Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача Російської Федерації, у якому просить стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1656600 гривень, що на день пред`явлення позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України еквівалентно 60000 євро. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що від укладеного із [PERSON] шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . 01 серпня 2014 року її сина [PERSON] було призвано по мобілізації на військову службу та направлено до складу військової частини [NUMBER] (128-ма окрема гірсько-штурмова Закарпатська бригада Збройних сил України), при цьому він в званні старшого сержанта брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей в наступні періоди: з 06 жовтня 2014 року по 22 листопада 2014 року; з 14 січня 2015 року по 17 лютого 2015 року. 17 лютого 2015 року її син, старший водій роти матеріального забезпечення, виконував обов`язки військової служби в районі Новогригорівка Донецької області (неподалік від населеного пункту Дебальцеве). Під час транспортування з базового табору поранених та загиблих, військова колона українських військовослужбовців потрапила під обстріл російських збройних формувань, в результаті чого отримав несумісну з життям вибухову травму, ампутацію лівої гомілки, що стало причиною його загибелі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2018 року встановлено факт загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби 17 лютого 2015 року в районі міста Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивачка зазначає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя її сина [PERSON] передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. При цьому, вказує, що в наслідок втрати сина [PERSON] , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, вона зазнала моральних страждань, що супроводжується душевним болем та втратою спокою. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через смерть сина вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки, вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди, вона виходить із характеру і обсягу завданих їй моральних страждань, істотного порушення конституційних прав її сина, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість відновити порушені права її сина та її особисті права. Також зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди вона практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відзиву на позов від представника відповідача Російської Федерації до суду не надходило. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити позов у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з`явився, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить зворотнє повідомлення про отримання 12.12.2019 посольством Російської Федерації в Україні судової повістки. Про причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не направив. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим постановити ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] у м. Тернопіль, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Тернопільським міським відділом ЗАГС (актовий запис №1977). Згідно довідки №1031 від 11 серпня 2014 року, виданої Військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] з 01 серпня 2014 року проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] і користувався всіма пільгами військовослужбовців, визначеними законодавством України. Довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №771 виданою 28 березня 2015 року Військовою частиною Польова пошта [NUMBER] стверджується, що старший сержант [PERSON] дійсно в період з 06 жовтня 2014 року по 22 листопада 2014 року, з 14 січня 2015 року по 17 лютого 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції. Відповідно до сповіщення про смерть (загибель) №60 від 11 березня 2015 року, наданого Військовою частиною [NUMBER] , командир військової частини [NUMBER] просить Тернопільського військового комісара м. Тернопіль сповістити [PERSON] про те, що її син, старший сержант [PERSON] старший водій роти матеріального забезпечення в/ч пп [NUMBER] , загинув [INFO] внаслідок шоку, травматичної ампутації лівої гомілки на рівні колінного суглобу, вибухової травми, вірний військовій присязі, у бою за нашу батьківщину. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. 11 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] у м. Дебальцебе Донецької області України. Із довідки про обставини травми (поранення, контузії каліцтва) на військовослужбовця військової частини пп [NUMBER] старшого сержанта [PERSON] , 1979 року народження, №588 від 23 березня 2015 року, наданої Військовою частиною [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] отримав вибухову травму, травматичну ампутацію лівої гомілки. 17 лютого 2015 року під час транспортування з базового табору поранених та загиблих в районі населеного пункту Новогригорівка Донецької області колона потрапила під обстріл зі сторони незаконних збройних формувань. Внаслідок обстрілу отримав поранення в подальшому від отриманих поранень загинув. Поранення отримане під час виконання дій, що входять до обов`язків військової служби та не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2018 року у справі №607/20560/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] при виконанні обов`язку військової служби 17 лютого 2015 року в районі міста Дебальцеве Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Так, згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-УІІІ друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-\\ЛІІ, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Постановою Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ. Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» від 27.01.2015 року №129-УІІІ затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, у тому числі частини Донецької області, де загинув син позивачки. Отже, суд, виходячи із встановленого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2018 року юридичного факту приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачці [PERSON] завдано шкоди є Російська Федерація. Внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України в м. Дебальцеве Донецької області, Україна було порушено невід`ємне право на життя сина позивачки [PERSON] передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України №475/75-ВР від 17.07.1997). Згідно звимогами ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Судом установлено, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації в м. Дебальцеве, Донецької області та є очевидним той факт, що позивачці, як матері було завдано значної моральної шкоди через втрату рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, перебування у постійному стресовому стані. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право [PERSON] на життя, гарантоване статтею 2 Європейської Конвенції, право його родини на повагу до сімейного життя, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, завдано тяжких моральних страждань позивачці як матері, син котрої загинув, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією законних прав позивачки, а отже, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої позивачці. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Відповідно до положень ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави, країна, що домовляється, не може посилатися на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце. Аналогічна норма міститься в ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, в якій Російська Федерація бере участь починаючи з 01.12.2006 року. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VII . За змістом ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII (2148-08) від 19.10.1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються. Окрім цього, як вбачається зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини. Так, вчинивши збройну агресію проти України Російська Федерація порушила норми Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, а також Договору між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон. З урахуванням зазначеного, Російська Федерація вийшло за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність імунітету при розгляді даної справи у судах України. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, а на Державу Україна покладається обов`язок всіма можливими засобами сприяти відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаевы против России" (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), " Сагаева и Другие против России" (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), "Исламова против России" (Islamova v. Russia (30/04/2015)), "Султыгов и Другие против России" (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань та душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які позивачка відчуває роками через втрату сина, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 1656600, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 60000 Євро. Саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з цих обставин, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 10510 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved