Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 14.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову. 07.10.2020 року на виконання ухвали суду позивачем подано уточнений позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обгрунтування якого позивач зазначила наступне. Позивач перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1». Наказом відповідача № 3 від 13.05.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що у день звільнення відповідачем не було здійснено повного розрахунку по виплаті заробітної плати, позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій за період з серпня 2018 року по 13.05.2020 року, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 88 852,02 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку (68 робочих днів) у розмірі 16 585,20 гривень, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень та на правничу допомогу просила покласти на відповідача. Ухвалою суду від 12.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано від ТОВ «Механічний завод №1» довідку про розмір нарахованої і невиплаченої заробітної плати при звільненні [PERSON] з урахуванням податків та зборів; довідку про заробітну плату [PERSON] за останні шість місяців роботи (щомісячно) з урахуванням податків та зборів. 23.11.2020 року представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивачем надано неналежний доказ наявності заборгованості - роздруківку з веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, який забезпечує інформаційний обмін, пов`язаний із наданням послуг, тобто надана інформація носить інформаційний характер та за своїм правовим статусом не має доказового значення для цілей визначення розміру нарахованої заробітної плати, заборгованості по виплаті заробітної плати, визначення обґрунтованості позовних вимог, яка також не оформлена відповідно до встановлених Законом вимог щодо форми та порядку подання електронних доказів. Розмір заявленого до стягнення середнього заробітку відповідач вважає необгрунтованим, посилаючись на те, що розмір середньомісячної заробітної позивачем обраховано на підставі довідки про доходи, виданої за період квітень-травень 2019 року, тобто з порушенням Порядку про обчислення середньої заробітної плати, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Крім того, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з позовом з порушенням строку позовної давності, визначеного ст. 233 КЗпП України. Інших заяв по суті справи не надходило. Позивач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Позивач пояснила, що тривалий час вона працювала у ТОВ «Механічний завод №1» на посаді бухгалтера, на підприємстві тривалий час була заборгованість по заробітній платі, яка, починаючи з 2001 року, періодично погашалася. При її звільненні остаточний розрахунок проведений не був, за який конкретно період виникла заборгованість, і, яка заробітна плата за конкретний місяць не була виплачена, пояснити не може. Пояснила, що заробітну плату отримувала через касу по відомості. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, наполягали на їх необґрунтованості, оскільки перед позивачем відсутня заборгованість по нарахованій заробітній платі, тому у задоволенні позову просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , перебувала у трудових відносинах з відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Механічний завод №1», що підтверджується копією трудової книжки, відповідно до якої була звільнена з посади бухгалтера на підставі Наказу № 3 від 13.05.2020 року, за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 11). Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, суд вважає доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності необгрунтованими. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, в обгрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі у розмірі 88 852,02 гривень позивачем надано роздруківку з веб-порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, однак з поданого витягу не вбачається, що нараховані суми по заробітній платі позивачу не виплачені та залишаються заборгованістю, з поданого витягу встановлено лише нарахування щомісячних сум. (а.с. 29-30). Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, що поданий доказ не підтверджує належним чином обставин, викладених у позові. Надані позивачем відомості по звітним 2018-2020 рокам щодо нарахованої заробітної плати не містять об`єктивних даних, які б свідчили про наявність заборгованості (а.с. 61). Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 30.12.2020 року, також не підтверджують заявленого до стягнення розміру заборгованості по нарахованій позивачу за місцем роботи у ТОВ „Механічний завод № 1" заробітній платі, крім того, у наданому доказі не відображено актуальної інформації на день звільнення позивача, в тому числі, і по нарахованим сумам, відсутні дані по 2-му кварталу 2020 року. (а.с. 68) З наданих відповідачем доказів встановлено, що ТОВ „Механічний завод № 1" (ЄДРПОУ 25487032) не має заборгованості по заробітній платі перед працівниками товариства станом на 03.07.2020 року, що підтверджується довідкою від 03.07.2020 року та від 24.05.2021 (а.с. 133, 138). Крім того, вбачається, що ТОВ „Механічний завод № 1" проведено повну інвентаризацію активів та зобов`язань підприємства з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 03.07.2021 року, відповідно до наказів № 01-а від 03.07.2020 року, № 1-3Д від 15.07.2020 року, які долучено до матеріалів та враховано судом при вирішенні даної справи (а.с 134-137). З поданих відповідачем доказів встановлено проведення розрахунку Товариства по заробітній платі, що підтверджується відповідним Податковим розрахунком (а.с. 139-140). Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також не було обґрунтовано наявність, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Доводи позову щодо підстав стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі повністю спростовуються наданими відповідачем доказами, дослідженими судом. Позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заборгованості по нарахованій заробітній платі та не надано будь-яких доказів в обгрунтування позовних вимог, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про обґрунтованість розміру належних до виплати позивачу сум. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованій і не виплаченій заробітній платі, позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Таким чином, позивачем, всупереч вищенаведених вимог Закону суду не було надано належних та допустимих доказів наявності заявленої до стягнення суми заборгованості по нарахованій заробітній платі у розмірі 88 852,02 гривень у зазначений у позові період, надані суду розрахунки та докази в обгрунтування позовних вимог не підтверджують викладених у позові обставин, оскільки не містять достовірних і точних даних про розмір заборгованості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості по заробітній платі на день звільнення, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed