Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

18.11.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» яке перейменовано в ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» /далі ПАТ/, яким просить стягнути відповідно до ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст.5,11-12 Закону України «Про охорону праці» з ПАТ 25000 грн. моральної шкоди, у звязку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності, встановленої первинно 12.01.1998 р. В обґрунтування вказує, що в період його роботи в важких та шкідливих умовах праці з 02.09.1977 р. по 04.04.1997 р. тривалий час водієм великовантажного автомобіля гірничо-транспортного цеху ПАТ ним отримано хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба 1-2 ст., яке відповідно до акту розслідування від 30.12.1997 р. виникло з вини роботодавця. Згідно висновку МСЕК від 12.01.1998 р. вперше позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 30 %, строком до 01.01.1999 р., яка висновком МСЕК від 25.02.1999 р. збільшена до 40 % та встановлена безстроково. Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в важких та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювання він неодноразово знаходився на лікуванні, позивачу важко виконувати будь яку фізичну роботу, він відчуває постійний біль в ногах, руках, хребті, обмежений в спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві звязки, просить стягнути з ПАТ 25000 грн. моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, вказує що на вимоги позивача строк позовної давності не поширюється. Представник ПАТ за довіреністю [PERSON] позов не визнав, надала письмові заперечення якими вважає позов безпідставним, та таким що суперечить закону, крім того вважає що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору відповідно до ст.233 КЗпП України. Вказує також що на час спірних правовідносин діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, зв'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р. згідно п.11 яких розмір моральної шкоди був обмежений сумою в 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на теперішній час становить 2550 грн. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено поясненнями сторін, актом розслідування хронічного професійного захворювання а.с.13, що позивачу [PERSON] 30.12.1997 р. встановлено хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба 1-2 ступеню. Позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 30 % по вказаному захворюванню з 19.01.1998 р. по 01.01.1999 р. висновком МСЕК від 19.01.1998 р. а.с.14. Згідно послідуючих наказів та висновків МСЕК а.с.15, відсоток стійкої втрати професійної працездатності позивача змінювався, та висновком від 25.02.1999 р. позивачу встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності безстроково а.с.15. Як видно з зазначених доказів право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] з моменту первинного встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності 19.01.1998 р., саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди. На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст.456 ЦК УРСР 1963 р., ст.12 Закону України «Про охорону праці», та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, зв'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р. (далі Правила) Згідно ст.456 ЦК УРСР 1963 р. - у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток… Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.11,40 Правил моральна шкода відшкодовувалася власником за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі встановленою за домовленістю сторін, рішенням комісії по трудовим спорам, або рішенням суду. Зокрема п.11 ч.2 зазначених Правил діяв в редакції від 03.10.1997 р. згідно якого - розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 2550 грн. (17 грн. х 150), обрахування слід вести виходячи з неоподаткованих мінімумів як передбачено Правилами, оскільки ст.456 ЦК і Правила є спеціальними нормативними актами порівняно з загальною нормою ст.440-1 ЦК УРСР 1963 р. Згідно ст.153 КЗпП України було передбачено, що на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обовязок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Позивачу як вказувалося раніше згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання встановлене професійне захворювання, виробничими факторами, що спричинили захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів шуму та вібрації виробничого середовища та трудового процесу. Позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів понад 17 років. Суд при вирішення спору керується роз'ясненнями п.п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При вирішення спору керується тими нормами законодавства, яке діяло на час спірних правовідносин При встановленні розміру моральної шкоди суд враховує характер захворювання, повязаного з обмеженням в пересуванні та фізичних навантаженнях, фізичних і моральних страждань позивача в звязку з цим, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються медичними документами а.с.16-17, 29, позов слід задовольнити частково та стягнути з ПАТ на користь позивача 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму який обмежує суд при визначенні шкоди. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає безпідставним, так як відповідно до ст.268 ч.1 п.3 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. На вимоги про захист порушених особистих немайнових прав позовна давність не поширювалася згідно правил ст.83 ЦК УРСР 1963 р. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Таким чином стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.79, 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПАТ на користь держави судовий збір в сумі 640.000 грн. На підставі ст.ст.153 КЗпП України, п.11,40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, зв'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р.,

Outcome: partial