Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України [PERSON], [INFO] який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на один рік з дня набрання рішення суду законної сили. Позов обґрунтовано тим, що вона та відповідач зареєстрували шлюб 21.08.2015 року, про що в складено відповідний актовий запис №56. Від шлюбу мають дитину: [PERSON], який народився [INFO] року (повних 10 років). Дитина проживає з матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім і від 18.08.2017 року №1663. Фактично, шлюб припинено на початку 2017 року, коли вони почали проживати окремо. До Томаківського районного суду подано позовну заяву про розірвання шлюбу що підтверджується ухвалою про відкриття провадження по справі. З метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я фізичного, духовного та морального розвитку, вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині на тимчасово-окупованій території (Автономна Республіка Крим), що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Вона неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, проте останній категорично заперечує проти виїзду дитини. При цьому єдиним посиланнями відповідача є небажання того, щоб дитина навчалась на російській мові, щоб в документах дитини не стояли відмітки з гербом Російської Федерації. Проте відповідач забуває, що на території України (в тому числі і Криму) мають діяти вимоги Конституції України, де проголошено, що на території України вільно використовується російська мова. Дитина боїться відповідача та бажає проживати з нею, а також виїхати до Криму, щоб бачити ліси, море, гори; дихати морським повітрям; спілкуватись із своїми родичами. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Вона не має намірів ховати дитину від його батька та зобов'язується забезпечувати зустріч дитини із його батьком. Не має намірів проживати з дитиною на території Криму постійно і оформлювати дитині громадянство Російської Федерації. У судовому засіданні позивачка підтримала позов. Представник відповідача, що діє в силу договору про надання правової допомоги та здійснення представництва від 12.08.2017 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2492 від 16.04.2012 року заперечував проти позову посилаючись на те, що позивачка нічим не підтверджує посилання щодо підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я фізичного, духовного та морального розвитку на тимчасово-окупованій території (Автономна Республіка Крим), де та в якому місці. Не підтверджено про навчання дитини в Автономній Республіці Крим. Відсутні докази про те, що дитині будуть забезпечені належні умови для її розвитку. Дитина є громадянином України, позивачка просить суд не на одноразовий виїзд, а фактично на інше місце проживання. Відповідно до вимог Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" тимчасове перебування передбачено строком до шести місяців, тоді як позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд дитині строком на один рік, а ст. 13 даного закону передбачає, що вільний вибір місця проживання в адміністративно-територіальних одиницях які знаходяться на тимчасово-окупованих територіях. Згідно ст. 171 СК України враховується думка дитини, що стосується її життя. Внутрішня воля дитини можливо під впливом матері, з якою вона проживає. Фактично позивачка має наміри переїхати на постійне місце проживання з дитиною. Відповідач заперечує проти позову і просить суд відмовити в повному обсязі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - представник Служби у справах дітей Томаківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області показав суду, що мати має переважне право на виховання дитини, тому не вбачає перешкод у наданні дозволу на виїзд дитини з України. Будучи допитаний малолітній [PERSON] [INFO] пояснив, що хоче поїхати з мамою до Автономної Республіки Крим. Батько до нього приїжджав лише один раз за місяць. Мати не забороняє бачитися з батьком. По телефону також спілкується з батьком, він його не ображає, любить батька. Знає, що в Криму у них родичі, бабушка та племінник. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дочкою [PERSON] Відносини у батька з сином дуже добрі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є сусідом [PERSON] Знає його з позитивної сторони. Дбає про сина, діти в нього забезпечені. Дослідивши подані документи, заслухавши сторони, враховуючи думку малолітньої дитини, представника служби у справах дітей, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи доведено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2015 року. Мають малолітню дитину - сина, [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою, що підтверджується довідкою з місця проживання. Відповідно до приписів ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Доведено, що позивачка турбуючись про виховання та утримання дитини, має бажання та можливість виїзду на тимчасово-окуповану територію до Автономної Республіки Крим, де має родичів та може забезпечити відпочинок і оздоровлення дитини. Однак, відповідач згоди на тимчасовий виїзд дитини не надає. Таким чином, фактично між сторонами існує спір щодо виїзду дитини з України за відсутності згоди батька, тобто спір між батьками про тимчасовий виїзд дитини за межі підконтрольної частини України для певної мети, якою з позиції позивачки є покращення стану її здоров'я фізичного, духовного та морального розвитку, відпочинку, що відповідає інтересам дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11. 1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, що б усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, і морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзд\ з неї. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 0406.2015 р. № 367 в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред"явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З наведеного також вбачається, що чинним законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст. 153, 157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України без згоди батька строком на один рік, що не буде суперечити я його інтересам, так і інтересам батька дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved