Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до районного суду з позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість: за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року в розмірі 83 552,0 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 40 000,0 доларів США, заборгованість по процентам - 42 353,0 доларів США, заборгованість по штрафу - 32 431,36 грн.; за Договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року в розмірі 83 552,0 євро в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 40 000,0 євро, заборгованість по процентам - 42 352,0 євро, заборгованість по штрафу - 34 539,4 грн.; за Договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року в розмірі 146 216,0 євро в гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на час ухвалення судом рішення, з яких: заборгованість по тілу позики - 70 000,0 євро, заборгованість по процентам - 74 116,0 євро, заборгованість по штрафу - 60 443,96 грн.; а також за зустрічним позовом відповідача [PERSON], в якому він просить визнати недійсними з моменту укладання вищевказані договори позики №№ 1,2,3 укладені 18.04.2012 р. між ним та позивачем за первісним позовом. На підтвердження вказаного позивачем наданий відповідний уточнений Розрахунок заборгованості . Позивач свої вимоги мотивує тим, що 18 квітня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договори позики №1,№2 та №3, а також в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за зазначеними Договорами позички 20.03.2015 року між ним та [PERSON] було укладено Договір поруки, за яким поручитель узяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність за невиконання боржником зобов'язань за Договорами позики . Вказує , що за зазначеними Договорами позики №1,№2 та №3 відповідач [PERSON] отримав від нього в позику 40 000 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 320 000 грн., 40 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 440 000 грн. та 70 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 770 000 грн. відповідно до вказаних договорів. На підтвердження отримання від позивача коштів у позику відповідач [PERSON] видав позивачу 18 квітня 2012 року розписку , в який підтверджує отримання коштів у розмірі 40 000 доларів США та 110 000 Євро від позивача у відповідності до договорів позики № 1, № 2 та № 3 від 18 квітня 2012 року. Умовами вказаних договорів сторони погодили , що за користування коштами позичальник сплачує позивачу проценти із розрахунку 24% річних . Позивач посилається також на те, що сторони погодили порядок сплати процентів та узгодили , що за порушення строку сплати процентів Позичальник зобов'язується сплатити на користь Позикодавця штраф у розмірі 3% від суми позики, а у випадку порушення строку сплати процентів , що процента ставка збільшується на 10%. Умовами кожного договору позики визначений та встановлений строк повернення коштів, наданих у позику. В зазначений строк узяті на себе зобов'язання [PERSON] виконані не були. Позика не повернута та позичальник ухиляється від виконання узятих на себе зобов'язань. Поручителем також не виконані узяті ним на себе зобов'язання , що й примусило Позивача звернутися до суду. Провадження у справі було відкрито ухвалою від 22.07.2015 р. (суддя Шаховніна М.О.). Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в який просить визнати недійсними договори позички №№1,2,3 укладені 18 квітня 2012 року між ним та [PERSON] недійсними з моменту їх укладання . Посилається на те, що вказані договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства, відповідач здійснює систематичну (оскільки перевищує два рази) діяльність пов'язану з наданням позик в іноземній валюті іншим фізичним особам з метою одержання процентів. Він звернувся з метою одержання роз'яснень із запитами до Нацкомфінпослуг та ДФС України та з посиланням на їх відповіді просить визнати недійсними вказані договори позички №№1,2,3 від 18.квітня 2012 року . Зазначив та вказав, обґрунтовуючи сплату ним судового збору, без застосування наслідків їх недійсності. Ухвалою від 10.01.2017 р. первісний та зустрічний позови об'єднані в одне провадження. Ухвалою від 20.02.2017 р. було залишено без розгляду позов третьої особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів позики. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 14.06.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Ухвалою від 18.12.2017 р. було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача в роз'єднанні первісного та зустрічного позовів. Ухвалою від 18.12.2017 р. було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зміну статусу третьої особи без самостійних вимог на третю особу із самостійними вимогами. Ухвалою від 18.04.2018 р. визнано необґрунтованим відвід головуючому, заявлений представником третьої особи. Ухвалою від 23.04.2018 р. залишено без задоволення заява представника третьої особи про відвід головуючому. При цьому, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.03.2016 р. відхилена апеляційна скарга представника відповідача на ухвалу про відкритті провадження від 22.07.2015 р. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22.08.2016 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача-1 на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.10.2016 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника третьої особи на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30.05.2017 р. залишено без змін ухвалу від 20.02.2017 р. про залишення без розгляду позову третьої особи. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 21.05.2018 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача-1 на ухвалу про відкриття провадження у справі від 22.07.2015 р. Представник позивача за первісним позовом уточнені позовні вимоги у судовому засіданні підтримав та просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував , просив в його задоволенні відмовити. Надав пояснення, аналогічні викладеним в первісному позову обставинам. Подав письмові заперечення проти зустрічного позову, який вважав безпідставним та не заснованим на законі. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, зустрічний позов відповідача [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився , про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Про причини своєї неявки до суду не повідомив . Суд вважає за можливим розглянути справу за його відсутністю на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов відповідача [PERSON] підтримала та просила його задовольнити . Суд встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким наданаоцінка в їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому його задоволенню, а зустрічний позов є таким , що задоволенню не підлягає виходячи з такого. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 квітня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договори позички № 1, №2 та №3, які за своїм змістом є договорами позики . Вказане також підтверджується викладеним в .1 зазначених Договорів ".. надалі іменується позика". При цьому зазначені Договори є фактично ідентичними за своїм змістом за виключенням положень, які стосуються суми переданої за ними позики та строку її повернення. В рахунок забезпечення виконання зобов'язання за зазначеними Договорами позики 20.03.2015 року між позивачем та [PERSON] також було укладено Договір поруки, за яким поручитель узяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність за невиконання боржником зобов'язань за вказаними Договорами позики. Факт укладання сторонами зазначених Договорів сторонами не оспорюється . Відповідно до п. 1.1. вказаних договорів позикодавець зобов'язався передати, а Позичальник прийняти у власність грошові кошти (надалі іменується " позика) в сумі : 40 000 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 320 000 грн., 40 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 440 000 грн. та 70 000 Євро, що в еквіваленті в національній валюті на момент укладення договору складало 770 000 грн. відповідно до кожного з вказаних договорів. На підтвердження отримання від позивача коштів у позику відповідач [PERSON] видав позивачу 18 квітня 2012 року розписку , в який власноручно своїм підписом підтвердив отримання ним коштів від позивача у розмірі 40 000 доларів США та 110 000 Євро у відповідності до договорів позики № 1, № 2 та № 3 від 18 квітня 2012 року.. ( а.с.12), що підтверджує факт отримання відповідачем коштів в позику від позивача . Відповідач [PERSON] під час слухання справи також підтримував заяву третьої особи [PERSON], в якій зазначається про передання позивачем та отримання ним 18.04.2012 року зазначених в ній коштів ( а.с. 121 т.1) та своїм підписом під вказаними Договорами підтвердив факт одержання від Позивача позики в зазначеному в них розмірі та умовах. Одночасно відповідачем [PERSON] суду не надано будь-яких доказів , що вказана позика була узята ним та була використана в інтересах сім'ї відповідача . При цьому суд роз'яснював сторонам , у т.ч. й відповідачу їх процесуальні права та обов'язки, якими встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи доказів узяття позики та її використання в інтересах сім'ї відповідача не містять. Не надано таких доказів й третьою особою по справі - дружиною позичальника [PERSON] За таких обставин у суду відсутні підстави вважати , що позика була узята та узяті [PERSON]. у позику кошти були використані позичальником в інтересах сім'ї. А згідно п. 7 позичальник письмово також підтвердив, що отримав згоду іншого з подружжя на укладання цього договору. Відповідно до п. 2. Договору позички №1 сторони домовилися, що Позичальник зобов'язується повернути позику готівкою в строк до 18 серпня 2012 року . А відповідно до п. 2. Договорів позички № 2 та № 3 сторони домовилися, що Позичальник зобов'язується повернути позику готівкою в строк до 18 квітня 2013 року . Як пояснив у судовому засіданні представник позивача , відповідач у строк, узгоджений сторонами та передбачений п. 2 . договору позики, свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав , узяті ним в позику кошти не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Доказів повернення позики та виконання узятих на себе зобов'язань за зазначеними вище Договорами відповідачами не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження своїх доводів позивачем суду було надано оригінали вказаних договорів позички №1, №2 та №3 та оригінал розписки, як це передбачене ст. 1047 ЦК України.. Вказані докази суд оцінює як належні та допустимі докази по справі . Факт наявності у позивача, як позикодавця оригіналів вказаних договорів позички №1, №2 та №3 та оригіналу розписки підтверджує факт неповернення відповідачем [PERSON] позики та не виконання узятих за ними на себе зобов'язань . Одночасно суд враховує, що позивач за первісним позовом фактично не заперечує та визнає часткове виконання відповідачем [PERSON] узятих на себе зобов'язань, про що було зазначено представником позивача в його виступі та викладене письмово у судових дебатах , які є наявними в справі, зокрема щодо факту сплати відповідачем [PERSON] та отримання позивачем [PERSON] за Договором позички № 1 від 18.04.2012 року коштів у сумі 2 450 доларів США, а також коштів у сумі 2 800 Євро за Договором позики № 2 від 18.04.2014 року . У зв'язку з чим позовні вимоги позивача за первісним позовом з урахуванням також цього підлягають до їх часткового задоволення . Відповідно до ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Сторони в п.2. кожного з Договорів погодили сплату процентів . З урахуванням цього та вказаних норм закону суд враховує сплачені відповідачем [PERSON] та отриманні позивачем [PERSON] за Договором позички № 1 від 18.04.2012 року кошти у сумі 2 450 доларів США, а також кошти у сумі 2 800 Євро за Договором позики № 2 від 18.04.2014 року у рахунок виконання позичальником його зобов'язань в зазначених сумах щодо сплати процентів за Договором позички № 1 від 18.04.2012 року та за Договором позики № 2 від 18.04.2014 року відповідно . Відповідно позичальником було частково повернуто суму відсотків за користування позикою, проте сама позика та інші платежі, узгоджені сторонами повернуті та сплачені ним не були. Доказів виконання позичальником своїх зобов'язань в частині сплати решти процентів, нарахованих відповідно до умов договору та повернення позики відповідачами не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено неналежне виконання відповідачами узятих на себе за відповідними договорами зобов'язань. У зв'язку з чим суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача за первісним позовом. Суду позивачем за первісним позовом наданий відповідний Розрахунок заборгованості. У суду відсутні підстави не брати його до уваги та не враховувати . Будь-якого Контрозрахунку відповідачами не надано. При цьому судом роз'яснювалися сторонам їх процесуальні права та обов'язки. Вказаний Розрахунок перевірений судом. Сума заборгованості в частині позики та не повернута позичальником сума позики за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - 40 000 доларів США відповідає умовам вказаного Договору та вимоги позивача в цій частині підлягають до їх задоволення. Сума заборгованості в частині сплати процентів за цим Договором з урахуванням сплачених позичальником коштів у сумі 2 450 доларів США ( 42352- 2450=39902 доларів США) також відповідає умовам вказаного Договору та вимоги позивача в цій частині підлягають до їх задоволення у сумі (39902 - 40 = 39 862 доларів США ) за мінусом 40 доларів США , які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] у солідарному порядку з врахуванням Договору поруки та відповідно солідарного обов'язку відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості. При цьому суд зауважує, що доказів на спростування сум заборгованості та будь-якого Контрозрахунку відповідачами не надано. Віповідно до ч. 1 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України). Частиною 1 ст. 1048 передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок нарахування та сплати процентів встановлений договором . Сума заборгованості в частині позики та не повернута позичальником сума позики за Договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року - 40 000 Євро відповідає умовам вказаного Договору та вимоги позивача в цій частині підлягають до їх задоволення. Сума заборгованості позичальника в частині сплати процентів за цим Договором з урахуванням сплачених позичальником коштів у сумі 2 800 Євро ( 42353 - 2800 = 39 553) також відповідає умовам вказаного Договору та підлягає до задоволення у сумі ( 39553 - 40 = 39513 Євро) за мінусом 40 Євро які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] у солідарному порядку з врахуванням умов Договору поруки та відповідно солідарного обов'язку відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості. Сума заборгованості в частині позики та не повернута позичальником сума позики за Договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року - 70 000 Євро відповідає умовам вказаного Договору та вимоги позивача в цій частині до відповідача [PERSON] підлягають до їх задоволенню. Сума заборгованості в частині сплати процентів за цим Договором у сумі 74 116 Євро також відповідає умовам вказаного Договору та підлягає до задоволення у сумі ( 74 116 - 70 = 74046 Євро ) за мінусом 70 Євро , які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] у солідарному порядку з врахуванням Договору поруки та відповідно солідарного обов'язку відповідачів за первісним позовом щодо повернення вказаної суми заборгованості. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Умовами вказаних вище договорів сторони погодили , що у разі порушення зобов'язань позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 3% від суми невиконаного зобов'язання. Судом встановлено порушення позичальником узятих на себе за договорами зобов'язань. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Суд зазначає, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання.. Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11 , від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 08.02.2017 р. у справі № 6-1905цс16, що відповідає послідовній судовій практиці у присудженні виконання грошового зобов'язання у гривні, зокрема у стягненні такої частини грошового зобов'язання як пеня, штраф , неустойка, проценти та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України - «відповідальність за порушення грошового зобов'язання». Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. За таких обставин вимоги суд приходить до висновку про наявність підстав , передбачених законом та договором , для стягнення з відповідача [PERSON]. штрафу за порушення та невиконання узятих ним на себе за зазначеними вище Договорами в національній валюті у сумі : - за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - 32 431,36 грн.; - за Договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року - 34 539,4 грн.; - за Договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року - 60 443,96 грн.; а усього у сумі 137 414,72 грн. та у зв'язку з цим вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом в цій частині підлягають до їх часткового задоволення. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності , суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом в зазначеній вище частині підлягають до їх задоволенню та з відповідача [PERSON] підлягає до стягненню заборгованість за вказаними вище Договорами : - за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - у сумі 79 862 дол. США , яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 40 000 доларів США та заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 39 862 доларів США , а також штрафу у сумі 32 431,36 грн: - за Договором позики № 2 від 18 квітня 2012 року - у сумі 79 513 Євро , яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 40 000 Євро та заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 39 513 Євро , а також штрафу у сумі 34 539,4 грн. - за Договором позики №3 від 18 квітня 2012 року - у сумі 144 046 Євро, яка складається з заборгованості за основною сумою наданої та неповернутої позики у сумі 70 000 Євро та заборгованості по сплаті процентів за користування позичальником позикою у сумі 74046 Євро , а також штрафу у сумі 60 443,96 грн. Таким чином з відповідача [PERSON] підлягає до стягненню на користь позивача за первісним позовом заборгованість за вказаними вище Договорами у загальній сумі : 79 862 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 2 217 352,46 грн та 113 559 Євро. , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 3 602 875,04 грн. , а також штрафу у сумі 137 414,72 грн. Одночасно суд, враховуючи укладання Договору поруки та визначений ним солідарний обов'язок боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] дійшов висновку про наявність підстав для часткового також задоволення вимог позивача за первісним позовом та стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно сум заборгованості: -за Договором позики № 1 від 18 квітня 2012 року - у сумі 40 дол. США , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1110 ,59 грн. -за Договором позики №2 від 18 квітня 2012 року - у сумі 40 Євро , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1269,08 грн. -за Договором позики № 3 від 18 квітня 2012 року - у сумі 70 Євро , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 2220,83 грн. Таким чином з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає до стягненню на користь позивача за первісним позовом солідарно заборгованість за вказаними вище Договорами у загальній сумі : 40 дол. США , що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 1110, 59 грн. та 110 Євро, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судом рішення складає еквівалент в національній валюті у сумі 3489,96 грн. Судом встановлено, що зобов'язання за вказаними договорами № 1, №2 та №3 забезпечено договором поруки, який було укладено 20.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-14)). Згідно умов п.1 поручитель на добровільних засадах зобов'язується солідарно з позичальником відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником в повному обсязі зобов'язань за зазначеними вище Договорами позики №1, №2 та №3 від 18 квітня 2012 року, укладеними між позикодавцем та позичальником, згідно яких позичальник зобов'язаний повернути, а також виконати інші зобов'язання, що передбачені договором позики. Згідно з ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що вказаним договором поруки від 20.03.2015 року встановлена обмежена відповідальність поручителя у вказаних в договорі розмірах . Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання у визначеному ним розмірі ; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов'язками; у разі невиконання боржником основного зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов'язується виконати борг боржника замість останнього; обов'язок поручителя полягає не лише у виконанні обов'язку повернення позики замість боржника, а у виконання обов'язку сплатити передбачені договором позики проценти . Як передбаченост.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1.Договору поруки, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поручитель поручається перед [PERSON] за виконання боржником грошових зобов'язань за зазначеними вище Договорами . Розмір відповідальності поручителя визначений та узгоджений сторонами в п.2. Договору поруки від 20.03.22015 року . Згідно п.4. Договору поруки у разі невиконання Боржником своїх зобов'язань з повернення грошових коштів за Договором позики, визначено , що Боржник й поручитель відповідають як солідарні боржники. В наданих суду письмових запереченнях ( т.1. а.с. 47-48) відповідача [PERSON] фактично частково визнав позовні вимоги позивача у розмірі, визначеному Договором поруки. У сукупності з наведеними нормами закону та дослідженими судом доказами по справі вказане є підставою для задоволення первісного позову в вказаній частині . За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в вказаній їх частині також підлягають задоволенню та про необхідність стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача за первісним позовом зазначеної вище заборгованості у солідарному порядку. Щодо зустрічного позову відповідача [PERSON] про визнання Договорів позички №1, №2 та №3 недійсними з моменту їх укладання , суд , дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення. Суду надані оригінали зазначених вище Договорів та Розписки позичальника, які власноручно підписані відповідачем [PERSON], проти чого він та його представник не заперечував. Ними встановлені та визначені права та обов'язки сторін. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідачем [PERSON], як це й встановлено судом та не заперечується відповідачем, вчинялися відповідні дії на виконання зазначених Договорів та сплачені на користь позикодавця відповідні суми у розмірі 2 450 доларів США та 2 800 Євро. Суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом, що своїми фактичними діями по сплаті коштів за користування позикою відповідач визнає таким чином факт отримання ним від позивача коштів у позику та укладення і дійсності вказаних договорів. Суд критично оцінює посилання позивача за зустрічним позовом та його представника в обґрунтування зустрічного позову та пред'явлених вимог на Лист Нацкомфінпослуг за вих. № 6562/16-12 від 12.10.2016 та Лист ДФС від 28.10.2016, оскільки підстави визнання правочину недійсним визначаються та встановлені законом. Крім цього вільне волевиявлення на відповідність її внутрішній волі особи, яка укладає правочин віднесено законом до ознак дійсності правочину - на момент укладання оспорюваних ним Договорів та отримання коштів від позикодавця у позику Позивач за зустрічним позовом не заперечував та діючі вільно на власний розсуд погодився на виникнення між ним та позикодавцем відповідних правовідносин. Його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішньому волевиявленню. Доказів зворотного суду не надано. Відповідач [PERSON] погоджувався як з отримання ним позики від позикодавця, так й з усіма умовами, викладеними в зазначених договорах., у т.ч. й з умовами, викладеними в п. 7 зазначених договорів. Позивач за зустрічним позовом погоджувався та підтвердив, що обидві сторони мають право на укладання вказаних договорів. Він не заперечував, що вказані договори набувають чинності з моменту передання позикодавцем та отримання ним, як позичальником коштів. У своїх пояснення представник позивача за первісним позовом пояснював, що зазначеними договорами сторони конкретизували наявні між ними правовідносини позики. Судом встановлено , що усі оспорювані позивачем договори укладені в один день . Передача за ними коштів також була проведена одноразово в один й той же самий день -18.04.2012 року. З урахуванням реального характеру договору позики правовідносини позики між сторонами виникли в один день. Зазначені кошти, були передані позикодавцем та отриманні позичальником одноразово, що виключає факт систематичності та підтверджується наявністю однієї розписки відповідача про їх отримання (том 1 а.с.12) . З урахуванням цього твердження та посилання позивача за зустрічним позовом на інше не знайшли під час судового розгляду свого підтвердження та будь-яких доказів здійснення позикодавцем інших дій щодо надання коштів в позику позивачем за зустрічним позовом не надано. При цьому суд зазначає, що сама по собі передача належної особі на праві власності іноземної валюти в позику не є розрахунком за якусь послугу. При укладанні договору позики сторони керуються загальними положеннями про порядок укладання договорів. Договір позики це один з видів договірних зобов'язань, передбачених законом, на передачу однією особою іншій належного їй майна . Передача іноземної валюти, що належить особі на праві власності в позику є лише способом розпорядження власника належним йому майном. Власник має право за законом володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. За нормами діючого законодавства резиденти та нерезиденти України мають право бути власниками валютних цінностей. Обмеження щодо здійснення цього права власності стосується лише використання валютних цінностей у якості засобу платежі за товари , надані послуги чи роботи. Кошти, що були передані та отримані за спірними договорами не є оплатою за товари, надані послуги чи роботи. Суд зауважує, що в Листі за вих. № 6562/16-12 від 12.10.2016 вказано, що Нацкомфінпослуг не наділений повноваженнями надавати роз'яснення законодавства Україні. Аналогічно не містить будь-якого іншого посилання , як на норми податкового законодавства й викладене в Листі ДФС від 28.10.2016. Відповідно суд критично оцінює вказані докази. Діючим законодавством України вираження у договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті є законним. Судом встановлено, що оспорювані позивачем за зустрічним позовом Договори містять посилання на грошовий еквівалент іноземної валюти до національної валюти України - гривні, що відповідає законові. Суд погоджується з доводами представника відповідача за зустрічним позовом, що позичальник не був позбавлений можливості виконати узяті ним на себе за вказаними Договорами зобов'язання як в іноземній, так й в національній валюті, проте належних дій на їх виконання ним не вчинено. Позичальник не заперечував при цьому, що за спірними договорами він отримав кошти у власність. Суд зазначає, що Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх вимог посилається лише наявністю у нього сумнівів. Проте вказане не є підставою для визнання правочину недійсним й суд не може ухвалювати рішення виходячи з припущення. Нормами ст. 81 ЦПК України встановлений обов'язок позивача, як сторони по справі довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, в чому саме полягає порушене право позивача за зустрічним позовом, за захистом якого він й звернуся до суду не надано Порушення прав позивача за зустрічним позовом судом не встановлено. Цивільний Кодекс України передбачає та не забороняє надання позик між фізичним особами у т.ч. й в іноземній валюті. Тому підстави, передбачені законом, для визнання спірних договорів відсутні, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову відповідача як необґрунтованого . У зв'язку з чим, суд не бере до уваги посилання представника відповідача за зустрічним позовом на пропуск строку позовної давності позивачем за зустрічним позовом. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч 1. ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. З урахуванням викладеного, у зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову, як необґрунтованого, клопотання представника відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом задоволенню не підлягає. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для частково їх задоволення . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, оскільки первісний позов задоволено, то сплачений позивачем [PERSON] судовий збір в розмірі 3 654,0 грн. підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до задоволених вимог на користь [PERSON] На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 610, 622, 625, 629, 1046,1047, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved