Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON] «Про визнання права власності», в якій позивач просить визнати за нею право власності: - на Ѕ частку домоволодіння по [ADDRESS] ; - на Ѕ частку автомобіля марки «RENAULT NEW» Sandero STEPWAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; - на морозильну камеру «Стинол»; - на процесор Intel Pentium Dual Core E 5200; - на материнську плату Socket 775/GIGABYTE GA-EP43-DS3L; - на модуль ОЗУ DDR2 2 Gb РС-6400 (РС-800) Hynix; - на «ВИНЧЕСТЕР» SATA-II 750 GB 5400-7200rpm 16 Mb Cache Caviar GreenPower WD7500AACS; - на відеокарту PCI-Express ATI RADEON 4850 512 Mb; - на корпус Golden Field 400W 7689; - на дисковод Multi DVD +/- RW ASUS DRW-20B1LT SATA Black + Silver Lightscribe, box; - на монітор 24*LCD SAMSUNG 2443BW Black; - на пральну машину; - на ноутбук HP 250 (K3X70ES/K9LO8) (а. с. 5 - 9, 37 - 41). На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що з 21.08.1995 року по 28.04.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу ними придбано та реконструйовано нерухоме майно у виді домоволодіння, розташованого на земельній ділянці за адресом: [ADDRESS] ,- що зареєстроване відповідно до свідоцтва про право власності (серії [NUMBER] ), виданого 16.01.2004 року Рокитневською сільською радою. Також у шлюбі ними придбано й побутову техніку, що складається з: морозильної камери «Стинол», процесора Intel Pentium Dual Core E 5200, материнської плати Socket 775/GIGABYTE GA-EP43-DS3L, модуля ОЗУ DDR2 2 Gb РС-6400 (РС-800) Hynix, «ВИНЧЕСТЕРА» SATA-II 750 GB 5400-7200rpm 16 Mb Cache Caviar GreenPower WD7500AACS, відеокарти PCI-Express ATI RADEON 4850 512 Mb, корпусу Golden Field 400W 7689, дисководу Multi DVD +/- RW ASUS DRW-20B1LT SATA Black + Silver Lightscribe, box, монітору 24*LCD SAMSUNG 2443BW Black, пральної машини та ноутбука HP 250 (K3X70ES/K9LO8). Крім того, 19.12.2013 року вони придбали ще й автомобіль марки «RENAULT NEW» Sandero STEPWAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначені домоволодіння й автотранспортний засіб зареєстровані на ім`я [PERSON] . 04.09.2015 року [PERSON] уклав новий шлюб із [PERSON] , яка ще [INFO] народила йому доньку - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено відповідним свідоцтвом (серії [NUMBER] ) від 16.08.2016 року. Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняли спадкоємці за законом - відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON] . Факт відкриття спадкової справи приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. підтверджується витягом про реєстрацію справи у Спадковому реєстрі № 45716649 від 09.11.2016 року. 30.03.2017 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку спірного майна, однак той його не надав. Тому просила задовольнити її позов повністю. Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Пархоменко І. О., постановленою 12.10.2017 року, відкрите провадження у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/440/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON] «Про визнання права власності»(а. с. 80). Розпорядженням керівника апарату суду [PERSON] № 778 від 14.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольним журналом судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 130, 131, 132 - 135). 20.12.2017 року за допомогою поштових засобів зв`язку цінним листом із описом вкладення до суду надійшла заява позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON] , зареєстрована за вхідним № 4122/17-вх, в якій сторони зазначили, що вони на основі взаємних поступок та в межах предмета спору прийшли до висновку про можливість укладення мирової угоди, а тому просять визнати мирову угоду на умовах, що зазначені в адресованій суду заяві, закривши провадження у цій справі, та вказали, що з наслідками укладення мирової угоди та закриттям провадження у справі вони ознайомленні та заперечень не мають (а. с. 88 - 89, 90). Зі змісту Мирової угоди, підписаної [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої [PERSON] , вбачається, що сторони домовились та просять суд: 1.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ; 2.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ; 3.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ; 4.визнати за [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої [PERSON] , право власності на 1/8 частку домоволодіння за адресом: [ADDRESS] ; 5.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку автомобіля RENAULT NEW Sandero STEPWAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; 6.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку автомобіля RENAULT NEW Sandero STEP WAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; 7.визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку автомобіля RENAULT NEW Sandero STEP WAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; 8.визнати за [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої [PERSON] , право власності на 1/8 частку автомобіля RENAULT NEW Sandero STEPWAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; 9.визнати за [PERSON] право власності на морозильну камеру «Стинол»; 10.визнати за [PERSON] право власності на процесор Intel Pentium Dual Core E5200; 11.визнати за [PERSON] право власності на материнську плату Socket 775/GIGABYTE GA-EP43-DS3L; 12.визнати за [PERSON] право власності на модуль ОЗУ DDR2 2 Gb РС-6400 (РС-800) Нуnіх; 13.визнати за [PERSON] право власності на вінчестер SATA-II 750 GB 5400-7200rpm 16 Mb Cache Caviar GreenPower WD7500AACS; 14.визнати за [PERSON] право власності на відеокарту PCI-Express ATI RADEON 4850 512 Mb; 15.визнати за [PERSON] право власності на КОРПУС Golden Field 400W 7689; 16.визнати за [PERSON] право власності на дисковод Multi DVD +/- RW ASUS DRW-20B1LT SATA Black + Silver Lightscribe, box; 17.Визнати за [PERSON] право власності на монітор 24* LCD SAMSUNG 2443BW Black; 18.Визнати за [PERSON] право власності на пральну машину; 19.Визнати за [PERSON] право власності на ноутбук HP 250 (K3X70ES/K9LO8). При цьому угоду складено в шести екземплярах та зазначено, що наслідки закриття провадження у справі, передбачені статтями 175, 205 та 206 Цивільного процесуального кодексу їм відомі (а. с. 91 - 92). Внаслідок невідповідності положень мирової угоди приписам діючого законодавства відповідною ухвалою суду у задоволенні клопотання щодо затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі відмовлено з підстав, визначених пунктом 1 частини 5 статті 207 Цивільного процесуального кодексу України (а. с. 232 - 239). Також під час розгляду справи судом зроблено запит про надання витягів (інформаційних довідок) зі спадкового реєстру, які отримані, долучені до матеріалів справи та досліджені у відповідності із процесуальним цивільним законом України (а. с. 102, 113 - 113 зворот). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце засідання неодноразово повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак звернулась із заявою, зареєстрованою за вхідним № ЕП-1288/20-вх від 18.06.2020 року, в якій просила визнати та затвердити мирову угоду, закрити провадження у справі, а також справу розглянути без її участі у випадку відмови у затвердженні мирової угоди (а. с. 217). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності (бланк серії НМА № 143473), строк якої сплинув 16.02.2020 року, у судове засідання документів, на підтвердження наявності в неї повноважень представника позивача не надала, однак за час наявності їх у неї зверталась до суду із відповідною заявою, зареєстрованою за вхідним № 6531/18-вх від 18.12.2018 року, в якій просила заяву про затвердження мирової угоди задовольнити, закриття провадження у справі, розгляд якої провести без неї (а. с. 95, 154, 155). Відповідач [PERSON] у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце засідання неодноразово повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану під вхідним № ЕП-1287/20-вх від 18.06.2020 року, в якій просив визнати та затвердити мирову угоду, закрити провадження у справі, а також справу розглянути без його участі у випадку відмови у затвердженні мирової угоди (а. с. 214). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце засідання неодноразово повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану під вхідним № ЕП-1286/20-вх від 18.06.2020 року, в якій просив визнати та затвердити мирову угоду, закрити провадження у справі, а також справу розглянути без його участі у випадку відмови у затвердженні мирової угоди (а. с. 211). Відповідач [PERSON] , яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього відповідача [PERSON] , у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час і місце засідання неодноразово повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак звернулась до суду із заявою, зареєстрованою під вхідним № ЕП-1313/20-вх від 22.06.2020 року, в якій просила затвердити мирову угоду, закрити провадження у справі, а також справу розглянути за її відсутності, так як вона не може бути присутньою у судовому засіданні (а. с. 221). Представник відповідача [PERSON] , яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього відповідача [PERSON] , - адвокат Балабай С. С., що діяв на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого 22.12.2006 року на підставі рішення Кримської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 9 від 22.12.2006 року, а також договору про надання правової допомоги, укладеного між ним та [PERSON] 15.01.2018 року, строк якого сплинув 31.12.2018 року, у судове засідання документів, на підтвердження наявності в нього повноважень представника відповідача [PERSON] не надав, із будь-якими заявами до суду не звертався (а. с. 96 - 97, 98). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, зі змісту частини 1 статті 223 цього ж кодексу вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з приписами частини 3 статті 211 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у учасників справи свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на їх заяви щодо розгляду справи за їх відсутності, ураховуючи що сторони жодного разу до суду не з`явились та у їх представників відсутні необхідні повноваження внаслідок спливу строків укладення договорів про надання правничої допомоги та з огляду на прес-реліз Європейського суду з прав людини від 16.03.2020 та лист Голови Ради Суддів України Б. Моніча № 9рс-186/20 від 16.03.2020 року, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд бере до уваги також й методичну інформацію щодо спірних питань застосування законодавства про продовження строків під час дії карантину, викладену Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: їх пункт 6, де суд касаційної інстанції рекомендував вчиняти процесуальні дії та ухвалювати відповідні процесуальні рішення, якщо учасники справи реалізували надані їм права. При цьому суд обумовлює, що вказані заяви від імені позивача [PERSON] , а також відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли 18.06.2020 року на електронну адресу суду з адреси представника позивача [PERSON], повноваження якої припинились 16.02.2020 року згідно із наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою довіреністю (бланк серії НМА № 143473), й всупереч вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями) не підписані цифровим підписом заявників і жодна з цих заяв не була за таких умов надіслана до суду для їх візуалізації на папері (а. с. 229, 230). Однак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Крім того, згідно з пунктом 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017 року (із змінами та доповненнями). Вирішуючи справу, суд, перш за все, виходить з того, що статтею 55 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає у тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON] , [PERSON] та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Отже, звернення особи до суду є її абсолютним правом. Вказане беззаперечно кореспондує із приписами діючого цивільного процесуального законодавства України, зокрема, тим, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно із Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (серія САА № 524104), виданого Рокитненською сільською радою 16.01.2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Рокитненської сільської ради № 57 від 09.12.2003 року, домоволодіння, розташоване на земельній ділянці сільської ради за адресом: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності із однією цілою часткою [PERSON] (а. с. 10, 42). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації (номер витягу 2583046 від 16.01.2004 року), домоволодіння на земельній ділянці сільської ради, розташоване за адресом: [ADDRESS] ,- зареєстровано на праві приватної власності із однією цілою часткою (реєстраційний номер об`єкта 4393053, номер запису 90 в книзі № 2) за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності (серії [NUMBER] від 16.01.2004 року) (а. с. 10 зворот, 42 зворот). З чеку № 14 від 14.06.2002 року, виданого ТОВ ПАФ «ПАРУСА», убачається, що вартість морозильної камери «Стинол» складає 1700,00 гривень (а. с. 26, 58). Згідно з видатковою накладною № Кар-004213 від 19.06.2009 року, постачальник ТОВ фірма «Карнеол» надало товар отримувачу - каса, без заказу, а саме: ?ПРОЦЕССОР Intel Pentium Dual Core E5200 (Sock.775, 2,5GHz/800/2Mb) BOX, у кількості 1 штука, вартістю 683,00 гривень; ?МП Socket 775/ GIGABYTE GA-EP43-DS3L (Intel P43, FSB 1600, DDRII 1200*4, PCI-E, SATAII, U133, Sound, USB2.0, GBLan, ATX), у кількості 1 штука, вартістю 830,00 гривень; ?МОДУЛЬ ОЗУ DDR2 2Gb PC-6400 (PC-800) Hynix, у кількості 2 штуки, вартістю 450,00 гривень (вартість одного модулю 225,00 гривень); ?«ВИНЧЕСТЕР» SATA-II 750GB 5400-7200rpm 16Mb Cache Caviar GreenPower, WD7500AACS, у кількості 1 штука, вартістю 810,00 гривень; ?ВИДЕОКАРТА PCI-Express ATI RADEON 4850 512Mb (DDR3/625MHz GPU, 2000MHz RAM/ 256biV DX10.1/Shader 4.1) MSI, у кількості 1 штука, вартістю 1610,00 гривень; ?КОРПУС Golden Field 400W 7689B, у кількості 1 штука, вартістю 465,00 гривень; ?ДИСКОВОД Multi DVD +/- RW ASUS DRW-20B1LT SATA Black+Silver Lightscribe, box, у кількості 1 штука, вартістю 254,00 гривень Загальна вартість товару складає 5102,00 гривень (а. с. 27, 59). Відповідно до комерційної пропозиції № Кар-000707 від 19.06.2009 року, постачальник ТОВ фірма «Карнеол» надала товар отримувачу - каса, без заказу, а саме: МОНИТОР 24" LCD SAMSUNG 2443BW, Black ( TN/1920*1200/ 5ms/ 300cd/1000:1 / H-170, V-160/ DVI-D, VGA (D-Sub)), у кількості 1 штука, вартістю з НДС 2550,00 гривень (а. с. 28, 60). На підставі фіскального чеку № 2654001420 від 29.03.2003 року убачається, що в ЗАТ «СВІТ ЕЛЕКТРОНІКИ» здійснено оплату пральної машинки вартістю 1949,00 гривень (а. с. 29, 61). Відповідно до фіскального чеку від 05.04.2015 року у ТОВ «Технополіс-1» придбано в кредит товар (ноутбук, налаштування до нього) на загальну суму 9527,96 гривень (а. с. 30, 62). Згідно зі змістом договору № АМЗкА160001602, укладеного 19.12.2013 року між ТОВ «Атлант-М ЮГ» в особі директора Левченко О. С. (продавець) та [PERSON] (покупець), останній придбав автомобіль марки RENAULT NEW Sandero STEPWAY 1,5, дизель, вартістю 140600,00 гривень (а. с. 15 - 20, 47 - 52). Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (серії [NUMBER] ), легковий комбі-В автомобіль марки RENAULT моделі SANDERO, 2013 року випуску, сірого кольору, 25.12.2013 року зареєстрований за [PERSON] , держаний реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а. с. 21, 53). Отже, наведеним позивач підтвердила факт придбання [PERSON] у власність 16.02.2004 року нерухомого майна у виді домоволодіння, розташованого на земельній ділянці сільської ради, та 19.12.2013 року автотранспортного засобу у виді легкового комбі-В автомобіля. Також нею додано фіскальні чеки щодо придбання рухомого майна у виді домашньої техніки без зазначення власника, а саме: 29.03.2003 року пральної машинки та 05.04.2015 року ноутбука у кредит,- а також товарний чек щодо придбання 14.06.2002 року морозильної камери «Стинол». Натомість, додані до позову у якості доказів видаткова накладна № Кар-004213 від 19.06.2009 року (постачальник ТОВ фірма «Карнеол») щодо товару на загальну вартість 5102,00 гривень та комерційна пропозиція № Кар-000707 від 19.06.2009 року (постачальник ТОВ фірма «Карнеол») щодо товару, вартістю з НДС 2550,00 гривень, не містять усіх обов`язкових реквізитів, а тому не відповідають вимогам діючого законодавства України та, як наслідок, не мають доказової сили. Приходячи до такого суд ураховує, що Верховний Суд України при розгляді справи з єдиним унікальним № 813/743/13-а взяв до уваги, що реально (фактично) вчинена операція з придбання товарів (робіт, послуг) має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Вимоги до первинних документів встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996- XIV від 16.07.1999 року (зі змінами та доповненнями) та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (зі змінами та доповненнями). При цьому вказаний Закон з огляду на його статтю 2 поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. Отже, відповідно до змісту абзацу 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Тож, як чітко визначено у абзаці 1 частини 2 статті 9 цього Закону, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: ?назву документа (форми); ?дату складання; ?назву підприємства, від імені якого складено документ; ?зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; ?посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; ?особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абзаци 2 і 3 частини 2 статті 9Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Тобто, як наголосило Міністерство фінансів України у своєму листі «Відносно первинних документів» № 31-11410-08-10/871 від 15.01.2015 року, тільки наявність усіх обов`язкових реквізитів на документі надає йому юридичної сили та доказовості. Отже, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення, до яких, наприклад, належать такі документи, як видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт, прибутковий та видатковий касовий ордер тощо. Натомість відсутність на наданих позивачем [PERSON] щодо підтвердження факту здійснення господарської операції між нею як покупцем та юридичною особою як продавцем первинних документах на майно таких їх обов`язкових реквізитів як: посада особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, не надають їм з огляду на вищенаведене юридичної та доказовості сили, а тому не можуть бути взяти судом до уваги під час ухвалення рішення. Крім того, зі свідоцтва про розірвання шлюбу (серії [NUMBER] ), виданого 28.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції у Харківській області, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що 28.04.2015 року складено відповідний актовий запис № 34. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюються прізвище: йому - [PERSON], їй - [PERSON] (а. с. 11, 43). Наведеним доведено, що позивач дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який вони розірвали у процесуальний спосіб, однак, нажаль, з цього доказу не вбачається час перебування їх в статусі подружжя. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Виконавчим комітетом Комунарської сільської рад Харківського району Харківської області 16.08.2016 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 52 років в селі Мокра Рокитна Нововодолазького району Харківської області, про що 16.08.2016 року складено відповідний актовий запис № 27 (а. с. 25, 57). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45716649, виданого 09.11.2016 року, убачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація цього дня о 10 годині 13 хвилин спадкової справи (номер у спадковому реєстрі 59777267, номер у нотаріуса 20/2016), заведеної 09.11.2016 року приватним нотаріусом Харківського району Харківської області Десятниченком О. В. щодо спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а. с. 12, 44). Аналогічною за своїм змістом є й Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 50675790, видана 25.01.2018 року о 13 годині 20 хвилин Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на запит суду (а. с. 113 зворот). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 507051315, виданої 27.01.2018 року о 12 годині 44 хвилини Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на запит суду, за параметрами пошуку [PERSON] , заповіт залишав тільки [PERSON] , [INFO] (а. с. 113). Згідно з інформацією, наданою приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. у вигляді листа до компетентних органів, що зареєстрований за вихідним № 308/01-16 від 31.03.2017 року, ним 09.11.2016 року відкрито спадкову справу 20/2016 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцями, які подали заяви про прийняття спадщини, є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Інших спадкоємців передбачених законом або заповітом не має (а. с. 13, 45). Аналогічна за своїм змістом інформація міститься й у заяві приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Десятниченка О. В. до компетентних органів, що зареєстрована за вихідним № 514/01-16 від 22.11.2018 року (а. с. 151). Наведеним доведено факт смерті [INFO] колишнього чоловіка позивача, шлюб із яким розірвано до часу смерті того, про що здійснено реєстраційний актовий запис 28.04.2015 року, й спадкування щодо належного йому майна здійснюється за законом відповідачами у цій справі. Зі свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 04.09.2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, убачається, що громадяни України [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що цього дня складено відповідний актовий запис за № 471. Прізвище після державної реєстрації шлюбу подружжя « [PERSON] » (а. с. 22, 54). Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 15.03.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, [PERSON] народилась [INFO] в місті Харкові, про що в Книзі реєстрації народжень 02.09.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 421, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 23, 55, 94). Також, відповідно до інформації, наданої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. у вигляді листа, що зареєстрований за вихідним № 309/01-16 від 31.03.2017 року, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцем за законом є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час подання документів з`ясувалося, що за життя [PERSON] було набуто майно у шлюбі з [PERSON] . Після розірвання шлюбу 28 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] договір про поділ спільного майна подружжя не посвідчувався. 04.09.2015 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з цим немає можливості визначити частку у спадковому майні та видати свідоцтво про право власності як дружині, яка є пережившою (а. с. 14, 46). З наведеного не вбачається, що нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку він з огляду на зміст статті 49 Закону України «Про нотаріат» повинен був прийняти протягом трьох робочих днів з дня відмови у вчиненні нотаріальної дії та скласти її, виклавши причини відмови в письмовій формі і роз`яснивши порядок оскарження своєї постанови. Тому суд не впевнений у тому, що позивач довела у процесуальний спосіб наявність існування спору про право, який не може бути вирішений у позасудовому порядку, та те, що нею обраний належний спосіб захисту шляхом звернення із позовом до суду, а не шляхом оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з висновками про вартість майна, зробленими 13.06.2017 року оцінювачем [PERSON] ТОВ «Мегаполіс і партнери» у звітах про незалежну оцінку майна, ринкова вартість, належного [PERSON] майна, а саме: - домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- становить 234583,00 гривень; - автомобілю марки RENAULT SANDERО, державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить 243698,00 гривен (а. с. 31 - 33, 34 - 36, 63 - 65, 66 - 68). Оцінюючи ці висновки з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вбачає їх невідповідність вимогам статей 89, 102 та 110 Цивільного процесуального кодексу України і не може визнати їх такими, що мають бути покладені у судове рішення, яке ухвалюється, так як з копій, долучених позивачем до справи, убачається, що вони складені на 30 та 12 аркушах відповідно, а фактично [PERSON] додано тільки три аркуша з кожного: титульний лист, лист із склейкою та лист із висновком. Натомість частини 1, 6 та 7 статті 102 цивільного процесуального кодифікованого закону України висувають до висновку експерта таки вимоги: висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У ньому повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Також у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Наведене свідчить про те, що звіти незалежної оцінка майна у стані, наданому позивачем, не відповідають вказаним вимогам процесуального закону, а тому не є належними доказами у цій справі. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) та Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 (із змінами та доповненнями). Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. З урахуванням наведеного, правом на звернення до суду за захистом наділена особа саме в разі порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Частиною 1 статті 51 й пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України гарантовано, що засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Також статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. При цьому рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями сімейного та цивільного кодексів України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане закріплено у статті 60 Сімейного кодексу України. Окрім того, як визначено у статті 61 цього ж кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 сімейного кодифікованого закону України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Такий поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 і 2 статті 71 вказаного вище нормативно-правового кодифікованого акту України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 Цивільного кодексу України). Приписами частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. До аналогічного висновку прийшов і Конституційний суд України у своєму Рішенні № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року у справ № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається двома фактами: 1)придбання його під час шлюбу; 2)та за спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Тобто, задля того, щоб застосувати норму права, викладену у статті 60 Сімейного кодексу України, та визнати право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому ця норма вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Отже статус спільної сумісної власності визначається саме такими критеріями: часом набуття майна та коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у відповідній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 29.05.2019 року у справі з єдиним унікальним № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18). Вирішуючи питання щодо часу та джерела набуття спірного майна, суд ураховує, перш за все, що з огляду на додані стороною позивача докази усе воно придбане після 01.01.2004 року. Зазначене свідчить про те, що правовідносини щодо нього вирішуються згідно із положеннями Сімейного кодексу України № 2947-III від 10.01.2002 року, який, як вказано у пункті 1 Розділу VII «Прикінцеві положення», набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Так, відповідно до змісту частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із частинами 1 і 3 статті 27 цього ж кодексу державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства, й така реєстрація засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. При цьому, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Він не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України, та є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами 1 - 3 статті 39 Сімейного кодексу України, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду (статті 36 і 37 цього кодексу). Окрім того, цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 цього кодексу). Отже, задля того, щоб бути повноправним учасником цивільних правовідносин фізичній особі слід мати цивільну правоздатність. З огляду на приписи частин 1, 2 і 4 статті 25 цивільного кодифікованого закону України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, й виникає вона у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків є Актами цивільного стану. Ними є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частини 1 - 2 статті 49 Цивільного кодексу України). Тобто, як визначає частина 3 і 4 цієї ж статті, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть, а реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядком ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1064 від 22.08.2007 року (зі змінами та доповненнями), визначено процедуру створення та ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Так, вказаним Порядком передбачено, що Державний реєстр актів цивільного стану громадян - це єдина комп`ютерна база даних про акти цивільного стану, внесені до них зміни і доповнення, видачу свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану та витягів з Реєстру, що запроваджено з 01.12.2008 року. При цьому слід зазначити, що внесення до Реєстру відомостей, зокрема, про шлюб і розірвання шлюбу здійснюється реєстратором одночасно із складенням відповідного актового запису цивільного стану. Отже, при реєстрації розірвання шлюбу, крім відомостей актового запису про розірвання шлюбу, до Реєстру вносяться відомості актового запису про шлюб, що розривається (за відсутності такого запису в Реєстрі), з позначкою «Архівний» та з відомостями про його розірвання. Питання видачі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян врегульовано Порядком з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1064 від 22.08.2007 року, Інструкцією з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 1269/5 від 24.07.2008 та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 (зі змінами та доповненнями). Так, фізична особа по досягненні 16-річного віку має право на отримання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян стосовно відомостей про себе та про своїх родичів за умови пред`явлення паспорта (паспортного документа) і документів, що підтверджують родинні стосунки. На письмову заяву фізичної особи, відомості про яку або про її малолітніх, неповнолітніх дітей містяться у відповідному актовому записі цивільного стану, чи на письмову заяву представника цієї особи, повноваження якої підтверджуються довіреністю, посвідченою відповідно до Закону України «Про нотаріат», або документом, що посвідчує повноваження такого представника, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видається також повний витяг з Реєстру щодо актового запису, зокрема, про шлюб та про розірвання шлюбу. При цьому, перед видачою витягу з Реєстру реєстратор перевіряє наявність у Реєстрі даних щодо відповідного актового запису цивільного стану. У разі відсутності відомостей такого актового запису реєстратор уносить їх до Реєстру, після чого видає витяг з Реєстру. У разі відсутності як паперового носія відповідного актового запису цивільного стану в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану, так і відомостей про нього в Реєстрі реєстратор видає витяг з Реєстру про відсутність актового запису цивільного стану. Зазначені вимоги діючого законодавства (цивільного та сімейного) позивачем проігноровано та дотримано не було, оскільки нею надано тільки копію свідоцтва про розірвання шлюбу, яке свідчить про те, що станом на 28.04.2015 року, тобто час реєстрації розлучення, вона та померлий 14.08.2016 року [PERSON] перебували у шлюбі, однак не вбачається з якого часу, бо спірне майно придбано заздалегідь до вказаної дати. Проте наведене є найважливішим фактом, який безпосередньо породжує початок виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя та порядок її здійснення. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, яка стосується всього обсягу майнових прав подружжя, спростувати її або підтвердити може сторона цивільного процесу, яка надає докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Тобто суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Оскільки на підставі частини 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а відповідно до приписів частин 1, 4 та 5 статті 12 цього ж цивільного процесуального кодифікованого закону України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій , й суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, судом вчинене усе можливе в межах та у процесуальний спосіб задля повного дотримання цих вимог цивільного процесуального законодавства України. Зокрема, позивач, не долучивши належного доказу щодо укладення нею із померлим [PERSON] шлюбу, тобто копії свідоцтва про шлюбу або копії актового запису про шлюб або повного Витягу про шлюб з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, позбавила суд можливості вирішити, чи під час нього було придбано спільне майно та чи підлягає воно поділу як спільне сумісне майно подружжя. Крім того, за правилами статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із частиною 4 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Тобто, з огляду на зміст положень сімейного, цивільного та цивільного процесуального законодавства, позивач [PERSON] також мала б довести якщо не факт перебування у зареєстрованому шлюбі, тоді факт сумісного їх із померлим [PERSON] проживання однією сім`єю під час придбання спірного майна, шляхом надання відповідного рішення суду про встановлення саме такого юридичного факту, а також відсутність укладеного між ними письмового договору щодо нього. Такий факт позивачем також не доведений. Отже вирішуючи спірні правовідносини суд не може з достовірністю встановити, що спірне майно належало позивачу [PERSON] та померлому [INFO] [PERSON] на праві спільної сумісної власності внаслідок відсутності наданих сторонами належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів. На аналогічній правовій позиції стоїть й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, який у своїй постанові, прийнятій 12.06.2019 року у справі з єдиним унікальним № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18), вказав, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Такий же за своїм змістом висновок зробила й Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 21.11.2018 року у справі з єдиним унікальним № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), де вони підтвердили правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 щодо того, що за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує це питання зобов`язаний довести ці обставини. Окрім того, статтями 70 та 71 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 30.01.2019 року у справі з єдиним унікальним № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), вказав, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічний висновок щодо того, що вартість майна, яке підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді, зроблений й Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 03.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), де суд зазначив, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 і 2 статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Натомість позивач [PERSON] не довела судові у відповідний процесуальний спосіб ані факт наявності спірного рухомого майна, що не підлягає державній реєстрації, на час розгляду справи в суді, ані його ринкову вартість. Разом с тим нею доведений факт розірвання між нею та [PERSON] шлюбу, про що складено актовий запис 28.04.2015 року, а також смерть останнього 14.08.2016 року. За змістом статей 68 та 72 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина щодо належного йому майна. Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, частиною 1 статті 1222 цивільного кодифікованого закону України обумовлено, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно із змістом частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 Цивільного кодексу України). Оскільки відповідно до відомостей Спадкового реєстру померлий [PERSON] за життя заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті не робив, спадкування щодо його спадщини здійснюється за законом. Положення статті 1258 Цивільного кодексу України роз`яснюють, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до приписів статті 1261 зазначеного кодексу, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 цивільного кодифікованого закону України визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту частини 1 статті 1270 вказаного нормативно-правового акту убачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 і 2 статті 1269 цивільного процесуального кодифікованого закону України). Частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. Спадкоємиць який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України). Одночасно з цим вимоги частини 1 статті 1297 цього ж кодексу, зобов`язують спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Під час розгляду справи встановлено, що приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В., який завів спадкову справу щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , встановив відсутність заповітів того та наявність спадкоємців за законом, що прийняли спадщину шляхом звернення до нього протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, які визначені позивачем як відповідачі у цій справі. Оскільки сторони не надали доказів суду щодо наявності підстав задля усунення будь-кого зі спадкоємців за законом [PERSON] від спадщини, визначених статтею 1224 Цивільного кодексу України, вважається що вони прийняли спадщину і суд рахує цей факт доведеним. Норма матеріального права, що міститься у статтях 1218 та 1226 Цивільного кодексу України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже, частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Відповідно до положень Основного Закону нашої Держави власність зобов`язує. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Воно набувається в порядку, визначеному законом. Правовий режим власності визначається виключно законами України (статті 13, 41 та 92 Конституції України). Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки. За змістом вказаних норм закону, зокрема, статті 13 Конституції України та статті 319 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодифікованого закону України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів статті 391 цього ж нормативно-правового акту власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 17 своєї постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачив, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до змісту пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат». Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу (стаття 1 зазначеного Закону). З огляду на таке та у відповідності до приписів пунктів 3 і 4 частини 1 статі 34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину та видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Отже вирішення питання про правовий режим належного спадкодавцеві майна є для нотаріуса пріоритетним. Так, відповідно до підпункту 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. З огляду на зміст глави 8 Закону України «Про нотаріат» , а також глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом може вчинятись така нотаріальна дія як видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Зазначене свідоцтво видається, коли обидва із подружжя живі або в разі смерті одного із подружжя (колишнього подружжя). У разі смерті обох із подружжя нотаріус не має права видавати такі свідоцтва. Питання про статус майна в цьому разі має право вирішувати лише суд. Наведене чітко визначено у положеннях статті 71 зазначеного Закону, якою передбачено, що у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Як убачається з підпункту 2.1 пункту 2 глави 11 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в порядку, встановленому чинним законодавством. Отже, з огляду на зазначене, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Тобто у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування (виявити обсяг спадкового майна), а також отримати свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя того з них (колишнього подружжя), який пережив померлого. Таке свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя є водночас документом, що визначає частку у спільному майні, і є правовстановлюючим документом. Однак нотаріусом таке свідоцтво позивачу не видане. Згідно із положеннями статті 49 Закону України «Про нотаріат» та глави 13 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначає: ?дату винесення постанови; ?прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; ?прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; ?про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); ?причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; ?порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства (пункт 3 глави 13 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При цьому, як обумовлює стаття 50 Закону «Про нотаріат» і глава 14 розділу I зазначеного Порядку нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Зазначені приписи закону нотаріусом не виконані. Як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пунктів 2, 7 і 10 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу таким способом як визнання правочину недійсним, припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Також суд керується й положеннями статті 19 Конституції України, якими наголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», ухваленим 24.06.2003 року, та у справі «Рисовський проти України», ухваленим 20.10.2011 року, закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пункті 71 рішення, зазначеного останнім, Європейський суд з прав людини вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Окрім того, частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України обумовлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки визнання права власності в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення його у позасудовому порядку, враховуючи те, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами режим спірного майна як такого, що належить їй та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності, беручи до уваги факт надання приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. листа на підтвердження звернення [PERSON] до нього із відповідним проханням про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та не доведення факту відмови того у вчиненні зазначеної нотаріальної дії у спосіб, обумовлений положеннями Закону України «Про нотаріат», - суд вважає недоведеним порушення, невизнання або оспорення цивільного права позивача, що неможливо захистити у позасудовому порядку. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та неможливість задоволення її позову шляхом визнати за нею право власності: - на Ѕ частку домоволодіння по [ADDRESS] ; - на Ѕ частку автомобіля марки «RENAULT NEW» Sandero STEPWAY 1,5, реєстраційний номер [NUMBER] ; - на морозильну камеру «Стинол»; - на процесор Intel Pentium Dual Core E 5200; - на материнську плату Socket 775/GIGABYTE GA-EP43-DS3L; - на модуль ОЗУ DDR2 2 Gb РС-6400 (РС-800) Hynix; - на «ВИНЧЕСТЕР» SATA-II 750 GB 5400-7200rpm 16 Mb Cache Caviar GreenPower WD7500AACS; - на відеокарту PCI-Express ATI RADEON 4850 512 Mb; - на корпус Golden Field 400W 7689; - на дисковод Multi DVD +/- RW ASUS DRW-20B1LT SATA Black + Silver Lightscribe, box; - на монітор 24*LCD SAMSUNG 2443BW Black; - на пральну машину; - на ноутбук HP 250 (K3X70ES/K9LO8). При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Також, ухвалюючи рішення, суд звертає увагу учасників справи на те, що згідно підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, тобто через Нововодолазький районний суд Харківської області, або на підставі приписів статті 355 цього ж кодексу - безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Окрім того, суд констатує, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed