Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

04.06.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом, стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 6000 грн. Ухвалою від 01.08.2014 року до участі в справі у якості відповідача залучено редакцію газети «[INFO]». В обґрунтування позову, [PERSON] зазначив, що [PERSON] [INFO] опублікував у [NUMBER] газети «[INFO]» на сторінці 11 статтю «[INFO]», де, посилаючись на його неопубліковану у газеті «[INFO]» роботу «[INFO]» (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]»), повністю перекручує сенс слів, приписує думки, які йому не належать, у грубій похабній формі звинувачує у порушенні наукової етики, професійній непридатності, плагіаті, неповазі до відомих вчених та сепаратизмі, натякає на необхідність розправи за допомогою Служби безпеки України, що порочить його честь, гідність, ділову репутацію та наносить шкоду організаціям, в яких він працює: Зміївському ліцею №1 ім. З.К.Слюсаренка та Зміївському науковому краєзнавчому товариству. Стаття «[INFO]» (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]») була надіслана на електронну адресу комерційного директора газети «[INFO]» [PERSON], у якості пропозиції, але опублікована не була. Оскільки на електронний лист ніхто не відповів, то і згоди на публікацію він давав, однак відповідач посилається на неї. Зазначена стаття «[INFO]» (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]») була опублікована [INFO] на сайті зареєстрованого російського електронного видання «Академия Тринитаризма». Із статті беззаперечно видно, що слова та думки, які йому приписані відповідачем, не відповідають дійсності. Сказане підтверджено скриншотом статті «[INFO]» (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]») та оригіналом, який завжди доступний у режимі он-лайн за адресою: [ADDRESS]. Стаття відповідача пронизана цинічними образами, що має на меті виставити його особу з манією величі: 1. Відповідач стверджує: «Розпочну з того, де цей не шановний історик відкопав, зокрема, в який археологічних чи краєзнавчих експедиціях (в який він ніколи не був) таке собі «Почесне» звання як «магістр історії». Вказане спростовується дипломом, де зазначено кваліфікацію магістра у галузі історії. 2. Відповідач стверджує «У своїй біографії в «Змиево городище» Бутенко-[PERSON] пише про «себя любящего»…», однак у названій книзі немає автобіографії, а лише інформація про автора, що є загальноприйнятою практикою. Не зрозуміло з яких слів відповідачем зроблено такий висновок. 3. Виходячи з контексту статті відповідача, фрази «навіть «потенційні двієчники», «І на відміну від нього, навчання я не прогулював», «щоб він у своїй підленькій душонці», відносяться вважає [PERSON] саме на його адресу, однак не зрозуміло звідки відповідач це взяв і чи є в нього докази на підтвердження цього. 4. Відповідач стверджує: ««Знову ж таки, мені соромно за [PERSON], як за «ученого магістра истории». Він може теж потрапити на цей сайт, якщо «не дай Боже», хтось із зміївчан адміністратору сайту перешле його «колосальний труд» - статут регіональної громадської організації «Зміївська академія краєзнавчих досліджень» із його «вищими, нижчими палатами лордів» і у якій він - «почесний президент академії»». Однак, громадська організація яку він очолює, має іншу назву «Зміївське наукове краєзнавче товариство». Посада керівника має назву «президент», а палат лордів у ній не має. Таким чином, відповідач безпідставно ображає не лише його, але й наносить шкоду громадській організації, навмисно дискредитує її. Відповідач вириваючи з контексту його праць та перекручуючи речення та сенс приписує неповагу до відомих вчених, так: 1. Він стверджує: «Він пише на своєму cайті у статті «К вопросу о шовинизации исторического краеведения за Змиевщине в контексте современной украинской историографии»: «…встречаются работы таких краеведов, как [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Встречаются работы ученых [PERSON], [PERSON]» Виявляється для нього [PERSON], так собі, якийсь краєзнавець, на рівні [PERSON], [PERSON] та інших, яка не достойна його «величайшего исторического внимания»». Насправді ж, у невірно цитованій відповідачем статті імена супроводжуються посиланнями на певну літературу. [PERSON][PERSON], то згадуються роботи, які відносяться до того періоду її життя, коли вона була ще аспірантом і працювала у Зміївському краєзнавчому музеї. Саме тому вона і пригадана в одному ряду з краєзнавцями. Сказане підтверджується скриншотом (копією електронного документу з екрану) статті «К вопросу о шовинизации исторического краеведения на Змиевщине в контексте современной украинской историоргафии» та оригіналом, який завжди доступний у режимі он-лайн. 2. Відповідач стверджує: «[PERSON] ставить під сумнів працю великого вченого із всесвітнім ім'ям, вченого археолога, доктора історичних наук, почесного громадянина м.Харкова, почесного професора ХНУ і великого патріота України. А посилається на нікому не відомого російського палеонтолога Л.І. Алекєєву… З якою метою? Зрозуміло, аби знівелювати авторитет українського вченого [PERSON].» Але нічого подібного, як зазначив [PERSON], зрозуміти з його слів неможливо, бо було відзначено лише те, що відповідач посилається в своїй роботі «Зміївщина-слобожанщини перлина» на літературне джерело 47-річної давнини. Сказане підтверджується скриншотом статті «[INFO].(Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]») та оригіналом, який завжди доступний у режимі он-лайн. Відповідач, приписуючи йому думки, які він ніколи не висловлював, навмисне створює у читача картину його повної професійної непридатності. [PERSON] повинен надати докази щодо висловлювання «Важко навіть уявити, які у цього «магістра історії» повертається язик ставити під сумніви Голодомор на Зміївщині і в Україні в цілому». Однак, він ніколи не ставив під сумнів Голодомор, як явище. Його думка зводиться до того, що під час Голодомору радянська влада знищувала заможних селян та середняків, а не росіяни знищували українців. Крім того, відповідач приписує незнання фактів про передачу Криму із складу РРФСР до УРСР, неправдиво стверджуючи, що Таганрог та інші українські землі було передано до складу України у 1954 року, тоді як за даними офіційного сайту Державного архіву Донецької області Шахтинська та Таганрозька округи Донецької губернії було передано до складу РРФСР у вересні 1924 року. Сказане підтверджується скриншотом статті головного спеціаліста Державного архіву Донецької області [PERSON] «Административно-территориальная реформа 1923-1930 г.г.» та оригіналом, який завжди доступний у режимі он-лайн. [PERSON] вказав, що лише з офіційних видань, таких як «Поетична Зміївщина» 2012 року, «Зміївщина-Слобожанщини перлина», які не містять даних про навчання [PERSON] в Академії культури, робить висновки щодо його освіти. Навмисно надаючи його, позивача, особі негативного забарвлення, відповідач ганьбить творчий псевдонім «[PERSON]», пов'язуючи його з якимись російськими націоналістами. Хоча з інтерв'ю газеті «[INFO]» від [INFO] відомо, що цей псевдонім взято на честь [PERSON] - давньоруського боярина, який мужньо боронив Русь від монголо-татар. Позивач вказує на безпідставне звинувачення його у плагіаті. Відповідач стверджує: «На багатьох сайтах, де [PERSON] розмістив свої «геніальні» дослідження, фігурує його вислів, що він вперше зробив припущення: половецьке місто Шарукань і сучасне місто Зміїв - це одне і теж поселення. То ж, як «ученому магістру історії», який правдиво описує історичні події, хочу сказати наступне. Ще в далекому 1993 році, коли він і гадки не мав бути «ученым магистром», я в районній газеті опублікував статтю «Шарукань - Змієве городище - невже це одне і те ж поселення» (ВЗ №?20 від 10.03.1993) І він про неї знає, адже у його публікаціях на цю тему слово в слово взято з моєї статті. То хто ж із нас бреше читачам?» [PERSON] вважає вислів відповідача суб'єктивним та таким, що не відповідає дійсності. Не існує праць, у який він присвоює собі першість припущення: половецьке місто Шарукань і сучасне місто Зміїв - це одне і теж поселення. Вперше це зробила археолог [PERSON] у 1975 році в книзі «Древнерусские княжества X-XIII в.в.». З того часу її слова переписували десятки саяних та бутенків. В його роботах кожен абзац має посилання на джерело інформації, у тому числі і на дві статті відповідача, тож ніякого плагіату не має. Відповідач стверджує: «До речі, у своїй книзі «Змиевской уезд Харьковской губернии в годы Гражданской войны в России 1917-1921» родинні стосунки підполковника [PERSON], уродженця с.Чемужівка, [PERSON] приписав жителю Харкова і моєму товаришу [PERSON]». Однак, в його книзі не має згадок про [PERSON]. Фотографія зкопійована з антикварного сайту SUMMLER і має на нього відповідне посилання. У самому ж тексті прямо вказано, що вперше віднайшов інформацію про зміївського білогвардійця [PERSON] саме відповідач і на це є відповідне посилання у підстрочних зносках. Більш детальна розповідь про [PERSON] викладена на тому ж сайті SUMMLER [PERSON] від першої особи. Таким чином, етику наукової роботи з літературою дотримано в повній мірі, авторські права вказані. Позивач вказав, що не розподіляє поглядів відповідача та не є прибічником його думки, однак це не дає права звинувачувати його в сепаратизмі. Вважав, що відповідач розповсюдив про нього відомості, які не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію, навмисно підривають авторитет як вчителя та історика. Твердження [PERSON] про те, що книга «Дикое Поле в период раннего средневековья (сер.V - сер.XI в.в. н.э.)» є вказівкою для так званих «чорних археологів» є надуманими, оскільки рецензенти книги, професійні археологи [PERSON] та [PERSON] жодним словом про це навіть не згадують. Декілька років він є опонентом [PERSON] і весь сенс опонування зводиться до намагання припинити розповсюдження ним завідомо недостовірної спотвореної інформації про історичне минуле України і Зміївщини. Не маючи наукових аргументів у їх заочній дискусії, відповідач вирішив виставити його неуком і посміховиськом перед усім загалом Зміївського району, а також посварити з науковими колами Харкова. В обґрунтування моральних страждань, [PERSON] вказав, що публікація статті «[INFO]» змінила на гірше ставлення до нього колег на роботі, шкодить його репутації як історика та вчителя історії, призвела до погіршання стану здоров'я, що виявилось у відсутності апетиту, безсонні, почутті неповноцінності. Публікація настільки неправдивої та перекрученої інформації значно погіршила ставлення до нього оточуючих. Кожна пересічна людина не буде перевіряти правдивість слів відповідача, який вважається авторитетною людиною. Стаття призвела до невпевненості у своїх здібностях, підозрюваності, що кожен перехожий може думати про нього саме так, як це написав відповідач. Оскільки він є публічною людиною, вчителем та громадським діячем, повинен піклуватись про свою репутацію, а розповсюдження неправдивої інформації призвело до погіршення ставлення до нього та підозр в поважних вчених істориків міста Харкова, з якими він постійно співпрацюю. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди [PERSON] визначив у 6000 грн., які просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні [PERSON] наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Він пояснив, що стаття [PERSON] «[INFO]» є відповіддю на його статтю, в якій він виклав факти фальсифікації [PERSON] історії. Викладені відповідачем факти є недостовірними. Стаття викладена таким чином, щоб у читача склалась думка про нього, як якусь «велич», створено негативний імідж. Він працює вчителем історії в ліцеї, росповсюджена [PERSON] інформація через засоби масової інформації підривають його авторитет перед учнями, їх батьками, колегами по роботі, внаслідок чого він душевно страждає, вимушений звертатись за психологічню та медичною допомогою. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав письмові заперечення та пояснення, в яких зазначив наступне. Обов'язковою умовою для захисту прав позивача, в даному випадку, є доведеність факту порушення його особистих немайнових прав. В позові не наведено жодного доказу який би доводив факт зазіхання на особисті немайнові блага позивача. Він та [PERSON] є давніми опонентами. Викладене в статті є його оціночне судження, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Позивач у позові виражає неприйняття іншої думки, ніж та, яку він пропагандує. Жодних доказів того, що [PERSON] страждав від висловлених припущень, на які він образився, не представлено. [PERSON] вказав, що підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також не має, оскільки не надано доказів будь-яких переживань, страждань, підори з боку колег ті інших обставин, на які послався [PERSON] Щодо вислову в статті «себя любящего», то побуджений він саме біографією, яку виклав [PERSON], як інформацію про себе, в книзі «Змієво городище» та послідуючими незаконними присвоєннями собі вчених степенів. Вислів «Виявляється, що всі студенти (навіть потенційні двієчники), закінчивши ВУЗ, отримують відразу вищу ступінь…» і «…на відміну від нього навчання я не прогулював» не можуть мати будь-яких доказів, оскільки це оціночне поняття, адже прогули можуть різними, коли студента немає на лекційних чи практичних заняттях і коли студент знаходиться на заняттях, але не сприймає ні лекційних, ні практичних занять. Позивач в своїй книзі «Дикое поле в период раннего средневековья» зібрав з багатьох наукових та спеціалізованих журналів та книг відомості про археологічні пам'ятки Зміївщини, обробив матеріал, видав це однією книгою і передав їх в руки «чорним археологам». Матеріали, які були доступні лише вузькому колу спеціалістів-археологів тепер стали доступні всім. Пам'яткоохоронна тема - це тема не археологів, які давали рецензію на книгу [PERSON], а тема Департаменту культури і туризму Харківської ОДА та відділу культури і туризму Зміївської РДА і вони рецензію на книгу не давали. Щодо Зміївського науково-краєзнавчого товариства, то в проекті воно носило назву «Регіональна громадська організація «Зміївська Академія краєзнавчих досліджень». В статті звертається увага на цей проект та на посади у ньому, придумані «для солідності» самим позивачем (Почесний президент, Президент, віце-президент, Вчений секретар, академік-секретар і, нарешті, канцлер та ін). Затверджений статут товариства редагувався мало, тому в ньому залишились Почесні посади, академічний одяг з мантіями та інше, що в громадян визиває лише подив та сміх. Відповідач вважає, що майже кожен пункт статті містить інформацію, яку позивач вважає недостовірною, і вона стосується тих чи інших історичних подій, але це є предметом дискусії. [PERSON] зазначив, що на всіх своїх сторінках у соцмережі [PERSON] прямо висловлює свої сепаратистські погляди, виступаючи проти нової влади, проти захисників України, проти евроінтеграції, однак образився на твердження про його «сепаратистські погляди». Відповідач зазначив, що висловлювати свою думку є його конституційним правом. В своїх поясненнях відповідач вказав, що [PERSON] приписав собі неіснуючу в Україні кваліфікацію «вчений магістр історії», при цьому надав диплом, де зазначено «здобув кваліфікацію історика». Саме про цю манію величі і було викладено в статті. Це припущення про надмірну любов до себе і є оціночним судженням. Щодо прогулів при навчанні у ВУЗІ, то, судячи з публікацій і книг [PERSON], з того, як він ставиться до праць інших істориків та краєзнавців, з того, що у його книгах немає розгорнутого аналізу використаної літератури, використаних історичних джерел, довідкових матеріалів та списку архівних документів, якими він користувався, з того, що він пише свої роботи лише на основі інтернет-заміток (компіляція) і подає читачеві, як свої дослідження, зробив припущення про пропуски занять у ВУЗІ, де викладались ці основи. [PERSON] подається неправдива інформація про істориків [PERSON], [PERSON], і опис недостовірних фактів, щодо цього, має місце в статті. [PERSON] вказав на припущення в статті, що видана [PERSON] книга «Дикое Поле в период раннего средневековья» стала настільною книгою «чорних археологів», оскільки після її виходу почастішали випадки руйнації археологічних пам'яток Зміївщини. Судячи із проросійських статей [PERSON] на блогах різних російських сайтах було допущено припущення, що псевдонім позивач взяв не із імені давньоруського воїна, який боронив свою землю від ворога, а з назви російської націоналістичної групи «[PERSON]». Щодо тверджень в статті про недостовірні історичні факти, які приводить [PERSON] в своїх роботах, щодо книги всесвітньо відомого археолога [PERSON] «Древности Сиверского Донца», щодо Голодомору на Україні та Зміївщині, щодо передачі Криму до складу України, то це є професійними спорами. Оскільки позивачем не доведено порушення його особистих немайнових прав, [PERSON] вказав на відсутність підстав для його задоволення. Представник редакції «[INFO]» [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що [PERSON] було надіслано на його електронну пошту статтю «[INFO]» (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]»), однак редакція, ознайомившись з текстом, не опублікувала її, оскільки погляди [PERSON] носять проросійський характер. Щодо статті [PERSON], то в ній він висловлює свої припущення на основі історичних фактів, це його оціночні судження. Викладене будь-яким чином не принижує честі, гідності та ділової репутації [PERSON] [PERSON] вказав, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо певних історичних фактів. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що у випуску [NUMBER] від [INFO] обласної щотижневої газети «[INFO]» опублікована стаття [PERSON] «[INFO]». (а.с.12) Із вищезазначеної статті вбачається, що приводом для її написання стали дві статті [PERSON] Текст однієї з них під назвою «[INFO]. (Отзыв за заметку [PERSON] в «[INFO]»), яка була опублікована на сайті зареєстрованого російського електронного видання «Академия Тринитаризма» надав [PERSON] (а.с.13-18) Судом встановлено, що написання статей як істориком-позивачем так і істориком-музеєзнавцем відповідачем, які є опонентами, пов'язане з їх намаганнями висловити свою думку щодо певних історичних фактів, певної діяльності. Позивач [PERSON] вважав, що [PERSON] виклав недостовірну інформацію, неправдиві та такі відомості, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, чим спричинив моральні страждання. Суд не погоджується з твердженнями позивача, виходячи з наступного. Конституцією України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене лише законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав Людини Лігенс проти Австралії (12/1984/84/131) Страсбург, 8 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для «захисту репутації інших осіб», на якій лежить обов'язок повідомити інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Крім того, вищевказаним рішенням Європейського Суд з прав Людини визначено, що межа дозволеної критики відносно публічних осіб є значно ширшою, ніж відносно приватної особи, у зв'язку з чим публічні особи повинні проявляти більшу терпимість до пильної уваги до кожного їх слова чи дії. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Під наклепом розуміють ганебну інформацію або поширення завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь і гідність іншої особи або підривають її репутацію. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» надано наступні роз'яснення, а саме чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено Цивільним кодексом України. На підтвердження позовних вимог позивач у якості доказів своїх позовних вимог надав копію диплому магістра серії [NUMBER] від 04.07.2006 року (а.с.21), копію свідоцтва про реєстрацію громадського об'єднання як громадської організації чи громадської спілки «Зміївське наукове краєзнавче товариство» (а.с.23) копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ГО «Зміївське наукове краєзнавче товариство» (а.с.24-25), копію першої сторінки статуту ГО «Зміївське наукове краєзнавче товариство» (а.с.26), скриншот сайту «Истории Змиевского края» (а.с. 27-30) скриншот сайту «Зміївське наукове краєзнавче товариство» (а.с.31), біографічної довідки автору з книги «Поетична Зміївщина»(аю.с.34-36), біографічної довідки автору з видання «Зміївщина-Слобожанщини перлина» (а.с.37), копію статті в газеті «Вісті Змівщини» (а.с.38), копію сторінок 1,270,271 з книги «Древнерусские княжества X-XIII вв."(а.с.39-41), копію сторінок 12-19 з видання «Змиево Городище» (а.с.42-45), копію статті «Магістр истории [PERSON] к вопросу о дате основания Змиева и его национальной принадлежности в епоху средневековья» у випуску [NUMBER] газети «[INFO]» (а.с.46-47), копію сторінок 64,65,140,141 видання «Змиевской уезд Харьковской губернии в годы Гражданской войны в Росии. 1917-1921» (а.с.48-51), скриншот сайту SUMMLER (а.с.52-54) копії рецензій на роботу [PERSON] «Истории Змиевщины. Ранее средневековье» (а.с.55,56), копію довідки лікаря-невропатолога (а.с.57), копію рецепту №3284 (а.с.58), копію листа заступника директора Інституту історії України НАН України доктора історичних наук, член-кореспондента НАН України [PERSON] (а.с.80), копію листа Державного архіву Донецької області [PERSON] (а.с.81). В свою чергу на доведення того, що поширена інформація є лише оціночним судженням, відповідач надав: скриншот сторінок [PERSON] «Вконтакте» (а.с. 75-78), копію сторінок 1,22 Статуту регіональної громадської організації «Зміївська академія краєзнавчих досліджень. (а.с.111), скриншот сайту «Зміївське наукове краєзнавче товариства» (а.с.112), копію статті «Змиевской уезд Харьковской губернии в годы Гражданской войны в России 1917-1921»: содержание этой - сплошные грубые исторические ошибки, форма издания - простяцкая обложка времен самиздата» (а.с.114) скриншоти. Таким чином, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом аналізу його діяльності як історика, громадського діяча, з точки зору сприйняття автором статті [PERSON] і викладена у вищезазначеній статті із застосуванням таких мовних засобів (гіпербол, алегорій), які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночним судженням автора, правдивість яких не може бути доведена. Крім того, [PERSON] є публічною особою, громадським діячем, що веде активну суспільну діяльність, яка підлягає ретельному громадському контролю, а, отже, позивач повинен бути готовим до гострої критики. Отже, стаття [PERSON], надрукована на сторінках газети «[INFO]», є критичним судженням, яке ґрунтувалося на переконанні відповідача і не носило характеру поширення відомостей про [PERSON], та які викладені у формі алегорій та гіпербол. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За таких підстав, коли позивач не надав суду належних доказів про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані та є недостовірною, внаслідок чого було порушено особисті (немайнові) права [PERSON], суд приходить до висновку, що публікація статті в газеті «[INFO]» під назвою «[INFO]» жодним чином не вплинула на рівень честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки є оціночними судженнями, а тому не підлягає спростуванню. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, а, відповідно, необхідності відмовити у їх задоволенні, виходячи з положень постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якими роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі поширенням відомостей, які не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію, необхідно враховувати роз'яснення, які дав Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З огляду на вищевикладене, а також, враховуючи те, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, крім того, позивачем жодним чином не зазначено та не доведено в чому саме полягали його моральні страждання, які саме його нормальні життєві зв'язки були втрачені та які додаткові зусилля з його боку здійсненні для організації свого життя, суд також відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Показання допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] щодо депресивного стану [PERSON] та довідки лікаря про призначення заспокійливих препаратів судом не приймаються. Позивач не довів причинного зв'язку між публікацією [PERSON] та необхідністю психологічної підтримки з боку колеги по роботі та прийому лікарських препаратів для лікуваня астено-невротичного синдрома. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed