Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось в суд із позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить звернути стягнення на заставлене згідно з Іпотечного договору за реєстровим №2974 від 22.08.2006 майно, що належить [PERSON], а саме трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м, житловою площею 41,4 кв.м. шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ Укрсоцбанк в сумі 6\~083,03 дол.США та 336,45 грн; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м, житловою площею 41,4 кв.м, стягнути із відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно з кредитним договором від 22.08.2006 року №602/25-133 АКБ СР Укрсоцбанк, правонаступником якого є ПАТ Укрсоцбанк, надав [PERSON] кредит на суму 7000 доларів США зі сплатою процентної ставки за кредитом 15% річних з кінцевим терміном повернення до 21.08.2021 року. Для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитними договорами, 22.08.2006 між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №2974, відповідно до яких [PERSON] передала в іпотеку трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м. Позивач добросовісно виконав свої зобовязання за кредитним договорам, однак [PERSON] свої зобовязання не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, відтак просить позов задовольнити. Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17.01.2014 позов [PERSON] акціонерного\~товариства «Укрсоцбанк»\~до [PERSON]\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~та виселеннязадоволено у повному обсязі. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 20.09.2017 задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, скасовано вищезазначене заочне рішення та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 16.04.2018 позов [PERSON] акціонерного\~товариства «Укрсоцбанк»\~до [PERSON]\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~та виселення в частині кредитного договору №602/25-020 від 17.03.2006 в сумі 425191,27 до [PERSON] залишено без розгляду. У судове засідання позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання. Від представника позивача [PERSON] акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - [PERSON] до суду надійшло клопотання, в якому зазначає, що позов підтримує, просить розглядати справу за її відсутності на підставі наявних матеріалів та доказів. В судове засідання відповідач не з'явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відзиву на позовну заяву не надала, явку уповноваженого представника не забезпечила. 23.11.2018 від відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що вона не отримала заяву про уточнення позовних вимог, яка була подана представником позивача в день постановлення заочного рішення 17.01.2014. Розглядаючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи слід зазначити наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 22.08.2017 відповідач [PERSON] подала до суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи та ознайомилась із такою 31.08.2017. Цього ж дня [PERSON] до суду було подано заяву про перегляд заочного рішення, в якій, зокрема, нею було зазначено розмір заборгованості з урахуванням поданих позивачем уточнених позовних вимог, в рахунок погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Окрім цього, відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] були присутніми у судових засіданнях 13.09.2017, 20.09.2017 під час розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення та у судовому засіданні 01.12.2017 по розгляду справи за позовом [PERSON] акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яке було відкладено на 11.01.2018 за клопотанням сторін для надання можливості мирового врегулювання спору. 11.01.2018 у судове засідання учасники справи не з'явилися та ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 11.01.2018 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 14.02.2018. 14.02.2018 у судове засідання учасники справи не з'явилися та ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 14.02.2018 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 15.03.2018. 15 березня 2018 року у судове засідання з'явився представник позивача та у зв'язку із перебуванням судді Мички Б.Р. на лікарняному розгляд справи було відкладено. У судове засідання, призначене на 16.04.2018, з'явилася представник позивача [PERSON] та для виклику відповідача ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи було відкладено на 10.05.2018. У судове засідання, призначене на 10.05.2018 учасники справи не з'явилися та ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, від 10.05.2018 розгляд справи відкладено на 13.06.2018. У судове засідання, призначене на 13.06.2018 учасники справи не з'явилися та таке не відбулося у зв'язку із перебуванням судді у відрядженні. У судове засідання, призначене на 21.09.2018 учасники справи не з'явилися, та таке не відбулося у зв'язку із перебуванням судді у відрядженні. Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, від 21.09.2018 за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 23.10.2018 для надання можливості мирового врегулювання спору. У судове засідання, призначене на 23.10.2018 з'явилася представник відповідача [PERSON] та таке було відкладено у зв'язку із зайнятістю судді у судовому засіданні по розгляду кримінального провадження. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач ознайомлювалась із матеріалами справи та їй було відомо про подані представником позивача уточнення до позовної заяви, а також з огляду на значну кількість судових засідань, які були проведеними по розгляду даної справи, суд вважає клопотання відповідача про відкладення розгляду справи безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, відповідно до\~ст.280 ЦПК України\~суд вважає за можливе розглядати справу заочно у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та за результатом її розгляду постановити повторне заочне рішення. У зв'язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Зясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. 22.08.2006 року між АКБ СР Укрсоцбанк, правонаступником якого є ПАТ Укрсоцбанк та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №602/25-133, згідно з яким та додатковою угодою про внесення змін до даного Договору від 27.08.2009 позивач надав відповідачу кредит на суму 7000 доларів США зі сплатою процентної ставки за кредитом 15% річних з кінцевим терміном повернення до 21.08.2021 року; ціль надання кредиту: на ремонт житла. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №602/25-133 від 22.08.2006 та додатковою угодою від 27.08.2009 до нього між позивачем та відповідачем було укладено Іпотечний договір №2974 та Договір про внесення змін до іпотечного договору №2069 від 27.08.2009, відповідно до яких відповідач [PERSON] надала в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м. 04.04.2013 ПАТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», направило відповідачу вимогу-повідомлення №19.1-06/3446/4, згідно з якою Банк вимагає від позивачальника у строк до 30 днів з дня отримання вимоги про усунення порушення, погасити наявну заборгованість за Договором кредиту №602/25-133 від 22.08.2006, а також вимогу про виселення №19.1-06/3446/6 від 04.04.2013, згідно з якою [PERSON] повідомлено, що у випадку незвільнення всіма мешканцями примішення квартири [ADDRESS], загальною площею 66,7 кв.м, житловою площею 41,4 кв.м, у у строк до 30 днів з дня отримання даної вимоги, Банк на підставі рішення суду здійснить примусове виселення всіх мешканців із зазначеного приміщення. З огляду на викладене, у такий спосіб кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. [PERSON] Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа №310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18) висловила думку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з правовим висновком [PERSON] Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Так, статтею 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, [PERSON] порушила зобовязання по кредитних договорах, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів. Згідно з розрахунком позивача станом на 16.01.2014 року загальна сума заборгованості перед позивачем за кредитним договором №602/25-133 становить 6083,03 дол. США та 336,45 грн. Згідно з розрахунком позивача станом на 03.04.2013 сума заборгованості відповідача по кредиту становить 5\~131, 07 дол. США, що по курсу НБУ станом на 03.04.2013 становило 41\~012,64 грн та станом на дату ухвалення рішення становить 142 592, 44 грн; заборгованість по відсотках становить 436,24 дол. США, що по курсу НБУ станом на 03.04.2013 становило 3\~486, 89 грн та станом на дату ухвалення рішення становить 12123,10 грн; сума заборгованості по пені становить 336,45 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що кредитором змінено строк виконання зобов'язання за кредитним договором, тому у такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, та у суму заборгованості відсотки, нараховані після пред'явлення вимоги-повідомлення про дострокове врегулювання спору включеними не можуть бути та до уваги судом береться розрахунок, поданий станом на 03.04.2013. Згідно зі\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з умовами п. 2.4.3, 4.1 іпотечного договору позивач, у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного зобов'язання, має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст.\~12, ч. 1 ст.\~33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 3\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов'язань щодо сплати кредиту позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1\~ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Згідно з п.п. 4.7.2. договору іпотеки, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється, зокрема шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що такий порядок звернення стягнення закону не суперечить та відповідає умовам укладеного між сторонами договору, відтак дана вимога позивача підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2\~ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно з ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, квартира, яка є предметом іпотеки, належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17.03.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №808, та зареєстрована Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 15.08.2006 за №13984643 та у неї відсутнє інше нерухоме майно на праві власності, що стверджується інформаційною довідкою №148615678 від 07.11.2018. [PERSON] зареєстрована та проживає у даній квартирі, що стверджується копією її паспорта та довідкою з місця проживання про склад сім"ї та прописку №5418, виданою ТзОВ ЖЕП "Стимул-Сихів"08.11.2017. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними субєктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». В усталеній практиці Верховного Суду України, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від\~21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, розяснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV\~та статті 109 ЖК УРСР. Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Крім того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4\~Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку»,\~якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:\~таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;\~загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які повязані з виконанням зобовязань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобовязана забезпечувати як дотримання прав усіх субєктів, так і баланс прав, у\~тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові [PERSON] Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З врахуванням наведеного, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР передбачене загальне правило неможливості виселення громадян з жилих приміщень без надання іншого постійного жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, а саме кредитного договору №602/25-133 від 22.08.2006, іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, оскільки кредит видавався на ремонт житла, отже даний випадок не є винятком, що передбачений ч.2 ст.109 ЖК Української РСР. Оскільки в позовній заяві не зазначено, яке інше постійне житло надається особі, яку слід виселити із квартири, що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідача, яка зареєстрована та проживає у [INFO], задоволенню не підлягають. Отже, враховуючи викладені правові позиції та встановлені обставини справи, зокрема те, що предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язань відповідача [PERSON] за кредитом, наданим їй кредитною установою України в іноземній валюті, те, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання відповідача, відсутність відомостей про наявність у неї іншого нерухомого майна, та те, що загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м., суд вважає за необхідне з метою реалізації положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначити про те, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію, встановленого зазначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 3555, 70 грн. На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст.\~525,\~526,\~530,\~546,\~572,\~611,\~612,\~625,\~1050,\~1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.\~12,\~33,\~39,\~40 Закону України «Про іпотеку»,\~ст. 109 Житлового кодексу\~УРСР,

Outcome: partial