Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 липня 2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд: - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] ; - зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є належним власником квартири [ADDRESS] , яку отримав в дар від своєї дочки [PERSON] , яка в свою чергу її придбала у [PERSON] Позивач стверджує, що відповідач був членом сім`ї попереднього власника квартири [PERSON] , який після відчуження квартири не здійснив дії зі зняття свого місця проживання. Позивач зазначив, що реєстрація відповідача у належній йому квартирі, позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном для вільного використання та проживання в ньому, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2019 року клопотання представника третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про закриття провадження по справі в частині позовних вимог задоволено. Провадження по цивільній справі №520/17850/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в частині вимоги про зобов`язання Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] закрито. Провадження по цивільній справі №520/17850/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в частині вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, продовжено в порядку передбаченому цивільним судочинством. Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 22.10.2019 року до суду надійшла заява від позивача, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Частинами 6, 7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка,\~а у\~випадках,\~встановлених цим\~Кодексом,\~разом з\~копіями відповідних\~документів надсилається\~на офіційну\~електронну адресу\~відповідного учасника\~справи,\~у випадку\~наявності у\~нього офіційної\~електронної адреси\~або разом\~із розпискою\~рекомендованим листом\~з повідомленням\~про вручення\~у випадку,\~якщо така\~адреса відсутня,\~або через\~кур`єрів за\~адресою,\~зазначеною стороною\~чи іншим\~учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі\~ненадання учасниками\~справи інформації\~щодо їх\~адреси судова\~повістка надсилається: 1)\~юридичним особам\~та фізичним\~особам -\~підприємцям -\~за адресою\~місцезнаходження (місця\~проживання),\~що зазначена\~в Єдиному\~державному реєстрі\~юридичних осіб,\~фізичних осіб\~-\~підприємців та\~громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.32) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 04 листопада 2002 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та саме за вказаною адресою направлялись судові повістки на ім`я відповідача [PERSON] , які були повернуті до суду з зазначенням причини невручення за вказаною адресою не проживає. На підставі викладеного вбачається, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, в які повторно не з`явився без поважних причин. Представник третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 21.10.2019 року до суду надійшла заява від представника про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до\~ч.4\~ст.\~223\~ЦПК України,\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №15186, квартира [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу 07 липня 2016 року змінила прізвище на [PERSON] . 07 липня 2015 року [PERSON] передала в дар зазначену квартиру [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 07 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.М., зареєстрованого в реєстрі за №743. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 23.07.2019 року за вих. №33, виданої ЖБК «Іллічівський, 33», вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , мешкають та зареєстровані наступні особи: [PERSON] , з 16.12.2003 року та колишній власник - [PERSON] , з 04.11.2002 року. Місце реєстрації [PERSON] у вказаній квартирі з 04.11.2002 року, також підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області. На підставі викладеного вбачається, що до набуття родиною позивача права власності на вказану квартиру, в ній вже був зареєстрований відповідач [PERSON] . Згідно з наданим до суду актом від 23 липня 2019 року, засвідченим підписом голови ЖБК «Іллічівський, 33», вбачається, що голова, а також мешканці квартир [ADDRESS] [ADDRESS] , [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не мешкає з 2003 року, а саме після того, як здійснив її відчуження. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу\~ст. 316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.\~77, 78 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивача [PERSON] , який з 2015 року, є власником квартири [ADDRESS] , відповідач у належній позивачу квартирі не мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири пов`язані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною.\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved