Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

03 січня 2018 року [PERSON] з вернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати відповідача [PERSON] батьком її сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів;стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що з 24 червня 2016 року вона проживала с [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період перебування у фактичних шлюбних стосунках - вона завагітніла і [INFO] у них народилася спільна дитина - [PERSON] . При реєстрації дитини у відділі державної реєстрації актів цивільного стану відповідач відмовився подати заяву про реєстрацію батьківства, тому запис про батька дитини був здійснений відповідно до п. 1 ст. 135 СК України, а позивач вимушена звернутися з позовом про визнання батьківства. Оскільки після припинення сімейних стосунків між нею та відповідачем - їх спільна дитина залишилася проживати з нею, відповідач не приймає участі в утриманні дитини, між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання дитини, позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття. Також позивач звертається з вимогами до відповідача про стягнення з нього аліментів на її утримання, оскільки вона доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років, не має самостійного доходу, окрім спільної дитини з відповідачем також має на утриманні малолітню дитину від першого шлюбу, який розірвано 15 травня 2014 року. Відповідач [PERSON] будучи допитаним за окремим дорученням суду. Компетентним органом Федеративної Республіки Німеччина, пояснив наступне: що він визнає себе батьком дитини з того моменту, як було проведено генетичне дослідження за його зразками та зразками дитини - [PERSON] , [INFO] . Щодо утримання дитини - він неодноразово пропонував позивачу надання матеріальної допомоги на утримання дитини в розмірі 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро - до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро - до досягнення дитиною 18 років, щодо інших вимог позивача вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У своєму відзиві, поданому представником відповідача [PERSON] - адвокатом Варвась Д.О., не заперечується та обставина що [PERSON] визнає себе батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . А тому позовні вимоги позивача в цій частині позовних вимог про визнання батьківства визнаються стороною відповідача. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, посилаючись на вимоги ст. 84 СК України, то таку вимогу вважає необґрунтованою, і такою, що не підлягає задоволенню з огляну на те, що вимоги ст. 84 СК України та Глави 9 СК України стосуються лише тих жінок, які перебували або перебувають у зареєстрованому в шлюбі. Оскільки позивач ніколи не перебувала в шлюбі з відповідачем, то підстави для задоволення її вимог щодо стягнення аліментів до досягнення дитиною трьох років на її утримання - відсутні. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх доходів представник відповідача зазначив наступне. З боку [PERSON] була надана пропозиція [PERSON] щодо сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро - до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро - до досягнення дитиною 18 років, однак позивач не надала відповідних відомостей для перерахування коштів на утримання дитини, як і не узгодила це питання з відповідачем в позасудовому порядку. Виходячи з приписів ст. 141 СК України позивач також повинна нести витрати на утримання дитини, і виходячи з доходів відповідача ця сума дорівнює 658.94*2=1317,89 Євро. Враховуючи, що позивач не надала доказів необхідності щомісячно витрачати на утримання дитини зазначеної суми правових підстав для стягнення з відповідача 1/4 частини усіх його доходів - немає. Відповідач, крім іншого, щомісячно несе витрати на страхування в розмірі 375 Євро та кредитних зобов`язань в розмірі 200 Євро щомісячно. А тому вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі: 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро - до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро - до досягнення дитиною 18 років. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року позовну заяву [PERSON] передано на розгляд Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (т.1 а.с. 50). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 березня 2018 року визначено головуючим суддею суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майну Г.Є. (т. 1 а.с. 53) Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2018 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху та наданий строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 56-57). 10 травня 2018 року ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. Ухвалою суд від 07 червня 2018 року доручено компетентному суду Федеративної Республіки Німеччина провести процесуальні дії у цивільній справі, а саме: вручити [PERSON] який проживає в [ADDRESS] позовну заяву [PERSON] та допитати його в якості відповідача. Провадження у справі зупинене до надходження відповіді з іноземного суду на судове доручення (т. 1 а.с. 116-118). У зв`язку із закінченням повноважень судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. проведений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Згідно якого визначено головуючим суддею - суддю Городецького Д.І. (т. 1 а.с. 142). Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року провадження у справі поновлене та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 28 травня 2020 року, а також доручено компетентному органу Федеральної Республіки Німеччина повідомити [PERSON] про час і місце розгляду справи, вручивши судову повістку (т. 2 а.с.87-88). 27 травня 2020 року на електронну адресу суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Ковальчук І.В. про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с.108-110). 28 травня 2020 року розгляд справи відкладений на 02 вересня 2020 року (т. 2 а.с.111). 26 серпня 2020 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Крушинського В.В. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.115-120) Ухвалою суду від 27 серпня 2020 року клопотання представника позивача Крушинського В.В. повернуто заявникові без розгляду (т. 2 а.с.123-125). 01 вересня 2020 року надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Варвась Д.О. про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с.112-113). 13 жовтня 2020 року на електронну адресу суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Варвась Д.О. про участь у судових засідання в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.166-167). 20 жовтня 2020 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Крушинського В.В. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.169-172). Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року розглянуте клопотання представника позивача, постановлено підготовче засідання у справі 07 грудня 2020 року проводити в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.174-175). 22 жовтня 2020 року та 03 листопада 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Варвась Д.О. про участь у судових засідання в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.176-190). Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року розглянута заява представника відповідача, постановлено підготовче засідання у справі 07 грудня 2020 року проводити в режимі відеоконференції (т. 2 а.с.191-192). Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року підготовче судове засідання закрите та справа призначена у відкритому судовому засіданні (т. 2 а.с. 201-202). Ухвалою суду від 15 січня 2021 року постановлено здійснювати в режимі відеоконференції судове засідання з розгляду цивільної справи (т. 2 а.с.214-215). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги [PERSON] , посилався на підстави звернення до суду, викладені в пзовній заяві, просив суд визнати відповідача батьком її сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів; стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів; покласти на відповідача судові витрати. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково та з підстав зазначених у відзиві та письмових показах відповідача [PERSON] просив суд задовольнити позов частково, а саме - визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] [INFO] , тягувати з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро - до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро - до досягнення дитиною 18 років, іншій частині позовних вимог [PERSON] - відмовити. Суд, дослідивши подані заяви, відзив, пояснення та заперечення, а також докази, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступних висновків. Обставини, встановлені судом і зміст спірних правовідносин. [PERSON] є громадянкою України, яка мешкала та працювала в м. Києві, 24 червня познайомилася з [PERSON] , [INFO] , громадянином Хорватії, який мешкає і працює в Німеччині. Вони стали підтримувати близькі стосунки, приїздили один до одного, переважно у вихідні, а в грудні 2016 рок вирушили разом у відпустку, де і розлучилися, зазначені обставини визнаються сторонами. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27 червня 2017 року, актовий запис №1878 (т.1 а.с.16). Відповідно до витягу № 00018273024 27 червня 2017 року Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON] , [INFO] , вбачається, що відомості про батька дитини - [PERSON] зазначені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України на підставі заяви матері - [PERSON] № 97/16.9-51 від 25 червня 2017 року (т. 1 а.с. 17-18). 02 жовтня 2017 року за результатами висновку експертизи зі встановлення походження особи за допомогою мікросателітного аналізу ДНК R075599, проведеної відповідачем за участі дитини на території Німеччини в м. Лейпциг, встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 21-27). На момент народження дитини - [PERSON] , [INFO] позивач [PERSON] не перебувала в шлюбі, що підтверджується копією паспорта громадянина України та копією рішення суду від 15 травня 2014 року у справі № 577/2022/14-ц (т. 1 а.с. 7-9, 19-20). Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо вимог про визнання батьківства. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Оскільки відповідачем у справі є громадянин Хорватії, який мешкає в Німеччині, на спірні приватно-правові відносини поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом. Згідно ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Статтями 21, 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що право фізичної особи на ім`я, його використання та захист визначаються її особистим законом. До особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. З розглядуваної справи вбачається, що вона стосується інтересів малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який народився та мешкає в державі Україна. Згідно вимог ст. 65 Закону України «Про міжнародне приватне право» - встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження. Пунктом 4 ч. 1 ст. 1, ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», вибір права - право учасників правовідносин визначити, право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Згідно ст.67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Відповідно до ст.73 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. Згідно п.п. 2, 4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства. Так, пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1ст. 135 СК). Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документі закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походженні дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Відповідно дост.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема,позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Судом встановлено, що державна реєстрація народження дитини здійснена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України. Відповідач [PERSON] , який ще у жовтні 2017 року провів генетичне дослідження разом з дитиною - визнає себе батьком дитини [PERSON] , [INFO] , однак як до звернення позивача до суду з позовом, так і на час розгляду справи спільно з матір`ю дитини - позивачем [PERSON] не звернувся до органу реєстрації актів цивільного стану, щодо визнання себе батьком вказаної дитини і внесення відповідних відомостей про себе, як батька вказаної дитини до актового запису про народження дитини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання батьківства обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитини. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами,що дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] , [INFO] у м.Києві у квартирі, що винаймається позивачем для її сім`ї, відповідно до договору оренди. Тобто малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Окрім малолітньої дитини [PERSON] на утриманні позивача також перебуває дитина від першого шлюбу [PERSON] . На час звернення до суду позивач здійснювала догляд за дитиною [PERSON] , [INFO] року до досягнення дитиною трьох років (т. 1 а.с. 15, 31-43). Згідно довідки Новомосковського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за № 02-31-407 від 27 листопада 2017 року - [PERSON] отримала матеріальне забезпечення у вигляді допомоги по вагітності та пологах в сумі 13245,12 грн., які перераховані на р/р [NUMBER] Печерської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Київ платіжним дорученням від 10.04.2017 № 638 (т. 1 а.с. 92). Відповідач [PERSON] не заперечує проти утримання своєї малолітньої дитини [PERSON] , однак вважає, що розмір аліментів на дитину, заявлений позивачем в розмірі 1/4 частині від усіх його доходів є завеликий і просить визначити аліменти у твердій грошовій сумі за Дюссельдорфською таблицею, а саме 120 Євро щомісячно до досягнення дитиною 6-ти річного віку; 160 Євро - до досягнення дитиною 12-ти річного віку; 200 Євро - до досягнення дитиною 18 років. Також відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що позивач не надала відомості щодо перерахування коштів, він позбавлений можливості перераховувати їх на утримання дитини. А через систему Вестерн Юнион, запропонованою позивачем - [PERSON] відмовився (т. 2 а.с. 9-13, 20-25). Статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. А тому посилання сторони відповідача на застосування при визначенні розміру аліментів на дитину не законодавства України, а Дюссельдорфської таблиці - є необґрунтованими та відхиляються судом. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно приписів ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила стягнути аліменти на утримання дитини у частці від доходу батька, а саме у розмірі 1/4 частки його доходу. Відповідач просить стягувати з нього на користь матері дитини аліменти в твердій грошовій сумі щомісяця. На підставі ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Виходячи з норми частини третьої статі 184 СК України, відповідач фактично просить стягнути аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від його доходу, тобто не у спосіб, обраний одержувачем аліментів, що суперечить закону, оскільки спосіб визначення розміру аліментів обирає саме одержувач, а не платник аліментів, а тому такі заперечення не ґрунтуються на законі. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша). Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята в редакції Закону від 17.05.2017 року №2037-VIII). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Визначаючи частку заробітку (доходу) батька дитини - [PERSON] , яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. На час вирішення спору відповідач є працездатною особою, будь-яких відомостей щодо наявності захворювань, наявності у нього на утриманні інших непрацездатних осіб суду не надано, відповідач працює,має стабільний заробіток (т. 2 а.с. 139-157). З аналізу положень ч. 5 ст. 183 СК України, п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, слідує, що аліменти в розмірі однієї чверті на одну дитину є неоспорюваною сумою. Посилання відповідача на те, що він щомісячно оплачує медичне страхування та кредитні зобов`язань - не можуть слугувати підставою для визначення іншого розміру аліментів. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів неможливості надання своїй дитині допомоги на її утримання, не зважаючи на те, що з жовтня 2017 року він, після проведення експертизи ДНК був упевнений, що є батьком [PERSON] . На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, зважаючи, що відповідач має постійне місце роботи, отримує регулярний дохід, враховуючи задовільний стан здоров`я відповідача, відсутність будь - яких стягнень за виконавчими листами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Визначення аліментів у такому розмірі не буде порушувати основні соціальні гарантії, закріплені Конституцією України та законами України (зокрема, Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 N 2017-III, Законом України «Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 N 966-XIV), що включають право відповідача на достатній життєвий рівень для себе не нижчий прожиткового мінімуму. Крім того, суд звертає увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. В судовому засіданні встановлено, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, як і не мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони с 24 червня 2016 року по [INFO] мали близькі стосунки. [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 67 ЗУ «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним у частині першій цієї статті, застосовується право їхнього спільного особистого закону. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним частинами першою і другою цієї статті, застосовується право держави, у якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання. Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 84 СК України, на яку як на підставу свої позовних вимог посилається позивач, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З огляду на диспозицію даної статті представник відповідача [PERSON] - адвокат Варвась Д.О. вважає, що позивач [PERSON] , яка не перебувала в шлюбі з відповідачем і навіть не проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу - не має права на утримання. Судом відхиляються такі доводи сторони відповідача з огляду на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. А відсутність посилання в позові на вимоги статті 91 СК України не може бути підставою для відмови у позові в цій частині. Судом також відхиляються доводи сторони відповідача на те, що позивачем не надані достатні відомості щодо погіршення її фінансового стану у зв`язку із народженням дитини, тому як при розгляді питання щодо стягнення аліментів на утримання жінки, з якою проживає дитина до досягнення дитиною трьох років, норми Сімейного кодексу України не вимагають. Таким чином, враховуючи встановлені судом факти, в тому числі і щодо стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; відсутності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина - суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на її утримання щомісячно в розмірі 1/6 частини від усіх доходів відповідача до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі ст.ст.79, 191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У зв`язку з наведеним, аліменти на утримання дитини та на утримання [PERSON] , як матері дитини необхідно стягувати починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 05 січня 2018 року. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог про стягнення судових витрат. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат, що складаються зі сплаченого нею судового збору, а також витрат із залученням перекладачів. На підтвердження понесених витрат позивачем надані відповідні квитанції та акти виконаних робіт: про сплату судового збору за вимогу про визнання батьківства в розмірі 640 грн. (т. 1 а.с. 2), а також витрат із залученням перекладачів в сумі 4585 грн., 380 грн. (т. 1 а.с. 161-162), 590 грн. (т. 1 а.с. 184), 2512 грн (т. 2 а.с. 2). Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 139 ЦПК України визначено, що експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що заявлені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи; розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін а також той факт, що відповідачем визнані позовні вимоги щодо визнання батьківства до початку розгляду справи по суті. А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем в розмірі 320 грн., а також витрат із залученням перекладачів в сумі 4585 грн., 380 грн., 590 грн., 2512 грн., а всього 8387,00 грн., а 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову в розмірі 320 грн. підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 гривень за вимогами щодо стягнення аліментів. На підставі викладено та

Outcome: approved