Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним. Щодо правового обґрунтування предмету та підстав заявленого позову представник позивача послався на ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, зазначаючи, що позивач не мав наміру укладати договір дарування, оскільки наслідком укладення договору хотів отримати матеріальне утримання та догляд, який йому обіцяв відповідач. Після смерті [INFO] сина - [PERSON] позивач страждав на посттравматичний синдром і у нього розвилася депресія, загострилися хронічні хвороби, у зв`язку з чим він постійно звертався за медичною допомогою, що підтверджується відповідною медичною документацією, доданою до позовної заяви. Крім того, в результаті смерті єдиного сина позивач почав періодично зловживати спиртними напоями, в наслідок чого погіршився його психоемоційний стан, виникали сварки з колишньою дружиною [PERSON] , з якою позивач проживав та проживає у спірній квартирі. Орієнтовно у червні 2018 року до позивача звернувся його троюрідний племінник [PERSON] , котрий, зловживаючи довірою [PERSON] та користуючись негативними обставинам, що сталися у його житті, безпорадним станом останнього, запропонував оформити договір довічного утримання та передати у його власність частину спірної квартири, взамін чого обіцяв надавати йому регулярну матеріальну допомогу та догляд. На підтвердження своїх дійсних намірів щодо укладення договору довічного утримання, відповідач у період з червня по серпень 2018 року, почав систематично купувати позивачу продукти харчування та ліки та зазначав, що якщо вони укладуть договір довічного утримання, то позивач зможе звертатися до нього за будь-якою допомогою, він надаватиме йому кошти, купуватиме продукти харчування та спиртні напої до дня смерті останнього. У приміщенні нотаріальної контори позивач у день укладення договору не перебував, він сидів у автомобілі, а відповідач зайшов до приміщення нотаріальної контори. Через деякий час відповідач вийшов із приміщення нотаріальної контори та запропонував [PERSON] підписати не заповнені аркуші паперу (чи були це відповідні бланки, чи прості аркуші паперу позивач в силу свого похилого віку вже не пам`ятає), запевнивши позивача в тому, що так треба аби не затримувати нотаріуса, достатньо лише розписатися, а в подальшому нотаріус виготовить договір довічного утримання без присутності сторін. Позивач довіряв [PERSON] , так як останній вже до укладення договору опікував позивача, надавав йому грошову допомогу, купував продукти харчування, а тому позивач поставив підпис на чистих (не заповнених текстом) аркушах паперу, оскільки був впевнений в тому, що саме договір довічного утримання укладається, а не інший правочин за своєю правовою суттю. Примірник укладеного договору позивачу наданий не був, оскільки [PERSON] повідомив позивача, що договір буде зберігатися у нього. Після укладення оспорюваного правочину позивач продовжує проживати і зареєстрований у цій квартирі, сплачує комунальні послуги, відповідач жодного разу не сплачував за комунальні послуги. Позивач про укладений правочин не повідомляв свою колишню дружину - [PERSON] , яка є власником іншої 1/2 частини цієї квартири. Відповідач в дійсності у період з дня укладення договору до лютого 2020 року особисто час від часу надавав позивачу матеріальну допомогу у не грошовому виразі (продукти харчування та лікарські засоби), проте у березні 2020 року він повідомив позивача, що строк дії договору закінчився, більше ніякої допомоги він надавати позивачу не буде, а позивач повинен звільнити квартиру, так як [PERSON] не є її власником та втратив право користуватися нею. Крім того, з березня 2020 року [PERSON] почав чинити моральний тиск на колишню дружину позивача - [PERSON] та просив подарувати йому належну їй 1/2 частину цієї квартири, взамін чого обіцяв купити їй кімнату у гуртожитку, а якщо вона не погодиться на це, він, як власник 1/2 частини квартири, погрожував заселити у квартиру циган, які створять їй нестерпні умови проживання. Після цих подій позивач розповів колишній дружині про укладений договір довічного утримання, на що остання змусила позивача звернутися за правничою допомогою та наполягала на тому, щоб позивач сходив до приватного нотаріуса Матвієнка С.М. та отримав примірник укладеного договору. Отримавши у кінці березня 2020 року оспорюваний договір дарування у приватного нотаріуса, позивачу та третій особі [PERSON] стало відомо, що позивач уклав не договір довічного утримання, а договір дарування єдиного належного йому житла. Оскільки позивач наголошує, що в приміщенні нотаріальної контори він не був, а відповідач надав йому на підпис чисті листки паперу, а також, на час укладення договору позивач мав депресивний, хворобливий стан через смерть сина, не розумів в повній мірі своїх дій внаслідок хронічних захворювань, в тому числі психічного характеру, а тому представником позивача до позовної заяви додано два клопотання про призначення судової психіатричної експертизи та судової почеркознавчої експертизи. У подальшому представник позивача просив суд не вирішувати його клопотання про призначення у справі судової психіатричної експертизи та у судовому засіданні відмовився від цього клопотання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Представник відповідача надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи. У відзиві зазначено, що [PERSON] та [PERSON] об`єднує в деякій мірі родинний (некровний) зв`язок, а саме мати відповідача - [PERSON] є хресницею позивача - [PERSON] , яка перебувала в добрих стосунках з ним. [PERSON] не мав власних дітей. Після одруження з [PERSON] він усиновив її сина - [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідачу зі слів його матері відомо, що позивач дуже любив свого прийомного сина і хотів на випадок смерті залишити своє майно саме йому. Після смерті прийомного сина мати відповідача - [PERSON] , яка є хрещеницею позивача [PERSON] , неодноразово відвідувала останнього, привозила продукти, які вирощувала сама. Під час чергової зустрічі [PERSON] висловив намір подарувати хрещениці належну йому частину квартири, оскільки знав, що його колишня дружина - [PERSON] та невістка покійного сина - [PERSON] мають намір відправити його до будинку для людей похилого віку і він вирішив подарувати належну йому частину квартири людині, якій довіряв. Проте, мати відповідача [PERSON] запропонувала, щоб обдарованим став її син - [PERSON] , оскільки в майбутньому вона планує передати належне їй майно синові. [PERSON] та [PERSON] домовились, що останній буде і надалі проживати в квартирі до кінця свого життя, у зв`язку із чим він залишився там зареєстрованим та оплачував комунальні платежі. Також у відзиві на позов представник відповідача заперечує доводи представника позивача щодо того, що [PERSON] не заходив до приміщення нотаріальної контори та щодо того, що він нібито підписував чистий лист паперу. Представник відповідача стверджує, що під час підготовки посвідчення договору дарування, приблизно упродовж півтори години, сторони знаходились у приймальні нотаріальної контори. В цей період часу помічниця нотаріуса, яка готувала документи, надавала для ознайомлення сторонам проект заяви про відсутність зареєстрованих у квартирі малолітніх та неповнолітніх осіб. Перед підписанням договору дарування сторонам був наданий примірник договору дарування на білому аркуші для ознайомлення. Після цього нотаріус перепитав сторін, чи зрозуміли вони викладене в договорі і що, після його підписання, він буде нотаріально посвідчений та буде проведена державна реєстрація у державному реєстрі і власником відповідної частки стане [PERSON] . Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М. подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що до нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування нотаріусом було встановлено осіб учасників договору, здійснена перевірка їх дієздатності, встановлено дійсність намірів кожного з учасників правочину, шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Проведена перевірка документів, що підтверджують право власності на відчужуване майно. Перед укладенням оспорюваного договору нотаріус мав особисту бесіду з [PERSON] , в якій нотаріусум було роз`яснено дарувальнику наслідки укладення договору дарування. Перед підписанням договору сторонам був наданий примірник договору для ознайомлення. Після чого нотаріус повторно з`ясовував у дарувальника та обдарованого про те, чи зрозуміло їм викладене в договорі і повідомив, що після його підписання договір буде посвідчений нотаріально та буде проведена державна реєстрація у державному реєстрі і власником відповідної частки стане [PERSON] . Після ознайомлення зі змістом договори [PERSON] та [PERSON] надали відповідь нотаріусу про повне розуміння, в тому числі і про реальне настання правових наслідків та готовність підписати договір. Договір дарування підписувався сторонами в присутності нотаріуса у його робочому кабінеті. Після його підписання сторони також розписалися особисто у Реєстрі реєстрації нотаріальних дій. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2020 року, за клопотання позивача та його представника, у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Тривалий час справа не могла бути направлена для проведення почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач [PERSON] не надавав суду його примірник оскаржуваного договору дарування, хоча у підготовчому засіданні 26.06.2020 він зобов`язався надати свій примірник оскаржуваного договору. Крім того, примірник оскаржуваного договору не був наданий і нотаріусом на запит суду. У зв`язку з цим, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.08.2020 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка С.М. застосовано заходи процесуального примусу в виді тимчасового вилучення документів. Зобов`язано приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка С.М. в порядку тимчасового вилучення доказів надати оригінал договору дарування за реєстровим №1234 від 17 серпня 2018 року, укладеного між сторонами. Тільки після цього справу було направлено на ескпертизу. 17 грудня 2020 року на адресу суду надійшов висновок експерта Чернігівського відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 4190-4193/20-24 від 10 грудня 2020 року. У висновку експерта зазначено, що підписи від імені [PERSON] в графі «ДАРУВАЛЬНИК:» та від імені [PERSON] в графі «ОБДАРОВУВАНИЙ:» в договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, виконані рукописним способом, письмовими приладами без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці договору в графі «ДАРУВАЛЬНИК:» виконані не [PERSON] , а іншою особою. Встановити, чи виконані підпис від імені [PERSON] у договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці договору в графі «ДАРУВАЛЬНИК:», та підпис від імені [PERSON] у договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці договору в графі «ОБДАРОВУВАНИЙ:», не виявилося можливим з причин, які вказані в п.3.а) дослідницької частини висновку. Встановити, чи виконані рукописний запис « [PERSON] » в графі «ДАРУВАЛЬНИК:» та рукописний запис « [PERSON] » в графі «ОБДАРОВУВАНИЙ:» у договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, не виявилось можливим з причин, які вказані в п.3.б) дослідницької частини висновку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, допитавши у судовому засіданні в якості свідків позивача, відповідача, третю особу - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про права власності на житло від 10 липня 2015 року, позивачу належала на праві власності 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частина вказаної квартири належить [PERSON] . Квартира двокімнатна, загальною площею 43,0 кв.м., житловою 24,9 кв.м. (т. 1 а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 02 грудня 1997 року ( т.1 а.с. 14). 17 серпня 2018 року позивач на підставі договору дарування подарував належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] відповідачу. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1234 (т. 1 а.с. 16-17). Після укладення оспорюваного договору дарування позивач залишився проживати у подарованій ним частині квартири, в якій і зареєстроване його місце проживання (т.1 а.с. 210). Також позивач продовжував сплачувати комунальні послуги, що надавалися у квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с. 24-35). Таким чином, фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому не відбулося, а позивач продовжив проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідач після набуття у власність 1/2 частини квартири комунальних послуг не сплачував. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що за комунальні послуги він не сплачував, оскільки у квартирі продовжував проживати позивач, він споживав та сплачував за комунальні послуги. Відповідно до свідоцтва про смерть, [INFO] у віці 47 років помер [PERSON] , який, як визнано сторонами, був сином позивача (т.1 а.с. 19). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] , який перебував у приміщенні суду в інвалідному візку, пояснив, що відповідач приїхав до нього на автомобілі приблизно два роки тому. Разом вони поїхали до нотаріуса, у приміщення нотаріальної контори позивач не заходив, йому на вулицю винесли чистий лист паперу, який він і підписав. Проте, оглянувши у судовому засіданні наданий нотаріусом журнал записів до реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка С.М., [PERSON] визнав, що в цьому журналі зроблений підпис саме ним. Також він повідомив, що журнал йому виносили на поріг нотаріальної контори. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає по сусідству з позивачем пояснила, що знає позивача з 1980-х років, знає, що він вживав алкоголь, у зв`язку з чим були сварки з дружиною. Два роки тому позивач ще пересувався сам, а з літа 2020 року він не ходить ногами, іноді виїздив на двір у інвалідному візку. Близько двох років тому свідок чула від позивача, що він знайшов того, хто буде за ним доглядати і хто його прокормить до смерті. Про договори він їй нічого не повідомляв, лише казав, що за ним будуть доглядати і він знайшов таку людину. Свідок [PERSON] (невістка позивача) суду повідомила, що ще два роки тому позивач вживав алкоголь, лаявся з бувшою дружиною - [PERSON] , навіть бив її. В цей час позивач хизувався та казав свідку, що тепер у нього є доглядальник, йому тепер будуть варити їжу, прати і утримувати його до смерті, проте, хто саме, не казав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є товаришем позивача, знає його понад тридцять років. Свідок разів п`ять бачив [PERSON] у квартирі позивача. Ще років два чи три назад, свідок точно не пам`ятає, [PERSON] говорив йому, що написав заповіт на відповідача, і що [PERSON] тепер зобов`язаний його доглядати. Про договір дарування позивач нічого не казав свідку, він казав, що склав заповіт з обов`язком доглядати за ним. Останнім часом [PERSON] говорив свідку, що його обдурили, підсунули йому не ті документи, а він повірив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (двоюрідний племінник позивача) суду пояснив, що йому зі слів позивача відомо, що він уклав з відповідачем договір довічного утримання, але бувшій дружині про це не казав. Свідку зі слів позивача відомо, що на початку 2020 року до колишньої дружини позивача - [PERSON] почали приходити незнайомі люди та пропонували, щоб вона продала свою 1/2 частину квартири, а взамін цього її забезпечать іншим житлом. Після цих подій позивач зізнався колишній дружині, що уклав договір довічного утримання з відповідачем, але потім з`ясувалося, що то був договір дарування. Проте, [PERSON] говорив свідку, що уклав саме договір довічного утримання, за яким відповідач мав доглядати за ним. Свідок [PERSON] , який проживає по сусідству з позивачем, пояснив, що знає позивача приблизно двадцять років. Наприкінці 2019 року позивач став погано ходити, а тому з того часу і на початку 2020 року просив свідка купити йому їжу у магазині та ліки. При цьому позивач говорив свідку, що домовився, що йому будуть допомагати, але не допомагають, а тому він змушений просити сусідів про допомогу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду повідомив, що позивач сам виявив ініціативу подарувати йому частину квартири і взамін він нічого не повинен був робити для позивача. Проте, він періодично його навідував, привозив йому харчі та ліки. Допитаний в якості свідка [PERSON] , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу, суду повідомив, що в день укладення оспорюваного договору до нотаріальної контори заходили сторони, а також мати відповідача. [PERSON] нотаріус особисто роз`яснив, що можна укласти договір довічного утримання, проте останній настояв, щоб був укладений саме договір дарування. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які працюють помічниками приватного нотаріуса, в судовому засіданні повідомили, що нотаріус особисто спілкувався з [PERSON] у приміщенні нотаріальної контори. Свідок [PERSON] , який працював разом з [PERSON] водієм на підприємстві «Наша булочка» заходив разом з відповідачем до квартири позивача, завозили йому передачі, це відбувалося періодично, приблизно раз на тиждень. Свідок [PERSON] , мати відповідача, в судовому засіданні повідомила, що позивач ще у 2018 році їздив сам за кермом, з її сином вони їздили на рибалку, позивач запропонував подарувати їй належну позивачу 1/2 частину квартири, але свідок запропонувала, щоб договір дарування був оформлений на її сина - відповідача по справі, на що позивач погодився. У приміщенні нотаріальної контори свідок була присутня. Нотаріус спілкувався з позивачем наодинці, а свідок з сином чекали їх за дверима. Свідок [PERSON] суду повідомила, що відповідач є її онуком, а позивач доводиться їй двоюрідним братом. Свідок стверджує, що позивач сам приїхав до них у с. Левоньки та запропонував подарувати належну йому частину квартири. Свідок [PERSON] , дружина відповідача, суду повідомила, що їй відомо, що у [PERSON] були конфлікти з колишньою дружиною, а тому він з власної ініціативи запропонував подарувати належну йому частину квартири її чоловікові - відповідачу по справі. Це він зробив добровільно, без будь - якого примусу. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно достатей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи викладене вище, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Після дослідження письмових доказів у справі представником відповідача заявлено клопотання про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи, враховуючи те, що позивач у судовому засіданні визнав, що підпис у журналі записів до реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка С.М., [PERSON] виконаний саме ним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2021 року, за клопотанням представника відповідача - адвоката Тітка Д.О., у справі призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київської незалежної судово - експертної установи. На проведення повторної експертизи відповідач надав також і свій примірник договору дарування, таким чином на експертизу був направлений примірник договору дарування, вилучений у приватного нотаріуса, а також примірник договору дарування, що знаходився у відповідача, який на першу експертизу його не надав і пояснював, що віддав його представнику, а пізніше у судовому засіданні стверджував, що не може його знайти. Не погодившись з експертною установою, визначеною для проведення експертизи, відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу суду щодо призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 травня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.02.2021 змінено в частині визначення експертної установи та доручено проведення повторної судової почеркознавчої експертизи Чернігівському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 30 липня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/125-21/4687-ПЧ/1 від 29.07.2021 (т.2 а.с.170-186) У висновку експерта зазначено, що вирішити поставлене судом перше питання не представилося можливим у зв`язку з тим, що виявлені збіжні ознаки хоча й чисельні, однак в більшості своїй відносяться до числа ознак, які часто зустрічаються у підписах (почерках) багатьох осіб. Що з стосується розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження (чи вони є результатом варіаційності підписів (почерку) перевіряємої особи, що не проявились у наданих зразках, які відрізняються за способом виконання, або викликані іншими причинами) експерт не зміг, у зв`язку з недостатньою кількістю порівняльного матеріалу, який не зважаючи на запит, не було надано. Вирішити частину запитання, відносно того, чи виконані підписи від імені дарувальника [PERSON] у графі « [PERSON] :» та обдарованого [PERSON] у графі «ОБДАРОВУВАНИЙ:» у договорі дарування, посвідченого 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці, однією, чи різними особами, - не представляється можливим, оскільки, при порівняльному дослідженні даних підписів між собою, встановлено їх неспівставність по своїй транскрипції (у зв`язку з відсутністю схожості елементів) в результаті чого неможливо встановити збіги чи розбіжності загальних та окремих ознак підписів, які необхідні для якого-небудь конкретного висновку. Вирішити іншу частину запитання, чи виконаний досліджуваний рукописний запис у вигляді написання прізвища і ініціалів: « [PERSON] » у договорі дарування, посвідченого 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці договору у графі «ОБДАРОВУВАНИЙ:» та досліджуваний рукописний запис у вигляді написання прізвища і ініціалів: « [PERSON] » у договорі дарування, посвідченого 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці у графі «ДАРУВАЛЬНИК:» однією, чи різними особами - не представляється можливим у зв`язку з тим, що встановлені розбіжні ознаки нечисельні, несуттєві для заперечення тотожності, з`ясувати їх походження (чи вони є результатом варіаційності почерку, що не проявились у даних порівнюваних рукописних записах, або викликані іншими причинами) неможливо, через те, що дані порівнювані між собою рукописні записи містять дуже обмежений графічний матеріал (виконані лише спільні між собою чотири однойменні літери), простої будови виконання елементів літер, які зустрічаються у багатьох виконавців. Встановлені ж збіжні ознаки нечисельні, інформативна їх значущість невелика, сукупність їх недостатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Враховуючи, що позивач у судовому засіданні визнав, що підпис у журналі записів до реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка С.М., виконаний саме ним, а також враховуючи висновок повторної експертизи, на дослідження якої було надано більшу кількість вільних зразків підпису позивача (в тому числі відомості Укрпошти з підписом позивача про отримання ним сум пенсії), а тому суд критично ставиться до висновку судової експертизи, виконаної експертом Чернігівського відділення КНІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 4190-4193/20-24 від 10 грудня 2020 року, якою визначено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у договорі дарування, посвідченому 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнком Сергієм Миколайовичем та зареєстрованому в реєстрі за № 1234, на останній сторінці договору в графі «ДАРУВАЛЬНИК:» виконані не [PERSON] , а іншою особою. Такий висновок не узгоджується з іншими, наявними у матеріалах справи доказами. Таким чином, вимога позивача з тих підстав, що підпис у договорі дарування виконаний не ним, задоволенню не підлягає через відсутність беззаперечних доказів на підтвердження цих обставин, що крім інших доказів, підтверджено висновком повторної почеркознавчої експертизи, яка не надала стверджувального висновку щодо цього доводу. Проте, показами самого позивача, допитаного в якості свідка, а також показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджено, що позивач мав намір взамін належної йому частини квартири отримати догляд та довічне утримання. Після укладення договору, його правової природи позивач жодному свідку не повідомляв, проте говорив, що знайшов того, хто буде його утримувати та доглядати за ним. Подарована частина квартири є єдиним житлом позивача, в якому позивач і на даний час проживає і зі слів свідків він останнім часом через хвороби взагалі не пересувається, на вулицю не виходить. Суд також враховує похилий вік позивача (на час укладення оспорюваного договору йому виповнилося 72 роки). Також позивач має хронічні захворювання, часто звертався за медичною допомогою до невролога, невропатолога, кардіолога, окуліста, у 2013 та у 2015 роках йому проведені операції на очах, що підтверджується медичною документацією (т. 1 а.с. 36-84). Крім того, судом встановлено, що [INFO] помер єдиний син позивача - [PERSON] , якого, як зазначає представник відповідача у своєму відзиві, позивач дуже любив і мав намір залишити йому своє майно. Позивач у позові стверджує, що після цієї події він перебував у депресивному стані, загострилися його хронічні хвороби і він потребував сторонньої допомоги, яку йому почав надавати відповідач, що підтверджено також показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Оцінивши досліджені у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач, будучи особою похилого віку та через наявність хронічних захворювань, погодився на передачу частини квартири, яка є його єдиним житлом, в якому він і продовжив проживати після укладення договору та оплачувати комунальні послуги, мав на меті отримати піклування, забезпечення його допомогою, а тому позивач помилився щодо обставин правочину, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов на підставі ст. 229 ЦК України. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №758/463/15-ц, від 20 травня 2020 року у справі №591/7117/17, від 09 листопада 2020 року у справі №2-2284/09. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] на час вчинення оспорюваного правочину не розумів значення свої дій та міг керувати ними, позивачем та його представником суду не надано. Клопотання про призначення судової психіатричної експертизи, яке було подано разом із позовною заявою, у підготовчому засіданні не було підтримано позивачем та його представником, а тому така експертиза не проводилася. За таких обстави, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним у зв`язку із тим, що позивач під час укладення договору не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, у суду не має. Відповідно до ст. 141 ЦПК України при ухваленні рішення суд має вирішити питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при пред`явленні позову сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., який у зв`язку із задоволенням позову належить стягнути з відповідача на користь позивача. Також представник позивача просив покласти на відповідача витрати по проведенню судової почеркознавчої експертизи. Проте, оскільки суд не поклав в основу свого рішення висновок судової почеркознавчої експертизи і достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис в оспорюваному договорі виконаний не позивачем, у матеріалах справи не має, а тому підстав для відшкодування витрат на оплату судової експертизи, суд не знаходить. Крім того, позивачем заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Кравченко В.В. на підставі ордеру серії СВ 1003255 від 16.04.20209 та договору про надання правової допомоги від 07.04.2020 (т. 1 а.с. 92, 93). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 16 лютого 2021 року підтверджується сплата позивачем адвокату Кравченку В.В. 10400 грн. за договором № б/н від 07.04.2020 (т. 2 а.с. 57). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи, що позивач заявляв позовні вимоги фактично з трьох правових підстав, а суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача з однієї правової підстави, а також враховуючи обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час (обґрунтування позову викладено з трьох підстав та підготовлені адвокатом два клопотання про призначеня судових експертиз, на яких рішення суду не грунтується), виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене,

Outcome: approved