Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Вісла» про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки (далі - ТОВ «Вісла»), мотивуючи свої вимоги тим, що вона на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 111-МК № 033640, виданого 14 грудня 2001 року Новоселівською сільською радою народних депутатів є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 7.12 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. У вересні 2005 року між сторонами було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, а 18 вересня 2007 року додатковий договір до нього. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 січня 2013 року договір оренди землі та додатковий договір між сторонами були визнані недійсними. Зазначаючи про те, що відповідач незаконно після відкриття виконавчого провадження щодо передачі їй земельної ділянки використовував належну їй земельну ділянку до 12 липня 2013 року, коли їй земельна ділянка була передана по акту, чим заподіяв позивачу збитки, позивач прохала стягнути з відповідача збитки, заподіяні внаслідок самовільного користування земельною ділянкою у сумі 49549 грн. 59 к., а також зобов'язати Арбузинську районну державну адміністрацію Миколаївської області створити комісію для визначення заподіяного їй збитку як власнику земельної ділянки. Ухвалою суду від 6 лютого 2014 року вимоги позивача щодо покладення обов'язку на Арбузинську районну державну адміністрацію Миколаївської області про створення комісії для визначення заподіяного їй збитку як власнику земельної ділянки були залишені без розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування збитків у зв'язку з відсутністю у справі доказів, які б підтверджували те, що позивач понесла реальні збитки. Крім того зазначила, що обчислювати збитки необхідно було згідно Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, затверджених Постановою Кабінету міністрів від 25 липня 2007 року. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 111-МК № 033640, виданого 14 грудня 2001 року Новоселівською сільською радою народних депутатів [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 7.12 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Між сторонами укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, який був зареєстрований Миколаївською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастр» 29 травня 2006 року за реєстровим № 040600500379, а 18 вересня 2007 року додатковий договір до нього. Відповідно до ст. 13 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 січня 2013 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Вісла» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткового договору до нього договір оренди земельної ділянки між сторонами та додатковий договір до нього було визнано недійсними. Крім того, рішенням суду на відповідача ТОВ»Вісла» було покладено обов'язок щодо передачі [PERSON] належної їй земельної ділянки. Вказане рішення суду набрало законної сили 12 лютого 2013 року. Таким чином, укладений між сторонами договір оренди землі є припиненим з 12 лютого 2013 року і правових підстав для користування спірною земельною ділянкою після спливу цього терміну у відповідача не було. Виконавчий лист щодо передачі земельної ділянки [PERSON] був пред'явлений до виконання до відділу ДВС Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, про що 19 лютого 2013 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З акту прийому - передачі спірної земельної ділянки від 12 липня 2013 року вбачається, що остання була передана позивачу тільки 12 липня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. З наведеної правової норми випливає, що з лютого 2013 року ТОВ «Агрофірма»Вісла» повинно було передати земельну ділянку позивачу [PERSON], однак вказана земельна ділянка була передана їй тільки 12 липня 2013 року. Як випливає з ч.2 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендареві завдані збитки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування(оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, що є правомірними. Так як після набранням рішенням суду про визнання недійсним договору оренди правової підстави користування вказаною земельною ділянкою з боку ТОВ «Агрофірма»Вісла» не було, то таке користування може вважатися самовільним зайняттям цієї земельної ділянки. Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших правопорушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до ст. ст. 211, 212 ЗК України, ст. ст. 22, 623, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли. Розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам, вилученням, викупом або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 19 квітня 1993 року № 284. Згідно акту результатів роботи комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 5 травня 2014 року, складеного комісією з числа працівників Арбузинської районної державної адміністрації, шкода, заподіяна ТОВ «Агрофірма «Вісла» у 2013 році внаслідок самовільного захвату земельної ділянки склала з урахуванням середньої ціни реалізації озимої пшениці по району 14977 грн., а по цінам ТОВ «Агрофірма «Вісла» - 5300 грн. 48 к. Враховуючи принцип об'єктивності у оцінці доказів, суд вважає за можливе погодитися з нарахуванням збитків комісією по середнім цінам по району, тобто у розмірі 14977 грн. Суд не приймає до уваги як належний доказ акт цієї ж комісії від 19 лютого 2014 року, поскільки розрахунки при його складенні проводилися по цінам 2010-2012 років. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що по іншим справам за позовом [PERSON] до ТОВ «Агрофірма «Вісла» нарахування збитків проводилося комісією у значно більшому розмірі, чим по даній справі, поскільки розрахунки комісії, що зазначені у рішеннях суду стосуються інших сторін по справі. Обґрунтованих же доказів невірного розрахунку збитків, обчислених комісією 5 травня 2014 року, позивачем суду не надано. Також суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що спричинення відповідачеві шкоди слід розраховувати відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963, поскільки вищевказана Методика застосовується виключно за переліком правопорушень, зазначених у її назві, та не регулює питань відшкодування збитків, в тому числі неотриманого доходу, завданого власнику земельної ділянки. На підставі викладеного суд приходить до висновку часткове задоволення позову. Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України). Прикінцевими та перехідними положеннями ЦПК України (розділ XI п.2) встановлено, що ч.2 ст. 84 ЦПК України набирає чинності з моменту набрання чинності відповідним законом. З 1 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 вказаного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Із матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн., яку позивачам за договором про надання правової допомоги від 13 січня 2014 року надавав адвокат [PERSON] За умовами цього договору адвокатський гонорар пов'язаний лише з участю представника у судових засіданнях, тобто не включав підготовку позовної заяви та усні консультації. Таким чином, враховуючи обставини справи, які пов'язанні з наданням правової допомоги та положення названого закону граничний розмір цього виду судових витрат безпосередньо в судовому засіданні повинен складати (1218 грн. х 40% : 60 хв. = 8.12 грн. х 66 хв. = 535 грн. 92 к.).

Outcome: partial