Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувшись з позовом до суду та уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року в сумі 11834, 40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 року по 14.03.2018 року у сумі 25797,01 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час\~ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 2247-ВК від 15.08.2017 року був звільнений з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю з 23 серпня 2017 року. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата за лютий-червень 2017 року в сумі 11834, 40 грн., відповідно відповідач, порушивши вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 24 серпня 2017 року по 14 березня 2018 року, у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Посилаючись на вимоги\~статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року в сумі 11834, 40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 року по 14.03.2018 року у сумі 25797,01 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов"язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, представник відповідача посилається на те, відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» ПрАТ «Рівнеазот» є платником єдиного внеску, що разом із нормами п. 1 ст. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час\~ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 2247- ВК від 15.08.2017 року позивач був звільнений з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю з 23 серпня 2017 року. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата за лютий-червень 2017 року в сумі 11834, 40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 року по 14.03.2018 року у сумі 25797,01 грн. , у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Відповідно до вимог\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз»яснень, наведених у пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року в сумі 11834, 40 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 року по 14.03.2018 року у сумі 25797,01 грн. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов»язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Крім того, доводи представника відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до розяснень, даних в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обовязок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 704, 80 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved