Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , просив усунути перешкоди [PERSON] перешкоди у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. 14 березня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі. 15 травня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - до набранням законної сили рішенням суду, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №755/17743/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариси Володимирівни про визнання правочину недійсним, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 24 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 31 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №755/4496/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, яка перебувала в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва. 04 грудня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивача - адвокат Мороз В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що квартира [ADDRESS] , до 15 вересня 2015 року належала на праві приватної власності сестрі позивача - [PERSON] . За згодою власника квартири, відповідач вселився та проживав в цій квартирі не маючи правових підстав для користування житлом. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина. 22 жовтня 2015 року мати померлої - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про прийняття спадщину після смерті своєї доньки, однак [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина, єдиним спадкоємцем померлої є її син - позивач у даній справі. 28 січня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , що свідчить про фактичне прийняття позивачем спадкового майна, незважаючи на той факт, що позивачем дотримано вимоги законодавства та в межах визначеного законодавством строку вчинено дії щодо прийняття спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати свої права як власника квартири позивач не має можливості, оскільки відповідач продовжує користуватись квартирою, перешкоджає позивачу вселитись до квартири та не передає ключі від вхідних дверей, протягом тривалого часу звертається з різними позовами до суду, намагаючись у такий спосіб, перешкодити позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду та просить задовольнити позов відповідно до обраного способу захисту. Відповідач та представник відповідача Батечко О.І. в судовому засіданні просили в позові відмовити посилаючись на наступне, що з травня 1996 року, тобто з моменту знайомства відповідача з [PERSON] , і всі подальші дев`ятнадцять років, їх пов`язували спільні інтереси, спільний побут, взаємна опіка та любов один до одного, вели спільне господарство, планували бюджет, придбавали майно за спільні кошти, несли витрати на утримання квартири. [INFO] [PERSON] померла, після відкриття спадщини позивач, син померлої, звернувся із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом, в порядку спадкової трансмісії, і щодо спадкування майна, яке входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . Не погоджуючись з таким станом речей і будучи впевненим, що фактичним усуненням від права на спадкування після смерті [PERSON] , позивач порушив права і охоронювані інтереси відповідача, що спонукало відповідача звернутись до суду з позовом про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з померлою [PERSON] , однак судом ухвалене рішення про часткове задоволення позову, встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року, та визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : меблі, плиту Gorenje, пароварку Clotonic, програвач DVD, аеро - гріль, в іншій частині задоволення позову відмовлено. Після чого, відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним правочину щодо прийняття спадщини від 17 жовтня 2015 року. 26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволені позову. Висуваючи заперечення щодо пред`явлених вимог, відповідач просив врахувати, що позивач не має правових підстав для звернення з цим позовом до суду, оскільки він не має документів на підтвердження його прав власності на квартиру, свідоцтво про право на спадщину не отримав, крім того відповідач не має іншого житла на праві власності, ця квартира є єдиним його житлом, де він проживає протягом тривалого часу та несе витрати на утримання житла, тому за наведених обставин просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст. 1216 Цивільного кодексу України) Спадкування здійснюється за заповітом та за законом. (ст.1217 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [PERSON] , за життя, набула права власності в процесі приватизації на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року. [INFO] [PERSON] померла, факт смерті підтверджено Свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис [NUMBER] ) За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. У першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. (ст.1261 ЦК України) 17 жовтня 2015 року [PERSON] , спадкоємець першої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про намір прийняти спадкове майно після смерті доньки - [PERSON] , яка померла [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, факт смерті підтверджується Свідоцтвом про смерть, видане Виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області (актовий запис [NUMBER] ). Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). 19 грудня 2015 року [PERSON] , спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про намір прийняти спадкове майно після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . 28 січня 2016 року, на підставі заяви спадкоємця [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В., заведена спадкова справа після смерті [INFO] його матері - [PERSON] . Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним, визнання недійсним довіреності. 17 травня 2018 року Апеляційним судом м. Києва винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року - змінено, виключено з мотивувальної частини рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року посилання на ст.ст. 208, 212-215, 218 ЦПК України. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року - залишено без змін. 29 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус КМНО Харченко Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 р. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : меблі: вартістю 4600 грн.; плиту Gorenje вартістю 3355 грн.; пароварку Clotonic вартістю 364,9 грн.; програвач DVD вартістю 999,9 грн.; аеро - гріль вартістю 394,04 грн. В іншій частині задоволення позову - відмовлено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1102 грн.40 коп. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, спільно планували бюджет, придбавали майно за спільні кошти, несли спільні витрати на утримання майна, спільно відпочивали, відвідували разом друзів і родичів в період з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року. Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання з [PERSON] з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, під час спільного проживання позивача з [PERSON] а саме після 01 січня 2004 року були здійсненні покупки, зокрема, пароварка Clotonic вартістю 364,90 грн., меблі вартістю 4 600.00 грн., плита Gorenje вартістю 3 355,00 грн., програвач DVD вартістю 999.90 грн. та аеро-гриль вартістю 394,04 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, майно перелічене вище, яке придбано під час спільного проживання позивача з [PERSON] є спільною сумісною власністю. Крім того, судом встановлено, що при звернені [PERSON] з вимогою про визнання за [PERSON] , право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , вартістю 322 936,00 грн. позивач зазначає що, він претендує на вказану частину спірної квартири у зв`язку з здійсненням ним поліпшень у квартирі, а саме ремонтів за час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу. [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї доньки [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав згідно чинного законодавства. 28 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої прийняв спадщину померлої. [PERSON] ще при житті заповіла усе своє майно своєму сину [PERSON] , відповідно до Заповіту від 29 вересня 2015 року, посвідченого секретарем Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Л.М. Романенко. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по [INFO] , а в свою чергу спірна квартира була зареєстрована на праві власності 26.12.1996 року за [PERSON] та в подальшому після її смерті була успадкована її братом [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даної вимоги. Разом з тим, будь-які докази, які вказували б на те, що позивач приймав участь у придбанні вказаного нерухомого майна, матеріали справи не містять. Факт відсутності вказаних доказів ним не спростовується. При цьому обґрунтовує свою позицію тим, що майно, набуте під час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу на засадах рівності часток майна. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 6 вересня 2017 року по справі № 6-496цс-17, задля належного сприяння реалізації особистого розпорядження спадкодавця судам необхідно встановити чи перевіряв нотаріус при заведенні спадкової справи за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та чи вчиняв дії для повідомлення інших спадкоємців (за наявним заповітом) про відкриття спадщини, чи здійснював виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень нормативно-правових актів, прийняття спадщини залежить від волі виявлення спадкоємця, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] протягом строку встановленого законодавством не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ч. 1 ст. 316 ЦК України) У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Предметом позовних вимог є усунення позивачу перешкод з боку відповідача у реалізації прав власника квартири [ADDRESS] шляхом виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що 28 січня 2016 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідно до якої прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за законом та за заповітом, тобто у встановленому порядку реалізував своє право на отримання спадщини до складу якої входить квартира [ADDRESS] , будучи обізнаним про наявність потенційного спадкоємця, відповідач на вимогу нового власника звільнити займане приміщення не реагує, факт чинення перешкод у користуванні квартирою відповідач визнав в судовому засіданні, що не потребує доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України, тому в сукупності встановлених обставин наявні правові підстави для виселення відповідача із займаного житлового приміщення. Доводи відповідача про те, що виселивши з квартири суд позбавить його єдиного житла, не заслуговують на увагу, оскільки виходячи з положень статті 391 ЦК України декларовано право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, а визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення право та з яких підстав. Відповідач не є членом сім`ї позивача, ні наймачем, а ні іншою особою, що має право на користування квартирою, та порушує право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Крім того, як з`ясовано судом в квартирі [ADDRESS] , зареєстрованих осіб не значиться, в той же час згідно даних паспорта громадянина України відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , відомостей, які б свідчили про припинення права відповідача на користування житловим приміщенням за іншою адресою, відповідачем не повідомлено, належних доказів суду не надано. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. theUnitedKingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Судова практика Європейського суду на виконання ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За таких обставин, коли права власника майна порушені та він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень свого права користуватись квартирою, що належить йому на праві власності, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню у спосіб, визначений позивачем шляхом усуненню перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із займаного жилого приміщення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн, який сплачений позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved