Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

В липні 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 096,45 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 24.06.2015 р. по день постановлення рішення, мотивуючи тим, що 23.06.2015 року позивачка була звільнена з посади першого заступника головного редактора за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України.). Відповідач в день звільнення не розрахувався з позивачем. Бухгалтерія відповідача відмовляється повідомити дату остаточного розрахунку, проте не заперечує існування заборгованості з заробітної плати в розмірі 27 832,77 грн. 17.07.2015 року на картковий рахунок позивача було зараховано 4 736,36 грн., отже наразі заборгованість відповідача становить 23 096,45 грн. В серпні 2015 р. позивач уточнила позовні вимоги, подавши заяву, в якій зменшує позовні вимоги та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.06.2015 р. по 13.08.2015 р. в розмірі 14 264,64 грн., посилаючись на те, що остаточний розрахунок з нею був призведений відповідачем 13.08.2015 р. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та дала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Вказала, що вона повідомила відповідачу свої банківські реквізити, тому за загальним правилом повинен був перерахувати їй кошти на банківську картку. В період, коли відповідач пропонував їй зявитися для отримання коштів в касі підприємства, її не було в місті, тому загальний розрахунок всі рівно повинен був відбутися шляхом перерахування коштів. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову та пояснили, що не було вини підприємства у затримці виплати позивачу сум, що належали їй при звільненні, оскільки був призупинений рух коштів по банківським рахункам у звязку зі зміною керівництва. Після пропонували позивачу отримати кошти в касі підприємства. Затримка в розрахунку мала місце через скрутне матеріальне становище на підприємстві. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Згідно наданої трудової книжки [PERSON] (до шлюбу Бопан) [PERSON], позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 26 січня 2009 року по 23 червня 2015 року. Згідно наказу №54-к від 23 червня 2015 року позивач звільнена з посади першого заступника головного редактора КП "Редакція газети "Вечірній Київ" згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказані вимоги закону стосовно позивача відповідачем порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з наданих документів, рух коштів по рахунку підприємства у ПАТ «Комерційний «Хрещатик» біло відновлено з 26.06.2015 р., що підтверджено листом банку від 10.09.2015 р. № 47/245-70-20122, тому суд не приймає до уваги заперечення відповідача та показання свідка колишнього головного бухгалтера [PERSON] про неможливість своєчасної виплати через зупинення руху коштів по банківського рахунку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» звернуто увагу судів на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (п.20). Тому суд не приймає до уваги доводи представників відповідача про відсутність вини підприємства в невиплаті позивачеві сум, що належать при звільненні, через складний фінансовий стан відповідача, оскільки підприємство фінансується з комунального бюджету, , оскільки діяльність відповідача здійснюється на засадах госпрозрахунку. Господарський розрахунок - це економічний метод організації виробничої діяльності підприємств, який повинен забезпечувати рентабельність та самофінансування підприємства. Вказана обставина є загальновідомою та на підставі ст.61 ч.2 ЦПК України доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем призведений відповідачем 13.08.2015 р. В звязку з чим, суд приходить до наявності вини відповідача у невиплаті позивачеві сум, що належали йому при звільненні 13.08.2015 р. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про середнього заробітку за час затримки розрахунку у встановлений ст.233 ч.1 КЗпроП України, подавши позов 30.07.2015 р. При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. При цьому, суд виходить із довідки відповідача за №130/П від 16 липня 2015 року про розмір виплат позивачу за квітень та травень 2015 року, який становить (7 772,40+ 7 680,96) 15 453,36 грн Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 15 453,36 грн../ 21 (квітень)+ 18 (травень) робочих днів = 396,24 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню, виходячи з такого розрахунку: середньоденний заробіток за два останні місяці складає 396,24 грн., період затримки розрахунку складає з 24.06.2015 р. (день, наступний за днем звільнення) по 13.08.2015 р. (день фактичного розрахунку) включно, з урахуванням 5-денного робочого тижня позивача, його тривалість - 36 днів. З урахуванням наведеного, середній заробіток за період затримки розрахунку складає 14 254,64 грн. (36 х 396,24). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі. Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 243,6 грн., який діяв на час звернення позивача до суду. На підставі наведеного,

Outcome: approved