Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

28 січня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до об"єднаної територіальної громади Краснолиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, розташованого за адресою: вул. Пархоменко, 30А, м. Красний Лиман Донецької області. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилася, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі (а.с. 45). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.46), в судове засідання повноважного представника не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України, задовольнивши клопотання позивача. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 липня 2014 року в м. Красний Лиман Донецької області помер батько позивачки [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок господарсько-побутовими спорудами та будівлями, розташований за адресою: вул. Пархоменко, 30А, м. Красний Лиман Донецької області, на земельній ділянці Краснолиманської міської ради, що належав померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Краснолиманською держнотконторою 16 листопада 1973 року за реєстровим № 2041 і зареєстрованим у Слов"янському інвентарбюро 30 травня 1977 року за № 6552. (а.с.10,11,12-13). Єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] були його дочка - позивач по справі, та його дружина [PERSON], яка спадщину прийняла у встановленому ст. 1269 ЦК України порядку. Частка кожного із спадкоємців складала по 1/2 спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] 25 лютого 2015 року [PERSON] померла, так і не отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] та правовстановлюючий документ (державний акт) на неї (а.с.20, 24). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] являється її дочка - позивач, яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори, але отримала свідоцтво про право на спадщину лише в частині спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових споруд та будівель, розташованого за адресою: вул. Пархоменко, 30А, м. Красний Лиман Донецької області, власником якої він являється згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49654279, виданого Краснолиманською державною нотаріальною конторою 11.12.2015 року (а.с.20,21). При цьому у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових споруд та будівель, розташованого за адресою: вул. Пархоменко, 30А, м. Лиман Донецької області, власником яких являвся [PERSON], які у встановленому законом порядку прийняла [PERSON], позивачу постановою державного нотаріуса від 11 грудня 2015 року було відмовлено з тих підстав, що на момент смерті [PERSON] не отримала правовстановлюючий документ на вказане майно (а.с.24). Однак відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] прийняла спадщину, надавши до Краснолиманської державної нотаріальної контори заяву в порядку ст. 1269 ЦК України та не отримала свідоцтва про право на спадщину (а.с.20). Незважаючи на те, що статтею 1297 ЦК України передбачений обов»язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України лише передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і невідповідності щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно на підставі ч.4 ст.25 ЦК України. Суд також враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Але надані позивачами докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті прогалин і протиріч законодавства, позбавлена можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне їй по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України вона має право звернутися до суду з позовом про визнання за неютакого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved