Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON], інтереси якого представляє [PERSON], звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], третьої особи П'ята Харківської державної нотаріальної контори про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання частково недієздатним свідоцтва на прийняття спадщини . У позовній заяві позивач просить визнати недійсною подану в П'яту Харківську державну нотаріальну контору заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], який помер 7 березня 2014 року. Крім того, [PERSON] просить встановити йому додатковий строк для прийняття спадщини за законом, після смерті сина [PERSON], який помер 7 березня 2014 року. Також позивач просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON], нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбург, Свердловської області Російської Федерації [PERSON], реєстровий № 4349 від 26 вересня 2014 року на 1/2 частину спадщини, яка відкрилася після смерті його сина [PERSON], померлого 07 березня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові та враховуючи пояснення свідків, обставини встановлені в ході судового розгляду. Судом вживалися заходи щодо виклику та повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час, місце розгляду справи та направлялося судове доручення до компетентного суду Російської Федерації, але воно виконане не було, оскільки відповідач [PERSON] не зявилася до суду та не отримувала судові повістки. Крім того, суд направляв відповідачу повістки поштою, які вона отримала, але жодних заяв, заперечень, клопотань суду не направила, свою позицію суду не висловила. Від представника третьої особи Пятої Харківської державної нотаріальної контори надійшов лист про розгляд справи без його участі, відповідно до вимог чинного законодавства. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. [PERSON] [INFO] є рідним сином позивача [PERSON], що вбачається із свідоцтва про народження, виданого Манченківсьим відділом ЗАГС Харківського району 04 листопада 1960 року на підставі актового запису № 120 (а.с.8). [PERSON] помер 07 березня 2014 року, що вбачається із свідоцтва про смерть, виданого відділом ЗАГС м. Єкатеринбург Свердловської області Російської Федерації на підставі актового запису № 3120 від 11 березня 2014 року (а.с.7). Згідно зі ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина, тобто 07 березня 2014 року відкрилася спадщина після смерті [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно: житловий будинок № 64 б по вул. Транспортній в м. Люботин, земельну ділянку площею 0,1248 га, за адресою с. Коваленки, вул. Транспортна, 64 б, земельної ділянки в с. Коваленки, вул. Стадіонна,11, квартиру № 55 в будинку № 10 а по вул. Архангельскій в м. Харків. Зазначене майно належало померлому на праві власності, що вбачається із правовстановлюючих документів (а.с.11-17). На час смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO], де фактично мешкав його батько. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом та за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В частині 3 ст. 1268 ЦК України вказано, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. А відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За час життя [PERSON] заповіт не складав. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його батько позивач по справі та дружина відповідач [PERSON] Позивач є інвалідом ІІ групи та людиною похилого віку, безпорадний за станом здоровя та потребує стороннього догляду, на час смерті сина йому виповнилося 78 років. Через смерть сина [PERSON] постійно знаходився в пригніченому, стурбованому стані, в звязку з чим загострилися його давні хвороби. З висновку лікарсько- консультативної комісії поліклінічного відділення лікарні ст. Люботин №123 від 28 липня 2014 року вбачається , що [PERSON] знаходиться в тяжкому стані, лежачий та потребує постійного стороннього догляду сина [PERSON] строком на 6 місяців. (а.с.9). Зазначені обставини підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] та повідомив що [PERSON] він знає з 2002-2003 року як хронічного хворого, який перебуває у нього під наглядом. Свідок також підтвердив, що в липні 2014 року [PERSON] виписали з лікарні в тяжкому стані, він постійно був пригнічений, стурбований, оскільки тяжко переживав втрату сина. У суду немає підстав ставити під сумнів пояснення свідка, який не зацікавлений в розгляді справи, є сторонньою особою для позивача та був повідомлений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих пояснень. Відповідач [PERSON] приїхала з Російської Федерації до позивача та пояснила, що у звязку з тим, що вона не може оформити спадщину на території Російської Федерації , оскільки [PERSON] також є спадкоємцем першої черги та запропонувала йому написати нотаріусу заяву про відмову від спадщини. [PERSON] в тяжкому стані лише 28 липня 2014 року виписали з лікарні, він перебував у безпорадному стані, його не залишали думки про смерть сина та на той час він взагалі не міг усвідомлювати, що коїться, будучи людиною не обізнаною в правових питаннях припускався помилкової думки щодо порядку вступу у спадщину. Відповідач [PERSON], скориставшись таким станом батька свого померлого чоловіка, ввівши його в оману та свідомо розуміючи, що [PERSON] не має спеціальних знань в області спадкового права, вмовила [PERSON] підписати заяву про відмову від спадщини. [PERSON] в свою чергу, довіряючи невістці [PERSON] та вважаючи, що вона як дружина його померлого сина не нашкодить йому, погодився та 31 липня 2014 року підписав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] Позивач, надав в Пяту Харківську державну нотаріальну контору 31 липня 2014 року заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті сина [PERSON], померлого 07 березня 2014 року на користь [PERSON] (а.с.27) [PERSON], під впливом переконливих та наполегливих розяснень невістки, помилявся щодо настання правових наслідків подання такої заяви, вважаючи, за переконаннями невістки, що відмовляється від тієї частки у спадковому майні, на яку він має право за законом після смерті сина, яке знаходиться на території Російської Федерації, але залишається спадкоємцем на території України. Саме в цьому відповідачка, скориставшись тим, що [PERSON] щойно вийшов з лікарні, тяжко переживає втрату сина, запевнила позивача, тому він і погодився підписати заяву про відмову від спадщини, не усвідомлюючи правових наслідків вчиненого. Враховуючи викладене та помиляючись щодо вчиненого правочину, [PERSON] не скористався своїм законним правом відкликати свою заяву про відмову від спадщини. Строк для прийняття спадщини та відкликання заяви закінчився 07 вересня 2014 року. Лише коли до позивача приїхав його молодший син [PERSON], який мешкає на території тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та мав непереборні та обєктиві труднощі щодо виїзду до батька в м. Люботин, позивач зрозумів,що невістка ввела його в оману та він відмовився від всього спадкового майна, в тому числі і на території України. [PERSON] 31 жовтня 2014 року направив на адресу Пятої Харківської державної нотаріальної контори про відкликання своєї заяви про відмову від спадщини (а.с.29). Як вбачається з відповіді державного нотаріуса Пятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, позивач пропустив строк для звернення до нотаріуса з заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини, який закінчився 07 вересня 2014 року (а.с.10). Згідно ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Враховуючи, що позивач мав намір прийняти спадщину, яка відкрилась після смерті сина [PERSON], що було його справжньою волею, проте 31 липня 2014 року. відмовився від вказаної заяви та від прийняття спадщини на користь відповідача внаслідок психологічного тиску з боку невістки, суд вважає таку відмову недійсним правочином, з підстав, передбачених ч.1 ст.231 ЦК України. Крім того, як вбачається з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин,які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі її неможливість використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним Як було встановлено в ході судового розгляду, відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбург, Свердловської області Російської Федерації [PERSON], реєстровий № 4349 від 26 вересня 2014 року . Відповідно до якого вона є спадкоємцем майна [PERSON], померлого 07 вересня 2014 року з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось (а.с.59) Відносини, пов'язані з оформленням спадщини, регулюються нормами Цивільного кодексу України, законів України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5, Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 №3253/5 Видача свідоцтва про право на спадщину відбувається лише спадкоємцям конкретної черги, які мають право на спадкування після померлого згідно зі статтями 1261-1265 Цивільного кодексу України Згідно зі ст. 67 ЗУ "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Відповідно до п.3.1 ВСУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачка отримала свідоцтво, ввівши в оману другого спадкоємця- батька померлого, який в результаті її обману відмовився від спадщини, але відмову слід визнати недійсною. Як зазначено вище, судом встановлені підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане на імя [PERSON], що свідчить про відсутність законних прав власності останньої на вищевказану частину спірного домоволодіння, а тому і розпорядження нею . В ч. 1 ст. 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини сплинув 07 вересня 2014 року. З позовом до суду позивач звернулася 18 грудня 2014року . Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того, допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON]В, [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивача знають вже тривалий час, знали також його родину, але невістку [PERSON] не знають, їм відомо, що [PERSON] тяжко хворіє, вони за проханням сина [PERSON] відвідують [PERSON], приносять йому продукти, допомагають, відвідують його в лікарні. Свідки повідомили, що невістка жодним чином не піклувалася про [PERSON] та вони ніколи нічого про неї не чули від позивача. Також їм відомо,що [PERSON] тривалий час тяжко хворіє, єдиний хто ним опікується це його молодший син [PERSON], який мешкає в Криму. У суду немає підстав ставити під сумнів пояснення свідків, які не зацікавлені в розгляді справи, є сторонніми особами для позивача та були повідомлені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих пояснень. Тому, суд проаналізувавши надані докази, суд вважає причину пропуску строку для прийняття спадщини поважною, в звязку з чим це є підставою для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі аналізу наведених доказів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved