Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася з позовом до суду, просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 61644,25 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2017 року по 28.02.2019 року у сумі 327064,10 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що у період з 29.05.2015 року по 20.04.2018 рік вона знаходилась у трудових відносинах з ПРАТ "РІВНЕАЗОТ". Під час її знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 61644 грн. 25 коп. (шістдесят одна тисяча шістсот сорок чотири гривні 25 коп.). 20.04.2018 року вона була звільнена на підставі ст. 36 КЗпП за угодою сторін, про що відповідачем було складено наказ № 737-ВК від 20.04.2018 року. При звільненні з роботи їй не була виплачена заробітна плата в сумі 61644,25 грн. відповідно відповідач, порушивши вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.07.2017 року по 28.02.2019 року, у зв"язку з чим вона звернулася до суду із позовом. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року в сумі 61644,25 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2017 року по 28.02.2019 року у сумі 327064,10 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Філоник Я.І. подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує, що не погоджується з кількістю днів затримки заборгованості із заробітної плати, оскільки вважає, що кількість днів затримки за період з 21.04.2018 року по 28.02.2019 року становить 215 та посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, представник відповідача посилається на те, відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ПрАТ «Рівнеазот» є платником єдиного внеску, що разом із нормами п. 1 ст. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на ПрАТ «Рівнеазот». Наказом № 737- ВК від 20.04.2018 року позивач була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю з 20.04.2018 року. В період лютий - червень 2017 року відповідач не у повному обсязі та несвоєчасно виплачував позивачу заробітну плату. Так, на теперішній час відповідач не виплатив позивачу за вказаний період та заборгував 61644,25 грн заробітної плати. З оглянутої в судовому засіданні довідки № 18-04/6927 від 26.12.2018 року, виданої Управлінням Держпраці у Рівненській області вбачається, що сума, яка належить до виплати становить 61644,25 грн, що складається з заробітної плати за лютий 2017 року - червень 2017 року. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 61644,25 грн. Задовільняючи частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з такого. Так, при звільненні з роботи [PERSON] не була виплачена заробітна плата в сумі 61644,25 грн. відповідно відповідач, порушивши вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.07.2017 року по 28.02.2019 року. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній не погодився з кількістю днів затримки заборгованості із заробітної плати, оскільки вважає, що кількість днів затримки за період з 21.04.2018 року по 28.02.2019 року становить 215 днів та надав суду свій розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] , що становить 168226,75 грн Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 782,45 грн. Кількість робочих днів становить 215. Листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016р.№ 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» встановлено Розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів. Отже, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку середнього заробітку за період з 21.04.2018 року по 28.02.2019 року становитиме (середньоденний (годинний) заробіток) х (число робочих днів/годин): 21.04.-30.04.2018 р. - 5 роб. днів; Травень 2018 р. - 21 роб. днів; Червень 2018 р. - 20 роб. днів; Липень 2018 р. - 22 роб. днів; Серпень 2018 р. - 22роб днів; Вересень 2018 р. 20 роб днів; Жовтень 2018 р - 22 роб днів; Листопад 2018 р - 22 роб. днів; Грудень 2018 р - 20 роб днів; Січень 2019 р- 21 роб днів; Лютий 2019 р - 20 роб днів. Таким чином, середній заробіток з 21.04.2018 року по 28.02.2019 року становить 168226,75 грн (215 роб. днів х 782,45 грн.). Вищевказаний розрахунок ніким не оспорений і доказів протилежного суду не надано, а відтак суд даний розрахунок бере до уваги при встановленні обставин по справі та приходить до висновку щодо задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у сумі 168226,75 грн. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Крім того, доводи представника відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до роз`яснень, даних в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити частково. Крім того, позивачем сплачено судовий збір у сумі 3270,64 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 3270 грн 64 коп.

Outcome: partial