, за яку суму і коли буде відчужене спірне майно. Свідок зазначила, що вона є приватним підприємцем і на даний час саме вона здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з роботою вбиральні, а [PERSON] цим майном не користується. Підтвердила, що після здачі спірного майна в експлуатацію у 2007 році її чоловік [PERSON] не хотів оформляти право власності на себе, але з часом вони вирішили все ж таки здійснити таку реєстрацію права власності на [PERSON] , бо майно належить саме йому. Також підтвердила, що відповідач дала кошти на лікування [PERSON] , кошти потрібно було повертати, а тому і було оформлено договори купівлі-продажу спірного майна, тобто з метою забезпечення гарантій відповідача на повернення їй грошей, позичених на лікування [PERSON] . На сьогодні потреби у поверненні майна [PERSON] не має, оскільки вони отримали гроші на його лікування, а [PERSON] володіє майном. З відповідачем вони з чоловіком у прекрасних стосунках, стосунки з позивачем не підтримують з вересня 2018 року, коли остання звернулась з позовом до суду. 24.07.2020 у судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Заболотна Г.В. не з`явились. Позивач надіслала до суду заяву про розгляд справи у її та адвоката відсутність, просила позов задовольнити повністю. 24.07.2020 у судове засідання відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився без повідомлення причин неявки, правом подання відзиву не скористався, інших заяв чи клопотань до суду не подавав. 24.07.2020 у судове засідання відповідач [PERSON] та її представник адвокат Сувалов В.О., належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явились, що відповідно до ч. ч. 4 ст. 223 ЦПК України дає суду право вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. При цьому суд зважає, що сторони та їх представники подали всі наявні у них докази, 13.02.2020 в судовому засіданні представниками сторін надані суду пояснення у справі, також судом допитані свідки. Також суд враховує позицію позивача, викладену у позові, та позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву. 24.07.2020 у судове засідання третя особа приватний нотаріус Кметюк С.А., належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання без повідомлення причин неявки, не з`явилась, заяв чи клопотань до суду не подавала. 24.07.2020 у судове засідання третя особа приватний нотаріус Горбоконь О.Г. не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила винести рішення на підставі наявних в матеріалах справи документів. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази кожний окремо та усі в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до копії Свідоцтва № 516 від 05.02.2008, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради, житлова будівля (вбиральня) літ. «А», загальною площею 104,0 кв.м, розташована по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 8). Даний об`єкт нерухомого майна зареєстрований у Комунальному підприємстві «Могилів-Подільське МБТІ» 11.02.2008 за реєстровим номером 211 (т. 1 а.с. 9). Також згідно з копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 757750 від 06.03.2009 [PERSON] є співвласником земельної ділянки площею 0,0068 га, кадастровий номер 0510400000:00:004:0142 з цільовим призначенням для комерційного використання, розташовану по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13-17). Разом з тим, як вбачається з копії довіреності від 18.09.2014, посвідченої нотаріусом м. Тюмень Волковим Миколою [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за № 13-1472, [PERSON] уповноважила [PERSON] від її імені управляти та розпоряджатися усім належним їй майном, в тому числі і укладати договори щодо нерухомого майна. Довіреність видана на строк до 17.09.2019 з правом передоручення повноважень іншим особам (т. 1 а.с. 20-21). В подальшому, 18.08.2015 [PERSON] , діючи в порядку передоручення за вказаною вище довіреністю, виданою від імені [PERSON] , уповноважив [PERSON] управляти та розпоряджатися усім належним [PERSON] майном, в тому числі і укладати договори з нерухомим майном. Вказане підтверджується копією довіреності від 18.08.2015, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А. та зареєстрованої у реєстрі за № 732 (т. 1 а.с. 18-19). 28.02.2017 [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , на підставі довіреності від 18.08.2015, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі (вбиральні), розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 5-7), а також договір купівлі-продажу 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0068 га, кадастровий номер 0510400000:00:004:0142, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-12). Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Горбоконь О.Г. та зареєстровані у реєстрі за № 146 та № 148 відповідно. 28.02.2017 відомості про реєстрацію права власності на вказане вище нерухоме майно за [PERSON] внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 24 звор.бік-25 звор.бік). Враховуючи, що державна реєстрація права власності [PERSON] на спірне майно припинена і таке право перереєстроване за іншою особою, власник нерухомого майна [PERSON] перестала бути володільцем такого майна. Однак позивач, звертаючись до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права власності, зазначає, що не мала волевиявлення на відчуження належного їй майна і таке майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі довіреності від 18.09.2014, волевиявлення на видачу якої позивач також не мала. Так, позивач зазначає, що ніколи, і зокрема 18.09.2014 в день видачі довіреності на ім`я [PERSON] , не перебувала у м. Тюмень Російської Федерації. На підтвердження таких обставин позивачем надана відповідь Державної прикордонної служби України, відповідно до якої в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» інформації про перетинання державного кордону України, лінії розмежування між Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.01.2014 до 31.08.2018 громадянкою України [PERSON] , [INFO] , не виявлено (т. 1 а.с. 26 звор.бік). Також 21.08.2019 на запит позивача Тюменська обласна нотаріальна палата надала відповідь за № 1080 (т. 1 а.с. 164-165), в якій зазначено таке. Відповідно до п. 2 ст. 10 Федерального закону від 25.07.2002 № 115-ФЗ «Про правове положення іноземних громадян в Російській Федерації» документом, який посвідчує особу без громадянства Російської Федерації є, зокрема документ, виданий іноземною державою і визнаний у відповідності до міжнародного договору Російською Федерацією як документ, що посвідчує особу без громадянства. Також нотаріус під час оформлення довіреності від імені іноземного громадянина витребовує документи, що посвідчують особу. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] (т. 2 а.с. 28). Паспорт виданий 20.09.2010 Могилів-Подільським МВ ГУМВС України у Вінницькій області. Місцем реєстрації [PERSON] з 02.03.2000 по даний час є [ADDRESS] (т. 2 а.с. 28 звор. бік). Також [PERSON] присвоєний реєстраційний номер облікової картки платника податків з державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] (т. 2 а.с. 29). Однак у довіреності, виданій від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , вказано, що паспорт громадянина України, виданий на ім`я [PERSON] 15.01.2007 Могилів-Подільським РВВС району Вінницької області. Адреса реєстрації [PERSON] вказана без вулиці, а реєстраційний номер облікової картки не зазначений взагалі ( т. 1 а.с. 20-21). Також відповідно до вказаної вище відповіді Тюменської обласної нотаріальної палати нотаріуси зобов`язані вносити до єдиної інформаційної системи нотаріату відомості, в тому числі про здійснення нотаріальних дій під час їх реєстрації в реєстрі нотаріальних дій єдиної інформаційної системи нотаріату. Під час реєстрації в реєстрі нотаріальних дій єдиної інформаційної системи нотаріату нотаріальної дії щодо посвідчення чи відміни довіреності нотаріуси зобов`язані вносити до єдиної інформаційної системи нотаріату електронний образ довіреності з 01.07.2014. Згідно з матеріалами архіву нотаріальних справ і документів нотаріуса Волкова Миколи Олександровича, який був нотаріусом нотаріального округу Сладковського району Тюменської області, однак припинив повноваження нотаріуса, 18.09.2014 нотаріальні дії від імені [PERSON] не здійснювались і не фіксувались у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Волкова М.О. Тюменською обласною нотаріальною палатою позивачу повідомлено, що копія довіреності від 18.09.2014 № 13-1472 є підробленою з таких підстав: 1). номер реєстру реєстрації нотаріальних дій не відповідає номерам реєстрів нотаріуса Волкова М.О. за 2014 рік; 2). 18.09.2014 довіреність за реєстровим номером 13-1472 не посвідчувалась; 3). посвідчувальний напис не відповідає формам посвідчувальних написів, визначеним Наказом Мінюста Росії від 10.04.2002 № 99 (які були чинними на дату посвідчення довіреності 18.09.2014); 4). Підпис і печатка не відповідають підпису та печатці нотаріуса [PERSON] , наданим в Тюменську обласну нотаріальну палату. Додатково позивача повідомлено, що в реєстрі нотаріусів та осіб, які здали кваліфікаційний іспит, є відомості щодо нотаріуса [PERSON] , який є нотаріусом нотаріального округу м. Ніжнєвартовськ Ханти-Мансійського автономного округу - Югри. Також відповідно до листа Нотаріальної палати Ханти-Мансійського автономного округу - Югри від 17.12.2019 № 1745/02-10 нотаріус [PERSON] серед обов`язкових членів Нотаріальної палати Ханти-Мансійського автономного округу - Югри не значиться та не значився; в реєстрі нотаріусів та осіб, які здали кваліфікаційний іспит (по суб`єкту «Ханти-Мансійський автономний округ - Югра») дані щодо такого нотаріуса також відсутні (т. 2 а.с. 160). При цьому суд відхиляє доводи відповідача та його представника, що позивач протягом 2015-2019 років перетинала державний кордон між Україною та Республікою Молдова, а тому могла виїхати до Російської Федерації вже з Республіки Молдова чи з іншої країни. Доказів на підтвердження таких обставин та перебування [PERSON] на території Російської Федерації саме 18.09.2014 відповідач суду не надала, а згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, відповідь Державної прикордонної служби України про те, що позивач не перетинала Державний кордон України відповідачем також спростована не була. Також суд спростовує і посилання представника відповідача, що вказаною вище відповіддю Державної прикордонної служби не спростована можливість перетину кордону України позивачем з огляду на те, що вона могла здійснити його за внутрішнім паспортом громадянина України, оскільки згідно з п. 23 Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 25.06.2007 № 472 перевірка інформації за Базою даних осіб здійснюється шляхом асоціативного пошуку за такими реквізитами: обов`язкові реквізити - "Громадянство", "Прізвище, ім`я особи", "Дата народження" (число, місяць та рік); за наявності інформації - "Вид документа" (для громадян України - паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, паспорт громадянина України, проїзний документ дитини, посвідчення особи моряка або посвідчення члена екіпажу. Отже, для отримання інформації щодо перетинання позивачем [PERSON] державного кордону України у період з 2014 по 2018 роки, у тому числі за внутрішнім паспортом громадянина України, для громадян України обов`язковою є лише інформація про його громадянство, прізвище та ім`я, дату народження, що спростовує твердження представника відповідача про можливість у різниці в отриманні інформації саме за наявності відомостей про номер та серію паспорта як громадянина України, так і громадянина України для виїзду за кордон, оскільки така інформація не є обов`язковою, а зазначається лише за наявності. При цьому, з наявного в матеріалах справи запиту позивача про таку інформацію вбачається, що нею зазначались дані її паспорта громадянина України, а тому при наданні вказаної відповіді ДПС України така інформація мала бути врахована (т. 1 а.с. 26). Не підтверджується й волевиявлення позивача на видачу 18.09.2014 на ім`я [PERSON] довіреності з правом передоручення, якою [PERSON] уповноважено від імені позивача розпоряджатися усім майном останньої з правом передоручення показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що довіреність на ім`я [PERSON] позивач передала останньому особисто і за такі свої дії отримала від нього 1500 доларів США. Суд відхиляє такі докази з огляду на положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а тому факт передачі довіреності на ім`я [PERSON] позивачем та отримання нею за це грошової винагороди у розмірі 1500 доларів США не може підтверджуватись показами свідків. При цьому суд також зважає на те, що свідок [PERSON] є дочкою відповідача, а свідок [PERSON] її зятем і відповідно чоловіком свідка [PERSON] , вони між собою перебувають у дуже хороших відносинах, як пояснили свідки спірне майно було відчужене відповідачу в рахунок забезпечення виконання перед нею боргу свідками, діяльністю з використанням спірного майна - вбиральні займається свідок [PERSON] , дохід від чого отримує сім`я [PERSON] та [PERSON] , а тому вказані свідки можуть давати такі покази з метою ухвалення судом рішення про відмову позивачу у задоволенні позову. Також суд ставить під сумнів й покази свідків [PERSON] та [PERSON] в тій частині, в якій свідки зазначають, що [PERSON] передав [PERSON] на її прохання копію свого паспорту та ідентифікаційного коду з метою видачі позивачем довіреності на спірне нерухоме майно, оскільки в довіреності, виданій від 18.08.2015 на ім`я [PERSON] відсутні паспортні та реєстраційні відомості [PERSON] ( т. 1 а.с. 18-19). А у копії Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей вказано, що ідентифікаційний код у [PERSON] відсутній (т. 1 а.с. 23). Щодо посилань відповідача у позові як на підставу для відмови у його задоволенні на те, що довіреність від 18.09.2014 не потребувала перекладу на українську мову, так як апостилі до неї особисто досліджувались нотаріусами [PERSON] та [PERSON] під час вчинення нотаріальних дій, суд зазначає, що позов не обґрунтовувався обставинами порушення при видачі оскаржуваної довіреності норм Закону України «Про міжнародне приватне право» та Гаазької Конвенції 1961 року, а наявна в матеріалах справи копія вказаної довіреності не містить доказів проставлення на ній апостилю, такі докази не були надані відповідачем чи його представником суду, а тому такі посилання не мають правового значення для вирішення справи. При цьому суд також відхиляє доводи позивача як підставу для задоволення позову відсутність під час оформлення довіреності на ім`я [PERSON] від 18.08.2015 нотаріального перекладу довіреності, виданої на ім`я [PERSON] від 18.09.2014 на українську мову, оскільки відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, учасниками якої є зокрема держава Україна та Російська Федерація, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Також суд не надає оцінку обставинам та доказам на їх підтвердження щодо перебування позивача [PERSON] 18.09.2014 на лікуванні, так як представник позивача у судовому засіданні відмовилась від такої підстави обґрунтування позову та такі обставини позивачем і її представником у судовому засіданні не доводились. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши вказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що [PERSON] 18.09.2014 в день видачі довіреності на ім`я [PERSON] , не перебувала у м. Тюмень Російської Федерації, довіреність на ім`я [PERSON] , посвідчену нотаріусом м. Тюмень Ханти-Мансійського нотаріального округу Волковим Миколою Олександровичем, зареєстровану в реєстрі за № 13-1472 не видавала, а відтак і не мала волевиявлення на видачу 18.09.2014 на ім`я [PERSON] довіреності з правом передоручення повноважень, якою [PERSON] уповноважено від імені позивача розпоряджатися усім майном останньої, зокрема, укладати угоди з нерухомим майном, а тому позов в частині визнання вказаної довіреності недійсною є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Частина 1 ст. 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 № 6-140цс14. Суд встановив, що [PERSON] , яка придбала спірне нерухоме майно згідно з договорами купівлі-продажу від 28.02.2017, не знала та не могла знати, що [PERSON] не був уповноважений продавати таке майно від імені [PERSON] , а відтак була добросовісним набувачем. Разом з тим, враховуючи, що, як встановив суд вище, дане майно вибуло з володіння [PERSON] поза її волею у відсутність волевиявлення позивача на видачу [PERSON] довіреності від 18.09.2014 та відчуження належного їй нерухомого майна, та зважаючи на відсутність між [PERSON] та [PERSON] договірних відносин, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку буде саме витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, згідно якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тобто, встановивши недійсність першого правочину, а саме довіреності від 18.09.2014, яка у подальшому стала наслідком переходу у володіння [PERSON] належного позивачу майна, суд не зобов`язаний встановлювати законність усіх інших правочинів, зокрема довіреності від 18.08.2015 та договорів купівлі-продажу від 28.02.2017. За таких обставин, враховуючи те, що [PERSON] не мала волевиявлення на відчуження належних їй на праві приватної власності 1/2 частки нежитлової будівлі (вбиральні) та 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0068 га, кадастровий номер 0510400000:00:004:0142, розташованих за адресою: [ADDRESS] , повноваженнями щодо їх відчуження [PERSON] не наділяла, дії останнього не відповідали її волі, вказане нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза її волею, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині витребування вказаного нерухомого майна з володіння [PERSON] на користь [PERSON] та задоволення позову у цій частині. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у сумі 1536,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача.

Outcome: approved