Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення оплати за не надані послуги у розмірі 6500 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, [PERSON] є власником автомобіля HYUNDAIGETZ, реєстраційний номер [NUMBER] . Даний автомобіль потребував ремонт, тому позивачка 15 жовтня 2017 року звернулася на станцію технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Одарія, 2. Автомобіль було оглянуто робітниками СТО, проведено діагностику, встановлено причину поломки. Відповідач [PERSON] , який на той час працював на СТО, пояснив позивачці в усній формі, що необхідно замінити деякі деталі, які він зможе заказати та провести роботи по їх заміні, вартість послуг становить - 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн. Позивачка передала йому кошти в розмірі 6500 грн., які він прийняв. Таким чином, між сторонами було укладено усний договір про надання послуг, по умовам якого відповідач, будучи Виконавцем зобов`язався виконати роботи, а саме: придбати деталі для автомобіля, а позивачка, будучи Замовником, зобов`язалася оплатити ці деталі. У подальшому позивачка мала додатково ще оплатити роботи по заміні цих деталей. Свої обов`язки [PERSON] не виконав, деталі не придбав, гроші повернути відмовився. 30 жовтня 2017 року позивачка звернулася до Хаджибеївського відділу поліції Суворовського району м. Одеси із заявою на протиправні дії [PERSON] Було відкрито кримінальне провадження, [PERSON] дав письмові пояснення, у яких повністю визнав себе винним і зобов`язався повернути гроші за ті обов`язки, які він не виконав. Однак, до цього часу він це не зробив, тому позивачка змушена звернутися з позовом до суду. Позивач у судове засідання не явилася, надав заяву в якій позовні вимоги підтрималав, просила розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач у судове засідання не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Жодних заяв, клопотань чи відзиву на адресу суду не надав. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , є власником автомобіля HYUNDAIGETZ, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.7,8). 15 жовтня 2017 року позивачка звернулася на станцію технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Одарія , 2. Автомобіль було оглянуто робітниками СТО, проведено діагностику, встановлено причину поломки. Відповідач по справі [PERSON] , який на той час працював на СТО, пояснив в усній формі, що необхідно замінити деякі деталі, які він зможе заказати та провести роботи по їх заміні, вартість послуг становило - 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн. Позивачка передала йому кошти в розмірі 6500 грн.. Таким чином, між нами було укладено усний договір про надання послуг, по умовам якого відповідач, будучи Виконавцем зобов`язався виконати роботи, а саме: придбати деталі для автомобіля, а позивачка, будучи Замовником, зобов`язалася оплатити ці деталі. Свої обов`язки [PERSON] не виконав, деталі не придбав, а гроші повернути відмовився. 30 жовтня 2017 року позивачка звернулася до Хаджибеївського відділу поліції Суворовського району м. Одеси із заявою на протиправні дії [PERSON] , що підтверджується талоном-повідомленням, реєстраційний №15360 (а.с.9,10) . Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до cm. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто, він має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним перед замовником за порушення договору в повному обсязі. Частиною 1 статтею 906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереробної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.4-6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи, у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, зобов`язані подавати усі наявні у них докази у порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, з урахуванням обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved