Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Перший заступник міського голови Криленко В.І. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особи -Служба у справах дітей адміністрації Центрального району, в якому просив позбавити батьківських прав відповідача відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку матері, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь позивача, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; малолітнього [PERSON] , [INFO] , передати органу опіки та піклування ВК ММР для вирішення подальшої долі дитини. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , але в супереч ст.150 СК України не виконує батьківських обов`язків по вихованню та розвитку дитини. Батько дитини [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , мав відносини з відповідачем, в яких остання народила сина. [PERSON] та [PERSON] забрали дитину з пологового будинку до себе додому та виховують його як власного сина. [PERSON] жодного разу не цікавилась долею дитини, не допомагала матеріально. 04.05.2012 р. відповідач написала заяви, завірені нотаріально, в яких погодилась на позбавлення її батьківських прав відносно сина та на усиновлення його [PERSON] та [PERSON] [INFO] батько дитини помер. Дитина вважає матір`ю [PERSON] , до якої має надійну прив`язаність, ставиться з довірою та дружелюбно. 21.03.2019року відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого частково заперечує щодо задоволення позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.Мотивує заперечення тим, що вона неодноразово пропонувала [PERSON] матеріальну допомогу у вихованні та утриманні сина, але будь-яка допомога з її боку була відхилена.При постановленні судового рішення відповідач просить врахувати те,що вона працює на посаді діловода Центрального районного суду м. Миколаєва, її щомісячний оклад 3 590,00 грн.; на утриманні відповідача знаходиться малолітня донька [PERSON] , [INFO] ;чоловік відповідача - [PERSON] сплачував аліменти на утримання двох своїх неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу в розмірі 1/3 частини всіх доходів, але у зв`язку з тим, що він на теперішній час не має постійного місця роботи та має мінливий дохід, рішенням суду з нього стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1 500,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Також відповідач зазначила, що навчається у Миколаївському міжрегіональному інституті розвитку людини "ВНЗ відкритий міжнародний Університет розвитку людини "Україна". Оплату за навчання здійснює самостійно.Крім того на утриманні відповідача знаходиться її батько, який важко хворіє. Представник позивача у судове засідання не з`явився,при цьому налав суду заяву,в якій позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі,зазначивши,що позов визнають частково,з урахуванням доводів викладених у відзиві. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач [PERSON] , [INFO] року змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », укладаючи шлюб з [PERSON] ,що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 15.08.2015року.(а.с.84) Відповідно до виданого свідоцтва серія [NUMBER] від 12.08.2008року відповідачка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що посвідчено Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції за актовим записом № 2517 від 12.08.2008року. (а.с.5). 04.05.2012р. відповідач написала заяви, завірені нотаріально та зареєстровані в реєстрі за № 708 та № 707, в яких погодилась на позбавлення її батьківських прав відносно сина та на усиновлення його [PERSON] (а.с.8-9) Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї,дітей та молоді [PERSON] , [INFO] ,який проживає за адресою: [ADDRESS] ,вважає своєю мамою [PERSON] ,до якої має надійну прив`язаність,ставиться з довірою та дружелюбністю.Стосунки дитини [PERSON] з біологічною матір`ю,відповідачкою по справі [PERSON] є невизначеними,оскільки він з нею не спілкується та не має спогадів.(а.с.14) Позивач затвердив висновок щодо даного питання про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина є доцільним, оскільки вона ухиляються від виховання та його утримання (а. с. 23-24). Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідачка не приділяла належної уваги розвитку свого сина,не піклувались про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувалась з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створювала умов для отримання дитиною належної освіти. Крім того відповідач 04.05.2012року написала заяви, завірені нотаріально, в яких погодилась на позбавлення її батьківських прав відносно сина та на усиновлення його [PERSON] . При вирішенні справи суд приходить до висновку, що така поведінка відповідача є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини тому позов у частині позбавлення відповідачки батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з частиною другою статті 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За частиною третьою вказаної статті, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову і у частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину, починаючи з 19.07.2018 року і до досягнення ним повноліття. За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, від сплати якої позивач був звільнений на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а саме сума у розмірі 768,40 грн відповідно до частини задоволених вимог. Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved