Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

26 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 3-6). Ухвалою суду від 27 вересня 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, позивачу був наданий строк для усунення недоліків (а.с. 21-22). 25 жовтня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 28-31). Позивачі [PERSON] та [PERSON] , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, просять справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю, не заперечують проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання, про що суду надали відповідні заяви (а.с.47). Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 46), в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав. Ухвалою суду від 08 січня 2020 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності виданого 15 січня 2008 року Краснолиманською міською радою та виданого згідно з розпорядженням міського голови Перебийноса Л.Г. №-12 від 15 січня 2008 року (а.с. 10, 11), власниками квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП "Бюро технічної інвентаризації" м. Слов"янськ № 17766001 від 17 лютого 2008 року (а.с. 12). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується наданою позивачами копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 420 (а.с. 34). Згідно повідомлення державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Семенової І.М. від 29 жовтня 2019 року спадкова справа щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилася, із заявами про прийняття або про відмову від прийняття спадщини до Лиманської державної нотаріальної контори ніхто не звертався (а.с. 41). Згідно довідки № 4735 від 04 вересня 2019 року, виданої відділом надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, у житловому приміщенні - квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також відповідач - [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак, за місцем реєстрації не проживає з вересня 2018 року, не користуються житлом, не зберігає у квартирі належне йому майно, його особисті речі у приміщенні відсутні, про що був складений відповідний акт обстеження (а.с. 14). Факт не проживання відповідача у квартирі позивачів також підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачів (а.с. 15, 16). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено у ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 15 січня 2008 року у позивачів виникло право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач тривалий час відсутній за адресою реєстрації, у зазначеній квартирі не проживає з вересня 2018 року. Власникам належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивачів стосовно визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Щодо вимог позивачів про стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.10. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо Закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі, визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Згідно квитанції № 150 від 25 вересня 2019 року ТВБВ 10004/0152 позивачем [PERSON] за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 2). Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved