Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

У січні 2019 року до Подільському районного суду м. Києва звернулося ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.12.2017 р. в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна угода за участю автомобіля Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] , який був застрахований позивачем, та автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , під керуванням відповідача. В результаті настання страхового випадку, позивач виплатив страхове відшкодування в сумі 96192,96 гривень водію застрахованого автомобіля Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] . Частину цієї суми (50762,95 грн.) позивач отримав від АТ «Страхова Група «ТАС», в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] . А залишок суми (45430,01 грн.) позивач просить стягнути в порядку регресу з відповідача, який перебував за кермом автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , і якого було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2019 р. відкрито спрощене провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечив проти задоволення вказаних позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що позивачем не надано належного підтвердження щодо розміру завданих реальних збитків, не враховано фізичний знос застрахованого автомобіля під час оцінки збитків, а також що позов подано до неналежного відповідача, який не є власником автомобіля, за участю якого відбулася дорожньо-транспортна пригода. Заслухавши пояснення відповідача і його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, між позивачем і громадянином [PERSON] 16.03.2017 р. укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2805-17-00031, об`єктом страхування вказано автомобіль Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] (а.с. 8). 14.12.2017 р. у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів автомобіля Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що підтверджується довідкою Управління патрульної поліції у м. Києві від 25.01.2018 № 38059-5вх/41/11/2-2018 (а.с. 9). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.01.2018 р. у справі № 752/27082/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме в тому, що водій [PERSON] автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів (а.с. 20). Вартість відновлювального ремонту автомобіля Honda CR-V, держ. номер [NUMBER] , застрахованого позивачем, складає 96192,96 гривень, що підтверджується Актом про надання виробничих послуг від 27.07.2018 р. (а.с. 13-14), і його повністю оплачено позивачем, що підтверджується копією платіжного доручення № 1069 від 19.01.2018 (а.с. 16). Частина страхової виплати в сумі 50762,95 грн. відшкодована АТ «Страхова група «ТАС» в порядку регресу, що підтверджується копією платіжного доручення № 73234 від 27.04.2018 (а.с. 17). Щодо приналежності автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , судом встановлені такі обставини. Відповідно до наданої копії договору добровільного страхування від 14.04.2017 р. № 509668 страхувальником автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] , є юридична особа ТОВ «ТА» (а.с. 55-60). Відповідача прийнято на роботу в ТОВ «ТА» водієм з 16.02.2012 р., що підтверджується наказом № 9-К від 16.02.2012 р. (а.с. 53). Згідно з наказом по підприємству ТОВ «ТА» від 12.04.2013 р. № 7-ВР відповідача призначено відповідальним за технічний стан, експлуатацію та збереження службового автомобіля Toyota Highlander, держ. номер [NUMBER] та надано дозвіл на керування (а.с. 54). Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної, небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). У своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-108цс13 від 06.11.2013 р. сформулював позицію, відповідно до якої аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, ураховуючи те, що [PERSON] не є власником автомобіля, яким він керував під час дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов висновку, що він є неналежним відповідачем у цій справі. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази, надані на підтвердження позицій позивача і відповідача на предмет їх належності, допустимості і достовірності, а також взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача до відповідача та відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed