Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення грошових коштів не виплачених в день звільнення та заборгованості за час затримки виплат. Свої вимоги позивач мотивує тим, що при її звільненні з посади головного фахівця відділу договірної та претензійно-позовної роботи юридичного департаменту державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, підприємство безпідставно не провело повну виплату усіх належних їй сум станом на день звільнення. Суму заборгованості по заробітній платі позивач остаточно визначає як 34 515 грн. 90 коп. за відпрацьований але не оплачений період часу за червень 2015 року - 360,00 грн. заробітної плати разом з премією за травень 2015 року, що становить 4682, 73 грн., вихідної допомоги, що становить 5 939, 83 грн., грошової компенсації за невикористані дні відпустки що становить 3 733,89 грн. та середній заробіток за весь час затримки що становить 19 799,45 грн. які просить суд стягнути на її користь з відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, з підстав, викладених в письмових запереченнях проти позовних вимог, оскільки вважають що їх пред»явлено безпідставно. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та письмові заперечення відповідача приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу № 372-к від 13.12.2011 р. Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною позивача було прийнято на посаду головного фахівця управління фінансування інновацій, зовнішньо-економічної діяльності та технічної допомоги, з окладом згідно штатного розкладу. Відповідно до наказу № 321к від 25.11.2013 р. [PERSON] було переведено на посаду головного фахівця відділу договірної та претензійно позовної роботи юридичного департаменту. Відповідно до наказу № 182-К від 02.06.2015 року [PERSON] звільнено 03.06.2015 року з посади головного фахівця відділу договірної та претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, у зв»язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до пункту 2, 3 вищезазначеного наказу вирішено провести виплату грошової компенсації [PERSON] за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 13.12.2013 по 12.12.2014 року, 13 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.12.2014 по 12.12.2015, вирішено виплатити вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку. Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частини третьої ст. 94 Кодексу законів про працю України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Оплата праці - це будь-який заробіток, обчислений, як правило, в грошовому виразі, який за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу або надані послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України (у справі 6-144ц13), не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивачу станом на момент звільнення не було сплачено заробітну плату за травень та червень місяць 2015 р., грошову компенсацію за невикористані дні відпусти. Згідно розрахункового листа по зарплаті за травень 2015 р., дійсність та достовірність яких сторонами під сумнів не ставилась, [PERSON] належало до виплати 4 682,73 грн. заробітної плати за вказаний період. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторони позивача, заперечення сторони відповідача,

Outcome: partial