Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Моняк Олеся Василівна, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 11 вересня 2015 року між нею та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області 11.09.2015 року, про що зроблено актовий запис за №3 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Вказує, що від шлюбу подружжя має трьох дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , дочку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з позивачкою, знаходяться на її утриманні і вихованні й надалі будуть проживати з нею. Позивачка зазначає, що протягом останніх років сімейні стосунки між нею та відповідачем поступово погіршувалися, що призвело до постійних сварок та фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Між ними зникло взаєморозуміння, вони байдужі до життя та проблем один одного, будь-які спроби примиритись не дали бажаних результатів, оскільки в них різні погляди на сімейне життя, обов`язки та цінності. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, подружні відносини між ними припинились більше року до дня подання позову. Спільне господарство не ведуть та не підтримують подружніх стосунків. Відповідач не займається життям сім`ї, не переживає за фізичний та духовний розвиток дітей. На думку позивачки, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить її інтересам та інтересам її дітей. Вимогу про стягнення аліментів позивачка обґрунтовує тим, що відповідач кошти на утримання дітей надає не в повному обсязі, тобто не систематично та в такому розмірі, який вона вважає недостатнім. Вказує, що діти потребують багато матеріальних затрат для харчування, належних умов проживання, навчання, нормального життєвого розвитку та здорового способу життя. Відповідач є працездатним, здоровим чоловіком і має змогу надавати матеріальну допомогу для належного утримання дітей, місце роботи відповідача та доходи невідомі. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Будь-які інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Позивачка, будучи повідомленою про дату, час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилася. Представник позивачки - адвокат Моняк О.В. у судовому засіданні просила розглядати справу без участі позивачки, зазначивши, що остання є належним чином повідомленою про судове засідання, однак з`явитися на розгляд справи не може. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Додатково вказала, що примирятися з відповідачем позивачка не бажає. Пояснила, що постійно спілкується з позивачкою в телефонному режимі, остання повідомляє їй про те, що відповідач вживає спиртні напої, систематично здійснює домашнє насильство відносно старшого сина позивачки, який є особою з інвалідністю. Шлюб зберігати позивачка не бажає, примирятися не хоче. Відповідач у судовому засіданні, спочатку заперечив проти задоволення позову, однак в ході судового розгляду змінив свою думку і визнав позов повністю, як в частині вимоги про розірвання шлюбу, так і в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів. Зазначив, що працює неофіційно, не має вад зі здоров"ям. Підтвердив, що діти проживають з позивачкою, вона їх утримує та виховує, погодився з розміром аліментів, заявлених в позові. Суддя, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 28 липня 2016 року (повторно), судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 11 вересня 2015 року зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №3. Подружжя має трьох дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 11 червня 2010 року), дочку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 29 травня 2012 року), сина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 14 вересня 2016 року). Позивачка, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивачки, наведені нею в позові, на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення ведення спільного господарства, припинення подружніх відносин, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачем. Більше того, у судовому засіданні відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачкою. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з вересня 2021 року. Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення аліментів на дітей, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дітей, регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо матеріального утримання своїх дітей та відсутності домовленості між батьками щодо визначення способу виконання такого обов`язку, суд вважає, що порушене право позивачки, з якою проживають діти, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. При цьому суд враховує аргументи позивачки, наведені нею на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки такі не спростовані відповідачем, хоча останній мав таку можливість, та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Отже, враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги необхідність створення для дітей такого рівня життя, який був би достатнім для їхнього фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд погоджується із запропонованим позивачкою до стягнення розміром, який остання згідно поданого нею позовом визначає у твердій грошовій сумі - по 5000 гривень щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. Суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей, а саме: доньки - [PERSON] , [INFO] ; доньки - [PERSON] , [INFO] ; сина - [PERSON] , [INFO] ; у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначений судом розмір аліментів, на переконання суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей і є реально можливим для сплати відповідачем. Водночас, суд зважаючи на положення ст. 182 СК України, враховує при визначені означеного вище розміру аліментів матеріальний стан позивача, відсутність відомостей щодо незадовільного матеріального стану та незадовільного стану здоров`я відповідача, а також відсутність відомостей щодо наявності у останнього зобов`язань з приводу утримання інших осіб. Враховується судом і та обставина, що відповідач є особою працездатного віку та будь-яких доказів на підтвердження обставин щодо неможливості сплати аліментів до суду не надав. Суд зауважує на тому, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, суд виходить з розумності та достатності заявленого позивачем розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дітей, виходячи з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. При вирішенні даного спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 141, 150, 155, 180-182, 184 СК України та на окремі з яких вірно посилається позивач у поданому позові. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів слід розпочати з дня, коли позивачка звернулась із позовом до суду з 12 серпня 2021 року. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачки 908 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 908 гривень 00 копійок в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивачки про стягнення аліментів. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved