Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовом до ТОВ «Листопад» про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 01.04.2015 року між [PERSON], як позикодавцем та відповідачем ТОВ «Листопад» в особі директора [PERSON], яка діяла на підставі Статуту, як позичальником, було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно умов якого [PERSON] надав ТОВ «Листопад» безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 100\~000 грн. зі строком повернення по 31.03.2016 року. Позивач на виконання своїх зобовязань за договором перерахував відповідачеві грошові кошти (відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн. Всього позивач перерахував відповідачеві, відповідно до договору, грошові кошти у розмірі 78500 грн. Окрім того, внесення ним грошових коштів також підтверджується карткою рахунком 505, виданою ТОВ «Листопад» 27.10.2015 року. Відповідно до п. 3.1 Договору, строк його дії встановлено на один рік, тобто по 31.03.2016 року. Відповідач свої зобовязання з повернення коштів не виконує, у звязку з чим позивач бажає отримати належні йому кошти за рішення суду. Посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України просить суд стягнути з ТОВ «Листопад» суму боргу за договором поворотної фінансової допомоги у розмірі 78500 грн. Окрім того, п. 3.8 Договору у разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги, а саме з 30.03.2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення, що також відповідає приписам ст. 610-612 ЦК України. Отже, сума пені за кожен день прострочення виконання зобовязання станом на 11.04.2016 року складає 4317,50 грн. (з 31.03.2016 року до 11.04.2016 року х 392,50 грн.), яку позивач також просить стягнути з відповідача на його користь. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 828,18 грн. та понесені ним витрати на надання правової допомоги. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності за участі його представників. Представники позивача [PERSON] та адвокат [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. 31.01.2017 року адвокат [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про згоду на розгляд справи в заочному порядку, оскільки представник відповідача двічі не зявився у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин суду також не надано. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти заявлених позовних вимог та зазначили, що згідно статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надання коштів у позику відноситься до фінансових послуг. Відповідно до п. 13 ст. 7.13 Статуту ТОВ «Листопад» вирішення питань з одержання кредитів, гарантій у банківських і небанківських установах, у фізичних осіб, відноситься виключно до компетенції загальних зборів товариства, тобто, укладення договору позики повинно було проводитися тільки за рішенням загальних зборів учасників товариства з веденням протоколу і директор товариства не мала права на укладення цього договору. По-друге, грошові кошти фактично не були надані Товариству, а наведені позивачем квитанції свідчать про те, що в декількох випадках платником є [PERSON], тобто не сторона по договору фінансової позики. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі коштів не породжує у майбутньому у позичальника обовязків повернути кошти. З огляду на викладене просять суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В подальшому, в судові засідання, призначені на 24.01.2017 року та 31.01.2017 року, представники відповідача до суду не зявлялися, заяв про розгляд справи у їх відсутності не надавали. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши доводи представників позивача, представників відповідача, дослідивши надані суду письмові докази, та надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 01.04.2015 року між директором товариства [PERSON] (відповідно до Наказу ТОВ «Листопад» від 24.05.2013 року № 8-ЛС (а.с.17) та [PERSON] було укладено Договір № 1 (далі за текстом Договір) про надання фінансової допомоги на поворотній основі. Відповідно п. 3.1 Договору, строк займу встановлюється з моменту підписання договору строком на 1 (один) рік, тобто по 31.03.2016 року та діє до повного виконання сторонами своїх обовязків (а.с.18-19). Відповідно до балансових даних фінансової діяльності ТОВ «Листопад» за період з 05.02.2015 року по 31.12.2015 року та відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн., кошти у розмірі 78500 грн. були [PERSON] перераховані, а ТОВ використані у фінансовому обороті, що також не оспорювалося представником відповідача у судовому засіданні (а.с.10-13, 145-160). Відповідно правових висновків, які\~містяться у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дії з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладений з моменту передання відповідного майна або вчинення відповідної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лишу факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові за результатами розгляду справи № 6-50цс16 від 24.02.2016 року). 18 липня 2012 року ВСУ прийняв Постанову № 6-79 цс12, у якій прийшов до висновку, що фізичні особи та юридичні особи, які не є фінансовими установами, можуть надавати кошти у позику третім особам під проценти. Правова позиція ВСУ полягає у тому, що: «договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України)». Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України". По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами субєктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання фінансових послуг фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. По-друге, метою субєкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету субєкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено. Отже, не зважаючи на те, що згідно з вищезазначеним Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд, при надбанні оцінки доводам зі сторони представника відповідача в тій їх частині, що надання коштів у позику юридичній особі відноситься до фінансових послуг, відповідно до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відповідно до п. 13 ст. 7.13 Статуту ТОВ «Листопад» вирішення питань з одержання кредитів, гарантій у банківських і небанківських установах, у фізичних осіб, відноситься виключно до компетенції загальних зборів товариства, то укладений Договір між [PERSON] та Директором ТОВ «Листопад» [PERSON] є недійсним та таким, що не тягне наслідків, суд приходить до висновку, що вказані доводи сторони є неспроможними, оскільки за своєю правовою природою надання коштів в позику фізичної особи юридичній особі не відноситься до фінансових послуг та в даному випадку наявні відносини з надання та отримання позики. Отже, при укладенні Договору на той час директор ТОВ «Листопад» [PERSON] не допустила зі свого боку порушень в частині вчинення дії від імені юридичної особи без довіреності при підписанні Договору. Отже, Договір є дійсним та на теперішній час залишається невиконаним в частині повернення коштів позичальником. Оцінюючі доводи сторони відповідача в частині не отримання грошових коштів від [PERSON] за Договором позики, суд не приймає їх до уваги, оскільки ці доводи спростовуються дослідженими у судовому засіданні балансовими даними фінансової діяльності ТОВ «Листопад» за період з 05.02.2015 року по 31.12.2015 року та дослідженими квитанціями: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн., відповідно до яких [PERSON] передано в користування ТОВ «Листопад» грошові кошти у розмірі 78500 грн. Згідно зі\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України\~(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13). Пунктом 3.8 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги, а саме 30.03.2016 року, нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення (а.с.18-19). Відповідно до розрахунків позивача, виходячи із суми заборгованості в розмірі 78500 грн., сума пені за кожен день прострочення її сплати складає 39825 грн. (78500:100:2=398,50 грн.). На час звернення до суду, тобто на 11.04.2016 року термін прострочення складає 11 днів (з 31.03.2016 по 11.04.2016 року), таким чином, сума пені на час звернення до суду складає 392,50 грн. х 11 днів = 4317,50 грн., зазначений розрахунок сторони не оспорюють, а тому у суду відсутні підстави визнавати його не допустимим та не належним. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 828,18 грн., з огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, сплачений ним судовий збір підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Листопад» на його користь.

Outcome: approved