Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

28.08.2019 до суду поштою надійшов позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідача ТОВ «ІВЕРА», третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належать ТОВ «Івера» шляхом продажу з прилюдних торгів, за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами закону України «Про виконавче провадження» В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що 29.07.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № СМ SМЕ 700/291/2008 , згідно з яким відповідач отримав у банку кредит в розмірі 193900 доларів США строком до 26 липня 2023 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, описаних в кредитному договорі. Згідно з умовами договору купівлі продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна » прийняло право вимоги за кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань перед банком за кредитним договором 29.07.2008 року був укладений договір іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Відповідно до умов договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем по кредитному договору, відповідач надав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно , а саме: нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. «Ж-1», загальною площею 160,1 кв.м. , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом, зареєстровано в реєстрі за № 2851, накладено заборону відчуження за реєстровим № 2852. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008 утворилась заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна » складає 228582.21 доларів США та пені 4293585.37 гривен, що відповідно курсу НБУ становить 6120282.95 (шість мільйонів сто двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 95 копійок) гривень, з урахуванням: основного боргу у розмірі 193413.58 доларів США що за курсом НБУ становить 1545954.74 (один мільйон п`ятсот сорок п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 74 копійок) гривен, відсотків у розмірі 35168.63 доларів США, що за курсом НБУ становить 281102.85 (двісті вісімдесят одна тисяча сто дві гривні 85 копійок) гривен, пені- 4293585.37 гривен. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності з ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008, договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 . У зв`язку з невиконанням боржником вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року, а саме на - нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (звіту про експертну грошову оцінку) на момент укладення договору купівлі-продажу, з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо), для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № СМ 8МЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року по справі № 2027/13376/2012 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № СМ 8МЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року в розмірі 6120282.95 (шість мільйонів сто двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 95 копійок) гривен. Звернуто стягнення шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року, а саме на - нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (звіту про експертну грошову оцінку) на момент укладення договору купівлі-продажу, з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо), для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року Рішення суду набрало законної сили 07.01.2013. Після ухвалення судом Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, спірне майно було відчужено поза межами порядку встановленого судом та без згоди іпотекодержателя. Право власності не іпотечне майно набуло ТОВ «Івера». Іпотечне майно боржника було відчужено при наступних обставинах. 21.06.2013р. Виконавчим комітетом Харківської міської ради проведено державну реєстрацію змін до засновницького договору Повного товариства «Батура і Компанія», затвердженого рішенням загальних зборів учасників, протокол від 17.06.2013 №3, з якого вбачається, що засновниками товариства є, зокрема, ФОП [PERSON] . Іпотечне майно Позивача за договором іпотеки було включено [PERSON] до статутного фонду ПТ «Батура і Компанія». Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.12.2013 порушено провадження у справі про банкрутство Повного товариства «Батура і Компанія» за його заявою в порядку ст. 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Постановою господарського суду Харківської області від 24.12.2013 у справі №922/4956/13 визнано ПТ Батура і Компанія» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2015 по справі № 922/4956/13 скасовано запис про іпотеку за договором іпотеки РМ SМЕ 700/291/2008, а саме: реєстраційний №7647707, зареєстровано 29.07.2008 приватним нотаріусом ХМНО Курас С.О. на підставі Договору іпотеки, 2851, 29.07.2008. Об`єкт обтяження: інше, нежитлові приміщення №1; 7; 8; 9; 10; 15; 16 в літ. «Ж-1» загальною площею 160,1 кв.м, адреса [ADDRESS] ., номер РПВН 147734. В подальшому іпотечне майно відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 по справі №922/4956/13 Ухвала Господарського суду Харківської області від 30.10.2015р. у справі №922/4956/13 скасована. Провадження у справі №922/4956/13 припинено. З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить ТОВ «Івера». Позивач, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» вважає, що до ТОВ «Івера» - особи, яка стала набувачем іпотечного майна внаслідок ліквідаційної процедури та наступних договорів купівлі-продажу, перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 03.09.2019 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. Вказану ухвалу отримано 30.09.2019 та до суду поштою надійшли пояснення представника позивача на виконання ухвали суду від 03.09.2019. Ухвалою суду від 11.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 03.09.2019 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. Вказану ухвалу отримано 30.09.2019 та до суду поштою надійшли пояснення представника позивача на виконання ухвали суду від 03.09.2019. Ухвалою суду від 11.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 29.11.2019 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, 15.01.2020 до канцелярії суду представник позивача Вельковський С.В. подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позов підтримує в повному обсязі та просить винести зачоне рішення. У судове засідання представник відповідача ТОВ «ІВЕРА» повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем знаходження, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, пояснень до суду не надходило. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 03.02.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 29.07.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № СМ SМЕ 700/291/2008 , згідно з яким відповідач отримав у банку кредит в розмірі 193900 доларів США строком до 26 липня 2023 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, описаних в кредитному договорі. Згідно з умовами договору купівлі продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна » прийняло право вимоги за кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань перед банком за кредитним договором 29.07.2008 року був укладений договір іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Відповідно до умов договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем по кредитному договору, відповідач надав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно , а саме: нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. «Ж-1», загальною площею 160,1 кв.м. , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом, зареєстровано в реєстрі за № 2851, накладено заборону відчуження за реєстровим № 2852. У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008 утворилась заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна » складає 228582.21 доларів США та пені 4293585.37 гривен, що відповідно курсу НБУ становить 6120282.95 (шість мільйонів сто двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 95 копійок) гривень, з урахуванням: основного боргу у розмірі 193413.58 доларів США що за курсом НБУ становить 1545954.74 (один мільйон п`ятсот сорок п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 74 копійок) гривен, відсотків у розмірі 35168.63 доларів США, що за курсом НБУ становить 281102.85 (двісті вісімдесят одна тисяча сто дві гривні 85 копійок) гривен, пені- 4293585.37 гривен. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності з ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008, договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 . У зв`язку з невиконанням боржником вимог кредитного договору, кредитор звернувся до суду з позовом про звернення стягнення шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року, а саме на - нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (звіту про експертну грошову оцінку) на момент укладення договору купівлі-продажу, з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо), для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № СМ 8МЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року по справі № 2027/13376/2012 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № СМ 8МЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року в розмірі 6120282.95 (шість мільйонів сто двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 95 копійок) гривен. Звернуто стягнення шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки № РМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року, а саме на - нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (звіту про експертну грошову оцінку) на момент укладення договору купівлі-продажу, з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо), для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № СМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року Рішення суду набрало законної сили 07.01.2013. Після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, спірне майно було відчужено поза межами порядку встановленого судом та без згоди іпотекодержателя. Право власності не іпотечне майно набуло ТОВ «Івера». Іпотечне майно боржника було відчужено при наступних обставинах. 21.06.2013р. Виконавчим комітетом Харківської міської ради проведено державну реєстрацію змін до засновницького договору Повного товариства «Батура і Компанія», затвердженого рішенням загальних зборів учасників, протокол від 17.06.2013 №3, з якого вбачається, що засновниками товариства є, зокрема, ФОП [PERSON] Іпотечне майно за договором іпотеки було включено [PERSON] до статутного фонду ПТ «Батура і Компанія». Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.12.2013 порушено провадження у справі про банкрутство Повного товариства «Батура і Компанія» за його заявою в порядку ст. 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Постановою господарського суду Харківської області від 24.12.2013 у справі №922/4956/13 визнано ПТ Батура і Компанія» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2015 по справі № 922/4956/13 скасовано запис про іпотеку за договором іпотеки РМ SМЕ 700/291/2008, а саме: реєстраційний №7647707, зареєстровано 29.07.2008 приватним нотаріусом ХМНО Курас С.О. на підставі Договору іпотеки, 2851, 29.07.2008. Об`єкт обтяження: інше, нежитлові приміщення №1; 7; 8; 9; 10; 15; 16 в літ. «Ж-1» загальною площею 160,1 кв.м, адреса [ADDRESS] ., номер РПВН 147734. В подальшому іпотечне майно відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 по справі №922/4956/13 Ухвала Господарського суду Харківської області від 30.10.2015р. у справі №922/4956/13 скасована. Провадження у справі №922/4956/13 припинено. З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить ТОВ «Івера». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410(втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок). Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. При цьому необхідно врахувати, що дії ліквідатора іпотекодавця з відчуження спірного майна (квартири та машиномісця) під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності на це нерухоме майно кредитор не оспорює. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного судового рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2017 року по справі № 638/6982/15-ц. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(у редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. За змістом зазначених норм іпотека не припиняється при переході прав на іпотечне майно, якщо не наступили обставини, визначені законом, зокрема статтею 17 Закону України «Про іпотеку» або статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». При цьому факт реалізації іпотечного майна (стаття 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей23 та 11 цього Закону. Разом з тим відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси. За змістом статті 45 цього Закону вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов`язання перед кредитором вважається погашеним. Зазначена норма права стосується реалізації майна саме банкрута, а не будь-якого іншого майна, переданого в іпотеку. За таких умов у зв`язку з припиненням основного зобов`язання погашенням припиняється і похідне зобов`язання у вигляді іпотеки майна, яке належало банкруту. Разом з тим відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відтак скасування судового рішення, на виконання якого реалізовувалось майно, та відновлення становища, яке існувало до його ухвалення, є способом захисту порушеного таким рішенням прав. Оскільки, реалізація майна, переданого в іпотеку, відбулась за процедурою, встановленою для визнання особи банкрутом у порядку ліквідаційної процедури, започаткованої на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків цього договору. Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду в постановах № 2-4815/11 від 10.10.2018, №640/20090/14-ц від 18.04.2018, № 638/6982/15-ц від 31 травня 2017 року, № 6-130цс17 від 01 березня 2017 року, №3-137гс16 від 23 березня 2016, №6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, №6-1382цс16 від 26 жовтня 2016 року Відтак, зміст матеріальної норми ст.23 Закону України «Про іпотеку» в розрізі виниклих правовідносин пов`язує скасування судового рішення, яким започаткована процедура банкрутства з поновленням усі припинених у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки. Таким чином, внаслідок постановлення Харківським апеляційним господарським судом Постанови від 04.04.2016 по справі №922/4956/13, скасування Ухвали Господарського суду Харківської області від 30.10.2015 у справі №922/4956/13 та припинення провадження у даній справі, поновлено іпотеку позивача на нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за договором іпотеки РМ SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008 року Тому, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ТОВ «Івера» особи, яке є набувачем іпотечного майна внаслідок ліквідаційної процедури та наступних договорів купівлі-продажу, перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора зобов`язаний виплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а крім того, якщо за порушення зобов`язання встановлена неустойка (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню з боржника в повному розмірі, незалежно від стягнення збитків на підставі ст. 624 ЦК України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням визнається правовідношення, на підставі якого одна сторона (боржник - Відповідач) зобов`язується здійснити на користь другої сторони (кредитора - Позивача) певні дії (передати майно, виконати роботу, надати послуги, виплатити грошові кошти та ін.) або утриматися від певних дій. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язань. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини, відповідно до ст. 11 ЦК України. На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, згідно умов договору, вимог ЦК. Припиняються зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, відповідно ст. 599 ЦК України. Відповідно до умов Кредитного договору позивачем були надані відповідачу грошові кошти, чим позивач (Банк) виконав свої зобов`язання перед Відповідачем (Позичальником) по справі, а взяті Відповідачем на себе договірні зобов`язання перед Позивачем не виконано. Непогашення боржником заборгованості перед Банком за Кредитним договором свідчить про грубе порушення ним його умов, а також вимог 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Стаття 7 Закону України „Про іпотеку" та п.6.1 Договору іпотеки передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процент,неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов Іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону реалізація предмету іпотеки відбувається шляхом проведення прилюдних торгів або в порядку, передбаченому ст. 38 Закону. Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно статті 6.2. Договору іпотеки, іпотекодежатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі свої вимоги. Відповідно до ст. 41 Закону реалізація предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах проводиться в межах процедури виконавчого провадження з дотриманням Закону України « Про іпотеку». Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст..16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки РМ-SМЕ 700/291/2008 від 29.07.2008, а саме: нежитлові приміщення №1.7,8,9,10,15,16 в літ. Ж-1, загальною площею 160.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належать ТОВ «Івера» шляхом продажу з прилюдних торгів, за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами закону України «Про виконавче провадження» в рахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № СМ - SМЕ 700/291/2008 в розмірі 6120282.95 грн., з них: основного боргу 1545954.74 грн.; відсотків 281102.85 грн., пені 4293585.37 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2139 від 20.08.2019 р. Пред`явлений ним позов задоволений на 100%. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги задовольняються судом в повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved