Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він працює громадським єгерем у ТОВ «Поле-Вовк» та постійно полював в даних угіддях. Після зміни керівництва у товаристві, новим директором - [PERSON] йому було заборонено полювати в угідді, незважаючи на наявність всіх необхідних документів. Вказав, що він неодноразово звертався до відповідача для надання відповідного дозволу, але незважаючи на відсутність будь-яких юридичних підстав, відповідач відмовляв у видачі дозволу. Такі неправомірні дії відповідача спричинили йому значні моральні страждання та завдали непоправну шкоду здоров'ю у силу віку та особливої вразливості. Так, після пережитої стресової ситуації його стали непокоїти нестерпні болі в ділянці серця, періодичний біль та йому було встановлено діагноз стенокардія. Раніше таких проявів у нього не спостерігалось, тому моральну шкоду він оцінює в 12 000 грн. Просив суд поновити право на полюванні в мисливському угідді «Поле-вовк»; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 12 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON], його представник та представник ТОВ «Поле-Вовк» проти позову заперечував. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» полювання - дії людини, спрямовані на вистежування, переслідування з метою добування і саме добування (відстріл, відлов) мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах. За ст. 12 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» право на полювання в межах визначених для цього мисливських угідь мають громадяни України, які досягли 18-річного віку, іноземці, які одержали в установленому порядку дозвіл на добування мисливських тварин та інші документи, що засвідчують право на полювання. Полювання з використанням вогнепальної мисливської зброї дозволяється лише особам, які в установленому порядку одержали в уповноваженому державному органі відповідний документ дозвільного характеру на право користування цією зброєю. При розгляді справи судом встановлено, що 04 жовтня 2006 року [PERSON] отримав посвідчення мисливця, видане Київським обласним управлінням лісового господарства, та має дозвіл на зберігання і носіння зброї. Наказом ТОВ «Поле-Вовк» №3 від 20 квітня 2017 року відстрільні картки на добування пернатої дичини та хутрових звірів видавати мисливцям для полювання в угіддях ТОВ «Поле-Вовк» із зазначенням терміну та місця полювання з урахуванням пропускної спроможності угідь. Право на полювання здійснюється за наявності документів, визначених ст. 14 Закону України «Про мисливське господарство та полювання». А саме: посвідчення мисливця; щорічна контрольна картка обліку добутої дичини і порушень правил полювання з відміткою про сплату державного мита; дозвіл на добування мисливських тварин (ліцензія, відстрільна картка, дозвіл на діагностичний та селекційний відстріл тощо); відповідний дозвіл на право користування вогнепальною мисливською зброєю у разі її використання; паспорт на собак мисливських порід, інших ловчих звірів і птахів у разі їх використання під час полювання. Зазначені документи мисливець зобов'язаний мати під час здійснення полювання, транспортування або перенесення продукції полювання і пред'являти їх на вимогу осіб, уповноважених здійснювати контроль у галузі мисливського господарства та полювання. Посвідчення мисливця та щорічна контрольна картка обліку добутої дичини і порушень правил полювання, родоводи і паспорти на собак мисливських порід, які можуть використовуватися в полюванні, паспорти на інших ловчих звірів і птахів видаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. Розмір державного мита, а також порядок стягнення платежів за видачу посвідчення мисливця та щорічної контрольної картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання встановлюються у порядку, передбаченому законодавством. Розмір плати за видачу посвідчення мисливця та щорічної контрольної картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Позовні вимоги щодо визнання відсутності договірних відносин не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто спосіб захисту не може бути будь-який, а лише такий, що передбачений законодавством. Звертаючись до суду з позовом, позивач не надав суду доказів того, що саме відповідач мав право видавати дозволи на полювання, відмову у наданні такого дозволу, тощо. Покази допитаного в судовому засіданні свідок [PERSON] щодо надання дозволу на полювання є неналежними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України. Оскільки чинним законодавством не передбачено поновлення в судовому порядку право на полювання, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ст. 10 ЦПК України судом роз'яснювались права сторін щодо призначення експертизи, для вирішення питань, які потребують спеціальних знань, уточнення позовних вимог, залучення інших осіб як у якості співвідповідачів, а також обов'язки сторін на подання суду доказів. Будь-яких клопотань ні позивач, ні представник відповідача щодо витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні, не заявили. У постанові Пленуму Верховоного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При розгляді справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що через неправомірні дії відповідача йому було завдано моральної шкоди. Сам по собі факт неприязних відносин між ним та новим директором ТОВ «Поле-Вовк» не може бути достатньою підставою для стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed