Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач 03 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа: [PERSON], про поновлення строку для звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини спільного сумісного майна транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн. та про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартість частини спільного сумісного майна - транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 15 серпня 2006 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від шлюбу у них є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Датою розірвання шлюбу є дата набрання законної сили рішення суду 23 жовтня 2012 року. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2012 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі 600 грн., на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Після розлучення відповідачем був поданий позов до Артемівського міськрайонного суду Донецької області про визнання спільною сумісною власністю квартири №11 будинку №62-Б розташованої в м. Бахмут (колишній Артемівськ) по вул. [PERSON] (колишня Артема)у Донецькій області. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року позов був задоволений. В свою чергу нею було подано зустрічний позов про визнання спільного сумісного майна-транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року за 12000 доларів США та стягнення ? части від майна. Згідно ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року її зустрічний позов про поділ майна транспортного засобу залишено без розгляду у звязку з тим, що вона покинула зал судового засідання, як це передбачено п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (у старій редакції). Про це вона не знала, так як всі її справи вів її представник за дорученням, вона у судових засіданнях не приймала участь, в засідання та до суду не приходила. Під час бойових дій виїжджала за межі області, повернувшись проживала у спірній квартирі та сплачувала комунальні послуги, самостійно. Її представник постійно говорив, що справа розглядається спочатку у суді першої інстанції, а далі в апеляційному суді. Вона звернулась до канцелярії апеляційного суду, де її повідомили, що такої справи не має, а 21 липня 2017 року вона звернулась з письмовою заявою до Артемівського міськрайонного суду Донецької області, де 31 серпня 2017 року отримала рішення та ухвалу суду від 06 травня 2014 року. Її представник звернувся до канцелярії Артемівського міськрайонного суду Донецької області та здав апеляційну скаргу на ухвалу Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року. В канцелярії суду йому повідомили, що апеляційна скарга на ухвалу представником подавалась і вже розглядалась, і згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області ухвала Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року залишена без змін. В ухвалі Апеляційного суду передбачено, що її не позбавляють права звернутися до суду з новим позовом. Згідно чинного законодавства майно набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном і встановлення цього у судовому засіданні не потребує, тому вона тільки ставитиме питання про стягнення 1\\2 частини майна, яке є спільним сумісним вартість транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву підтримали повністю та просили суд поновити їй строк для звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини спільного сумісного майна транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість частини спільного сумісного майна - транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн., поясняючи, що дійсно мало місце винесення судом ухвали про залишення її зустрічного позову без розгляду від 06 травня 2014 року, оскільки позивач дійсно покинула зал судового засідання, і ця ухвала Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області залишена без змін. В судовому засіданні представник відповідача просив застосувати строки позовної давності, мотивуючи це тим, що пройшло 3 роки з часу розірвання шлюбу, з 23 жовтня 2012 року. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає до задоволенню, виходячи із наступних підстав. Розглядаючи дану справу, суд зважає на наступне. 5.12.2017р. набув чинності\~Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким\~ЦПК України\~викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу\~XIII\~Перехідних Положень ЦПК України\~в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 24 січня 2018 року було прийнято рішення про розгляд цієї справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд\~(ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року (а.с.3) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набуло законної сили 23 жовтня 2012 року. Відповідно до копії ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2014 року зустріну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду, оскільки [PERSON] до закінчення розгляду справи покинула судове засідання і не подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, і згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року ця ухвала залишена без змін. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України. Відповідно до п.24 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України: до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те що знаходиться у третіх осіб. Згідно зі статтею 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Частина перша статті 190 Цивільного кодексу України визначає, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачені наслідки спливу позовної давності. Так, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно зі статтею 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як передбачено ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України), чи з дати набрання рішення суду законної сили(ст..109,110 СК України) а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.ст.72 СК України). Як убачається із матеріалів даної справи сторони на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2012 року шлюб розірвали, це рішення набуло законної сили 23 жовтня 2012 року. А вже 06 травня 2014 року ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області зустріну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду, оскільки [PERSON] до закінчення розгляду справи покинула судове засідання і не подала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, і згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року ця ухвала залишена без змін, тому вже станом на 06 травня 2014 року позивач знала про порушення свого права власності, оскільки цією датою було залишено її позов про поділ майна подружжя без розгляду, і тому позовна давність, у даному випадку, обчислюється із цього часу, і окрім того позивач та її представник не довели у судовому засіданні які саме права позивача були порушені у ході строку позовної давності, що вона не мала можливості звернутися увесь цей час до суду за захистом порушених прав. Слід зауважити, що встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасної реалізації ними права на судовий захист. Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності у правових відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознаки стабільності. До того ж, суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення у справах "Девеер проти Бельгії", "Голдер проти Сполученого Королівства"). Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення у справі "Ілхан проти Туреччини"). Таким чином, на підставі вищевикладеного суд не вбачає підстав для визнання поважною причину для поновлення строку звернення до суду, оскільки про таке порушення з боку відповідача позивач дізналася ще 06 травня 2014 року, коли покинула зал судового засідання за своєю позовною заявою про поділ майна подружжя, і чому з цього часу вона не скористалася своїм правом і які поважні причини на це у неї були, ані вона, ані її представник не довели у судовому засіданні, як і не довели те які саме права позивача були порушені у ході строку позовної давності, що вона не мала можливості звернутися увесь цей час до суду за захистом своїх порушених прав і лише 03 серпня 2017 року звернулася до суду з вказаним позовом. Як передбачено ст.257 ЦК України, загальний строк позовної давності (строк для захисту права особи, право якої порушено) встановлено в три роки. У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). До суду була подана заява представником відповідача 28 листопада 2017 року про застосування строків позовної давності до позову. Враховуючи викладені норми законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову про поновлення строку для звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини спільного сумісного майна транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн. та про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартість частини спільного сумісного майна - транспортного засобу марки Daewoo Nexia срібного кольору 2010 року випуску, придбаного згідно договору-розписки від 16 травня 2011 року у сумі 48\~000 грн. слід відмовити, так як позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved