Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до\~ [PERSON], третя особа - Виконавчий комітет Баранинської сільської ради\~ про визнання особи такою, що втратила право на користування\~ житловим приміщенням. Свій позов позивачка мотивувала тим, що відповідач [PERSON] Тамаш, громадянин республіки [PERSON], з 18.09.2004 р. перебував у шлюбі з [PERSON] . У звязку із цим ним було отримано посвідку на постійне місце проживання за зареєстрованим місцем проживання. З 20.12.2011 р. шлюбні відносини сестри позивачки з відповідачем припинилися на підставі рішення суду . Як громадянин [PERSON] відповідач повернувся до країни громадянства, при цьому не вживши жодних заходів щодо зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки, відповідач за вищевказаною адресою зареєстрований, це не дозволяє позивачу розпоряджатисьсвоєю власністю на власний розсуд та значно обмежує її законні права. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила суд такий задовільнити. Відповідачка та треті особи в судове засідання не з"явились .не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений. Так як, суд не має відомостей про причину неявки відповідача, то розглядає справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, що передбачено ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Представником третьої особи до суду надана заява про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову він не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] Тамаш, громадянин республіки [PERSON], з 18.09.2004 р. перебував у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження № 420/2004 від 19.09.2004 р. У звязку із цим ним було отримано посвідку на постійне місце проживання за зареєстрованим місцем проживання. Разом із дружиною та сином [PERSON], проживав за місцем реєстрації в квартирі, співвласником якої є [PERSON]Г за адресою Ужгородський р-н, с. Баранинці, вулиця Гагаріна, 97/2, що підтверджується записом в Будинковій книзі. З 20.12.2011 р. шлюбні відносини сестри позивачки [PERSON] з відповідачем припинилися на підставі рішення суду, зареєстровано розірвання шлюбу (Рішення суду № 2-5666/11 від 20.12.2011 р., суддя Івашкович І.І., рішення набуло чинності 05.01.2012 р.) . Як громадянин [PERSON] відповідач повернувся до країни громадянства, при цьому не вживши жодних заходів щодо зняття з реєстрації місця проживання. На даний момент в квартирі зареєстровано місце проживання позивача, а також відповідача, хоча [PERSON]Т з 2011 р. не проживає в даній квартирі. Факт не проживання відповідача за адресою Ужгородський р-н, с. Баранинці, вулиця Гагаріна, 97/2 підтверджується довідкою Баранинської сільської ради № 423 від 14.03.2017 р., виданою на підставі свідчень сусідів. Отже, на даний час [PERSON] (Позивач) є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло. Відповідач не проживає в зазначеній квартирі і не зявлявся там вже протягом 6 років (з 2011 р.). Однак і досі зареєстрований за даною адресою. В сімейних стосунках із особою яка є членом сімї позивачки , її сестрою - [PERSON] , не перебуває. Реєстрація [PERSON]Т вбудинку не дозволяє позивачці розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд та значно обмежує її законні права. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Outcome: approved