Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

03 червня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO], та стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку(доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно. 16.06.2015 року на підставі ст. 45 ЦПК України прокурор вступив до участі у справі в якості співпозивача. В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, в судове засідання не з»явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Тому відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивачів прийшов до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи судом встановлено, що позивач та відповідач з 10.08.1990 року по 21.01.2004 року перебували у шлюбі і від сумісного життя мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO](а.с.7-8,11-12). З січня місяця 2004 року відповідач не виконує свої обов»язки по вихованню дитини - проживає окремо від дитини, участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, дитина проживає з позивачем(а.с.17). Весь вказаний час неповнолітній [PERSON] перебуває на повному забезпеченні позивача, який займається його вихованням, утриманням, забезпеченням духовних потреб, створив йому умови для життя та розвитку(а.с.13,16-21). 14.02.2014 року відповідач відмовився від виконання своїх батьківських обов»язків, надав згоду на позбавлення його батьківських прав, вказана заява відповідача 14.02.2014 року посвідчена приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 463(а.с.14). На підставі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, духовний і фізичний розвиток, забезпечити одержання нею повної загальної середньої освіти, готовити дитину до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину, їм заборонено застосовувати фізичні покарання дітей. У відповідності до ст.155,164 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, є підставою залучення їх до відповідальності й позбавлення батьківських прав. Преамбула Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. А ст.ст. 3,4 Декларація про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей... , прийнята резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачає, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках. Якщо батьки не виявляють турботи про свою дитину або вона є неналежною, то варто розглянути питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, про передачу дитини на виховання в іншу сім'ю, або про усиновлення, або у разі потреби, про поміщення дитини до спеціальної установи. Але відповідач участі у вихованні сина не приймає, необхідних умов для виховання дитини не створює, умисно не виконує своїх батьківських обов»язків - за власним бажанням взагалі відсторонився від участі у вихованні дитини, з нею не спілкуються, її долею не цікавляться, дитина з ним не спілкується, втратила контакт та порозуміння з батьком(а.с.13). Тобто відповідач умисно не виконує свої обов'язки по вихованню дитини, в результаті чого [PERSON], [INFO], позбавлений батьківської опіки відповідача, в результаті чого втратив почуття любові та поваги до відповідача, фактично більше 10 років перебуває під опікою лише матері - позивача, яка опікується нею з метою усунення загрози її життю та здоров'ю, в зв»язку з чим орган опіки та піклування 29.05.2015 року прийшов до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO](а.с.22). Тому дослідивши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідач на протязі більше 10 років умисно не виконує обов»язки по вихованню та утриманню власної дитини, спільне проживання дитини з відповідачем не відповідає інтересам неповнолітньої дитини та створює загрозу її життю та здоров»ю, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача суд в цій частині знаходить обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Однак відповідач, будучи працездатним, жодної матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає довгий час. При визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність чи відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, не може бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який згідно ст.. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 року встановлено в розмірі 1286 грн. Тому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги і в цій частині до відповідача являються обгрунтованими та підлягають задоволенню повністю. А також, у зв"язку з задоволенням позовних вимог в частині стягнення аліментів, з відповідача на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в цій частині у сумі 243,6 грн., обчислені на підставі ст.4 Закону України «Про судовий збір», від сплати яких позивача було звільнено на підставі ст. 5 вказаного закону.

Outcome: approved