Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

22.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди одного з батьків та встановлення місця проживання дитини. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 25.10.2014 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. З початку серпня 2017 року вони з відповідачем почали жити окремо, а фактично відповідач самовільно забрала дитину і поїхала для співмешкання з якоюсь раніше засудженою особою, який ніде не працює, з яким познайомилася в мережі інтернет. В теперішній час він звернувся до суду із заявою про розірвання шлюбу з відповідачем. До теперішнього часу вони з відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, яка зараз мешкає із ним. Він не згоден, щоб син проживав з відповідачем, наполягає на визначенні місця проживання дитини разом з ним, його батьком. Вважає, що це в інтересах дитини, оскільки він на цей час має власний бізнес, може вільно розпоряджатися робочим днем в інтересах дитини, тому має можливість відводи тини дитину до дитячого садка, займатися із ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього. Він має стабільний самостійний немалий дохід, яким може у повному обсязі створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, в той час як відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання, мешкає у квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини, його подальшого навчання. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, за місцем проживання характеризується позитивно. Вважає, що перебування сина в сім'ї відповідача негативно впливає на його виховання та здоров'я. Він хоче дати дитині освіту і добробут. Син також хоче жити із ним. Вважає, що за таких умов сину буде краще жити із ним. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 25.10.2014 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Він не має наміру позбавляти свого сина матері, не заперечує і не перешкоджає у її спілкуванні з дитиною, але своєї згоди на переїзд дитини до неї за її тимчасовим місцем проживання не надавав, бо вона сама ніколи не могла і не зможе впоратися з дитиною, бо завжди з народження сина проживала з батьками у с. Павлівка, де були створені необхідні умови для виховання та забезпечення дитини. До сьогоднішнього часу дитина не зареєстрована за місцем свого фактичного проживання, що є порушенням її інтересів. Місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Житло за цією адресою є зареєстрованим місцем проживанням позивача. Домоволодіння належить позивачу на праві власності. Малолітній син також вважає зазначене житло своїм постійним місцем проживання, оскільки тут він фактично проживає протягом усього свого життя і дане житло є основним осередком його соціальних зв'язків. У свою чергу невідомо на яких підставах відповідача проживає за іншою адресою, будь-якого договору в письмовій формі щодо порядку та умов користування таким житлом між відповідачем та власником такого житла не надано. Вона не може довести факт наявності в неї права користування таким житлом. Факт проживання ц цьому житлі на постійній чи тимчасовій основі також не зареєстрований у встановленому законом порядку. Зазначає, що п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні передбачено, що у разі проживання батьків за різними адреси для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графі 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину. Відповідач не може заперечувати, що малолітній [PERSON], [INFO] проживає разом із батьком. Отже місце проживання дитини повинно бути зареєстроване за місцем проживання позивача за адресою: [ADDRESS]. З зазначених підстав просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди матері за адресою: [ADDRESS] та встановлення місця проживання дитини за цією адресою. 20.09.2017 року суддею Кучко Я.Ю. було відкрито провадження в справі. 06.11.2017 року відповідач надала заперечення на позов, в яких зазначила, щоз початку серпня 2017 року вона із дитиною переїхала жити до своєї бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом обстеження на предмет проживання та громадською характеристикою. Вказаний будинок, в якому вона зареєстрована з 02.11.2017 року належить її діду [PERSON]. Вважає твердження позивача про те, що перебування їх сина [PERSON] в її сім'є негативно впливає на його здоров'я та виховання, безпідставними. Зазначає, що додані до заперечення витяг з кримінального провадження та виписний епікріз з історії хвороби свідчать про негативне ставлення родичів позивача до неї, про нанесенні їй тілесні ушкодження, після чого вона вимушена була знаходитися на стаціонарному лікуванні. Зауважує, що все це відбувалося на очах малюка, його буквально вирвали з її рук, що негативно позначилось на його емоційному стані. Що стосується житлових умов, то зазначає, що з серпня 2017 року вона проживає за адресою: [ADDRESS]. З 02.11.2017 року вона там зареєстрована та має намір проживати із сином, має належні житлові умови. Також зазначає, що вона не мала наміру перешкоджати спілкуванню позивача із сином, давала змогу забирати його на вихідний день до своїх батьків, після чого не має змоги до теперішнього часу забрати свою дитину, зазнала побиття з боку родичів чоловіка. Зважаючи на викладене, твердження позивача про те, що він не має наміру позбавляти свого сина матері, вважає неправдивим. Крім того, вона має освіту, щоб у подальшому влаштуватися на роботу та мати змогу матеріально утримувати свого сина, до цього часу мама, дід та баба будуть підтримувати її матеріально, так і у вихованні дитини. На обліку у психіатра або нарколога вона не перебуває. З народження сина вона сама доглядала за ним, при цьому виконували всі обов'язки з організації домашнього побуту, самостійно займалася розвитком дитини, відвідувала лікаря, приділяла увагу фізичному вихованню дитини, отже створила усі умови для його проживання, виховання та розвитку. Позивач не намагався до суду досягти із нею домовленості про місце проживання дитини, натомість силоміць забрав її і перешкоджає її спілкуванню із сином, що суперечить інтересам перш за все дитини, яка потребує постійної уваги та піклування матері, з якої до цього моменту на довгий час не розлучалася. Вважає, що на даний час, всупереч нормам законодавства України, позивач позбавив її права спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні. Вважає, що проживання сині із нею повністю відповідає його інтересам та гармонійному розвитку, вона має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням. Також зазначає, що не має наміру чинити перешкод в спілкування дитини з батьком та готова зі свого боку сприяти цьому. З зазначених підстав у задоволенні позовних вимог позивача просила відмовити в повному обсязі. Просить встановити місце проживання малолітнього сина із нею. 25.01.2018 року на підставі проведення автоматизованого розподілу судової справи внаслідок перебування судді Кучко Я.Ю. на тривалому лікарняному справа надійшла в провадження в судді Медведського М.Д. 29.01.2018 року суддею Медведським М.Д. справа була прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.03.2018 року відповідач за первісним позовом - [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про встановлення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначила ті обставини, які виклала в своїх запереченнях проти позову та просила визначити місце проживання дитини за місцем проживання матері, стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату судового збору у розмірі 704,80 грн. 28.03.2018 року зустрічна позовна заява [PERSON] була залишена без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.04.2018 р. зустрічна позовна заява була прийнята та об'єднана в одне провадження з первісним позовом, оскільки позовні вимоги у первісному та зустрічному позову є взаємовиключними. 03.05.2018 року відповідач за зустрічним позовом надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він не погоджується з вимогами [PERSON], оскільки вважає, що обставини справи, викладені нею у зустрічному позові, не відповідають дійсності. Так, позивач в своєму позові зазначила, що вона в серпні 2017 року із дитиною переїхала жити до своєї бабусі у [ADDRESS] Далі зазначила, що дозволяла батькові забирати дитину на вихідний день, але у вересня 2017 року відповідач відмовився повернути дитину матері. Вважає, що таке викладення фактів, хронології і обставин подій повністю спростовується матеріалами справи. Так, згідно повідомлення Мар'їнського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області під час перевірки місця знаходження [PERSON] встановлено, що з серпня 2017 року остання проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з гр. [PERSON], 1997 року народженням і дитина проживала із матір'ю у незрозуміло яких побутових умовах - саме за цією адресою, а не у бабусі і дідуся, як вона стверджує. Більш того, після встановлення співробітниками поліції ї місця проживання, [PERSON] сама передала їм дитину, а сама залишилась у м. Сватово зі своїм співмешканцем, а не поїхала разом із дитиною. В свою чергу, після того, як дитина повернулась до свого місця проживання, її незадовільний стан змусив батька звернутися до психологічної допомоги. Вважає, що матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про його аморальну поведінку, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні сина. Також зазначає, що оскільки [PERSON] 08.11.2017 року надала письмову згоду на реєстрацію дитини [PERSON] за місцем проживання батька - [PERSON] в [ADDRESS], вважає що між сторонами досягнуто угоди про проживання дитини і спору не має. Просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 10.10.2018 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, визначивши місце проживання дитини з ним, при цьому зазначив, що не буде чинити перешкоди для спілкування дитини з матір'ю. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, в його задоволенні просив відмовити. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила позов позивача за первісним позовом задовольнити, визначити місце проживання дитини з позивачем, оскільки дитина проживає з батьком, який займається вихованням, навчанням, забезпеченням її всім необхідним, мати дитини проживає в іншому місті та не приділяє дитині належної уваги. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. В судові засідання 16.11.2018 року, 28.02.2019 року відповідач не з'явилась. Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Надана суду виписка з медичної картки стаціонарного хворого про перебування [PERSON]. на стаціонарному лікуванні з 07.02.2019 року по 12.02.2019 року суд до уваги не приймає, оскільки відповідач перебувала на стаціонарному лікуванні в період, і який судові засіданні не назначались, тому не може визнати неявку відповідача поважною. З цих підстав суд розглядає справу з урахуванням приписів статті 223 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляд справи був повідомлений належним чином, надав висновок органу опіки та піклування № 1299-1/01-33 від 27.11.2017 року про визначення місця проживання дитини. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є бабусею [PERSON], приблизно рік тому [PERSON] разом із сином [PERSON] попросила дозволу тимчасово мешкати у неї. [PERSON] з сином мешкали у свідка приблизно місяць. За час проживання, [PERSON] мало часу приділяла сину, більшість часу проводила в Інтернеті, [PERSON] приїздив кожний тиждень, грався з [PERSON], приділяв йому багато часу. Кожного разу коли [PERSON] від'їжджав, [PERSON] дуже засмучувався. В подальшому [PERSON] переїхав мешкати до [PERSON], а [PERSON] поїхала мешкати до м. Сватово. Свідок також пояснив, що [PERSON] приїжджає з [PERSON] до неї регулярно, вона спілкується с правнуком. [PERSON] виглядає щасливим, відносини із батьком гарні, а [PERSON] свідок після переїзду до м. Сватово не бачила, не проявляє інтересу до спілкування із сином. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що є хрещеним батьком [PERSON], регулярно провідував родину [PERSON] як гість. За час спільного мешкання позивача та відповідача дитині [PERSON] приділяла мало уваги, багато часу проводила за комп'ютерними іграми, а [PERSON] намагався приділяти сину весь свій вільний час. Після того як позивач та відповідач розійшлись [PERSON] мешкає з [PERSON], дитина виглядає щасливою та радісною, в будинку об лаштована окрема кімната, на вулиці є площадка. Останнім часом [PERSON] не провідує сина, з ним не спілкується. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив що є батьком [PERSON] та дідом [PERSON]. [PERSON] мешкає з батьком, виглядає щасливим. Під час спільного проживання позивача та відповідача однією родиною свідок приїжджав в гості, [PERSON] приділяла сину мало уваги, багато часу проводила за комп'ютером. На думку свідка, дитині буде краще жити з батьком. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON]. Під час спільного проживання позивача та відповідача однією родиною свідок приїжджав в гості регулярно, [PERSON] приділяла сину мало уваги, багато часу проводила за комп'ютером, мало уваги приділяла побуту родини. На теперішній час [PERSON] мешкає з батьком, дитина забезпечена всім необхідним, дитина виглядає щасливою, дитина рідко спілкується з матір'ю, оскільки остання не проявляє ініціативи до спілкування з дитиною. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові матеріали, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; Предметом даного позову є вирішення питання про місце проживання неповнолітньої дитини, батьки якої добровільно не досягли домовленості щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст..10 ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини справи. Так, згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], 25 жовтня 2014 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] року, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згідно копії рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 01.12.2017 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу відповідачу залишено прізвище «[PERSON]» (а.с. 144). Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 15). Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] від 21.08.2017 року в будинку створені відмінні умови для проживання, виховання дитини та відпочинку (а.с. 22). Суд критично відноситься до тверджень відповідача про те, що після того, як що в серпні 2017 року вона із дитиною переїхала жити до своєї бабусі у [ADDRESS] вона і надалі дозволяла батьку забирати дитину на вихідний день, але у вересні 2017 р. відповідач відмовився повернути дитину матері. Такі обставини спростовуються поясненнями свідка [PERSON] та матеріалами справи. Суду надано повідомлення від Мар'їнського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області № 9077/505/05-2017 від 08.09.2017 р. про проведення перевірки місця знаходження [PERSON] під час якої встановлено, що 10.08. 2017 року [PERSON], 1993 р.н. самовільно, без згоди батька [PERSON] забрала спільного сина [PERSON] та виїхала до м. Сватове Луганської області до співмешканця [PERSON],1997 р.н., відносно якого в суду знаходиться кримінальна справа за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 2 КК України. Проведеними невідкладними заходами було встановлено її місце знаходження разом з сином та [PERSON] був доставлений додому до батька [PERSON], а вона залишилась у м. Сватово та вихованням дитини не займається (а.с. 14). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 03.06.2013 року Мар'їнською державною нотаріальною конторою за р. № 409, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1107 га (а.с.28-29). Згідно довідки про доходи № 1149/05-38-13 від 23.08.2017 року, виданої Мар'їнською державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області, [PERSON] є приватним підприємцем, має загальну суму доходу за період з 01.01.2017 року по 3107.20217 року 517313,65 грн. (а.с. 46). Згідно довідки № 1329 від 20.11.2017 року, виданої виконкомом Павлівської сільської ради Мар'їнського району Донецької області, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 130). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Разом з тим, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні є Закон України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Статтею 6 даного закону передбачено обов'язкову реєстрацію місця проживання особи. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону №1382-IV), відомості про таке житло заносяться до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно висновку Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області № 1299-1/01-33 від 27.11.2017 року визначено, що доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] р.н., разом з матір'ю, [PERSON], за адресою: [ADDRESS] (а.с. 165-166). БІЛЬШ РЕТЕЛЬНО У статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю(договором)між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно до ст.19 Сімейного кодексу України ,у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 Сімейного кодексу України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Підчас вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ст. 161 Сімейного кодексу України). На підставі викладеного судом встановлено, що станом на час розгляду справи дитина [PERSON] мешкає разом з батьком [PERSON], умови мешкання відповідають необхідним стандартам та задовольняють всі необхідні потреби дитини. Батько має стабільний достатній дохід для матеріального забезпечення дитини в майбутньому. З пояснень свідків встановлено, що відносини дитини з батьком добрі. Суд не вбачає будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість мешкання дитини разом з батьком. Суд відхиляє доводи [PERSON] про перешкоджання у спілкуванні з дитиною, оскільки суду не подано доказів, що такі перешкоди чинились. Так само суд не подано доказів, що [PERSON] зверталась за захистом свого права на вільне спілкування з дитиною у способи, визначені законом. Суд відхиляє висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок не обґрунтований належним та достатнім чином, оскільки органом опіки та піклування приймалось до уваги лише вік дитини, однак, висновок не містить оцінки всіх обставини справи - ставлення кожного з батьків до дитини, відносини дитини до кожного з батьків, відомості про сімейне життя матері, факт не працевлаштованості матері, умови проживання матері в м. Сватово, сталі зв'язки дитини з оточенням за місцем фактичного мешкання. Таким чином, первинний позов в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] підлягає задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання за місцем проживання [PERSON] не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Зустрічна позовна заява обґрунтована обставиною фактичного проживання [PERSON] у своєї бабусі в [ADDRESS], однак з судом встановлено, що [PERSON] фактично за зазначеною адресою не мешкає, що підтверджує свідок [PERSON], повідомлення від Мар'їнського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області № 9077/505/05-2017 від 08.09.2017 р , також факт мешкання в м. Сватово за іншою адресою в складі нової родини [PERSON] визнала в підготовчому судовому засіданні. В той же час, [PERSON] не скористалась правом на уточнення чи зміну предмету або підстави позову в порядку визначеному ЦПК України щодо визначення місця проживання дитини в м. Сватово. Питання відповідності житлових умов [PERSON] у м. Сватово також органом опіки та піклування при затвердженні висновку не досліджувалось. Також суд приймає до уваги, що за час перебування справи у суді протягом більше ніж 12 місяців [PERSON] не подала суду доказів працевлаштування на постійному робочому місці, хоча запевнення у подальшому працевлаштуванні були викладені [PERSON] ще в запереченнях від 06.11.2017 року. На підставі викладеного, положень ст.ст. 141,151, 153,160,161 Сімейного Кодексу України , ст. 29 ЦК України, положень ЗУ «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved