Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач - [PERSON] 15.06.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, в якій позивачка просить суд: - визнати, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] ; - вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вони, сторони з 30.09.1995 року перебувають зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року був розірваний. Як стверджує позивачка, в період шлюбу, а саме у 2003 році вони придбали спільно квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована за відповідачем, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, після розірвання шлюбу, відповідач змінив вхідні замки у вказану квартиру, та не впускає позивачка до неї, чим чинить перешкоди у користуванні спільним сумісним майном подружжя. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.08.2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 16.06.2017 року, відкрито провадження по справі на підставі позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. У попередньому судовому засіданні 10.10.2017 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - [PERSON] . 02.11.2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача - [PERSON] , про стягнення грошових коштів, в якому [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , грошові кошти в сумі 34022 долара 70 центів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 869280 гривень 80 копійок. В обґрунтування позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що 27 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на грошову суму у розмірі 8600 доларів США, з метою покупки нерухомості для сім`ї. 07 листопада 2003 року між АКБ «Правекс-Банк» з однієї сторони та [PERSON] - з іншої, було укладено кредитний договір № 25006-197/03Р на загальну суму 20000 доларів США з оплатою 14 відсотків річних для споживчих цілей. 07 листопада 2003 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] - з іншої, було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на суму 28 600 доларів США. 10.03.2009 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір № 22/09 на виконання ремонтно-монтажних робіт, з метою проведення ремонтних робіт квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, з метою оплати вищевказаних ремонтних робіт 02.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на загальну суму 21 750 дол. США з метою оплати ремонту квартири за адресою: [ADDRESS] . 25 жовтня 2011 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір страхування майна (квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) за GA.252.997523.3071, за яким відповідно до рахунку- фактури № 84 / від 02.11.2011 року [PERSON] було сплачено страхову премію в розмірі 1 366 грн. В період з 2003 по 2014 рік [PERSON] було погашено кредит, що підтверджуються довідкою, виданою Превекс-Банк за № 4134/12-01-2БТ від 07.09.2017 року. Як стверджує [PERSON] , на час придбання квартири та погашення кредитного боргу, він працював старшим інспектором ДПС в УДАІ ГУМВС України в Одеський області і його доходу вистачало лише на побутові потреби сім`ї, що підтверджується довідкою про доходи № 7/а-47 від 08 вересня 2017 року, а відтак погашення кредиту стало можливим лише завдяки грошовим коштам [PERSON] . Так, 08 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким в період 2003-2014 років [PERSON] надав для [PERSON] грошові кошти, в розмірі необхідному для погашення щомісячного кредитного боргу за кредитним договором № 25006-197/03Р від 07 листопада 2003 року, що в загальній сумі становить 37643 долари США. За наслідком викладеного, [PERSON] стверджує, що ним було залучено та витрачено на придбання та ремонт квартири, загальну суму в розмірі 68045,5 долари США, за наслідком чого просить суд стягнути з [PERSON] 50% вартості вказаних коштів в порядку поділу спільного майна подружжя. Судом в попередньому судовому засіданні 13.11.2017 року було ухвалено прийняти вказану зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2017 року клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/6983/17 - судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на час проведення якої провадження по справі зупинено. 20 вересня 2018 року до Київського районного суду міста Одеси з вказаної експертної установи надійшли матеріали справи №520/6983/17, з повідомленням про неможливість надання висновку за №17-7077 від 07.09.2018 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20.09.2018 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 22.12.2018 року представником позивачки було надано до суду висновок експерта №81/18 судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за замовленням [PERSON] 22.12.2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.07.2019 року представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] надав до суду клопотання про зупинення провадження в цій справі до набранням законної сили судовим рішенням у справі №520/16282/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, яке перебуває на розгляді в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області, з посиланням на те, що в цій справі позивачем за зустрічним позовом заявлені вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 34022 долара 70 центів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 869280 гривень 80 копійок, як такі, що були взяті [PERSON] в борг у [PERSON] та використані на користь сім`ї з [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2019 року зупинено провадження по цивільній справі №520/6983/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача - [PERSON] , про стягнення грошових коштів, до набранням законної сили судовим рішенням у справі №520/16282/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, яке перебуває на розгляді в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області. Постановою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21 серпня 2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 04.12.2019 року матеріали цивільної справи надійшли до суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.12.2019 року призначено справу до розгляду у відритому судовому засіданні на 28 січня 20120 року о 14 годині 30 хвилин. Позивачка у судове засідання призначене на 21.10.2020 року до суду не з`явилась, однак до суду надійшла заява від її представника про підтримання позовних вимог [PERSON] , відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак до суду надійшла заява від представника [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи, з підстав перебування відповідача на обстеженні в КНП «МКЛ №11» ОМР. Судом в судовому засіданні 21.10.2020 року було ухвалено відмовити у задоволенні вказаного клопотання, з підстав необґрунтованості. Так, суд зазначає, що у судові засідання призначені на 04.03.2020 року, 09.06.2020 року, 13.07.2020 року, 03.09.2020 року, 21.09.2020 року відповідач та його представник також поспіль не з`являлись, надаючи клопотання про відкладення судового засідання. Представником відповідача надано до клопотання про відкладення судового засідання 21.10.2020 року, довідку на підтвердження проходження відповідачем обстеження в КНП «МКЛ №11», однак суд вважає причини такої неявки неповажними, з підстав того, що представництво відповідача в цій справі здійснюється адвокатом, яким не надано до суду жодного доказу на підтвердження неможливості своєї неявки. Також, розцінюючи в сукупності надані до суду клопотання сторони відповідача за останні пів року, суд розцінює поведінку сторони відповідача, як таку, що спрямована на затягування розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Також суд враховує, що частинами 2,3 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. На підставі викладених обставинах, з урахуванням неявки сторонни відповідача, позивача за зустрічним позовом,до судового засідання з причин, які визнані судом неповажними, перебування справи на стадії розгляду справи, провадження в якій відкрито 07.08.2017 року, з метою забезпечення гарантій встановлених ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням того, що дії сторони відповідача свідчать про зловживання процесуальними правами та спрямовані на затягування розгялду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 21.10.2020 року за відсутності сторін по справі, на підставі документів наявних в матеріалах справи, з урахуванням відсутніх обставин, що перешкоджають розгляду справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає первісний позов підлягаючим до задоволення, зустрічний не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.09.1995 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оідіопольського районного управління юстиції Одеської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №74. Зазначений шлюб між сторонами був розірваний рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року по справі №518/937/14-ц, яке набрало законної сили 21.10.2014 року. Вказаним рішення суду [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище на « [PERSON] ». Також судом встановлено, що 07.11.2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , за наслідком чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Судом також встановлено, що 07 листопада 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. було посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстровано за №12937, на підставі якого [PERSON] придбав у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за ціною 152495,00грн, що еквівалентно 28600 доларів США. Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 20.09.2017 року за №488636.72.17, на підставі зазначеного договору купівлі-продажу, право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] . Також судом встановлено, що 07.11.2003 року між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №25006-197/03Р, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 20000 доларів США, зі сплатою 14% відсотків річних терміном з 07.11.2003 року по 07.11.2013 року. Тієї ж дати, в забезпечення виконання умов вказаного договору, між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрований в реєстрі за №14612, за умовами якого [PERSON] передав в заставу банку квартиру [ADDRESS] , Відповідно до довідки ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 07.09.2017 року за №4134/12-01-2БТ, підтверджено, що 07.11.2003 року між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №25006-197/03Р, умови і заборгованість за яким [PERSON] повністю погашена 09.01.2014 року. Зазначено, що станом на 05.09.2017 року зобов`язання за вказаним кредитним договором значаться виконаними в повному обсязі. На підставі викладеного, судом встановлено, що сторонами [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу було придбано нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Також, як встановлено судом, [PERSON] , в період шлюбу та в день укладення договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, було отримано кредит в сумі 20000 доларів США, який було погашено останнім також в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ст. ст. 60,61,63,65 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст.ст. 6, 12 КпШС правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою. Шлюб укладається в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми СК України, на які посилається позивач, оскільки вони діють починаючи з 01.01.2004 року. За наслідком викладеного, оскільки спірну квартиру подружжям було придбано за час перебування у шлюбі, суд доходить до висновку, що відповідне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Як судом встановлено сплата отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором відбулось в період перебування шлюбу, як і повний розрахунок за ним, за наслідком чого у суду відсутні підстави вважати, що зазначені кошти є особистою власністю відповідача по справі. Одночасно суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. [PERSON] не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ним були внесені в погашення вартості квартири, як і в погашення заборгованості за кредитним договором, грошові кошти, які належали йому особисто. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] під час розгляду справи не заявлялись вимоги щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю, а відтак відповідні обставини не є предметом розгляду справи. На підставі викладеного, з урахуванням положень КпШС, суд доходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак підлягає поділу в рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним з подружжя по Ѕ частці вказаної квартири. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 34022 долара 70 центів США, суд зазначає наступне. [PERSON] надано до суду розписку від 27.10.2003 року, відповідно до якої він отримав у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 8600 доларів США, для придбання квартири [ADDRESS] , які зобов`язався повернути по першій вимозі. Також надано розписку від 02.10.2009 року за умовами якої [PERSON] підтвердив, що отримав у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 21750 доларів США, для проведення ремонту в квартирі [ADDRESS] , які зобов`язався повернути по першій вимозі. 08.01.2014 року [PERSON] склав розписку, що отримував у [PERSON] в позику у період з 07.12.2003 року по 07.01.2014 року грошові кошти в сумі 37643 долара США для погашення заборгованості по кредиту, які зобов`язався повернути по першій вимозі. На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] склав три розписки на підтвердження отримання ним одноособово в позику у [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 67993 долара США. У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Обґрунтовуючи те, що вищевказані договори позики, укладені [PERSON] в інтересах сім`ї, останній посилається на те, що грошові кошти, одержані за цими договорами використані для придбання спірної квартири та проведення в ній ремонту. Однак, суд не приймає зазначений довід, оскільки [PERSON] не підтверджено, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання квартири та проведення ремонтних робіт. Крім того, як було встановлено під час розгляду справи, в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває на розгляді цивільна справа №520/16282/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики. За наслідком розгляду вказаної справи рішення суду не набрало законної сили. На підставі викладеного, суд вважає, що після вирішення питання щодо настання у [PERSON] зобов`язань зі сплати заборгованості за відповідними договорами позики та надання таким договорам відповідної оцінки судом, останній не позбавлений звернутись до [PERSON] в порядку регресу зі стягнення Ѕ вартості зазначених коштів. При викладених обставинах, суд вважає зустрічний позов необґрунтованим та не підлягаючим задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.368, ч. 1-2 ст.369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може -належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи зі змісту положеньст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток. Суд виділяє в користування сторонам спору частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Особливості здійснення права власності на житло визначені ЖК УРСР. Так, статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як встановлено в ходу судового розгляду, будь-яка домовленість між сторонами наразі відсутня. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 14 постанови від 22.12.1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника ( учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено судом, спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та підлягає поділу шляхом визнання парва власності за кожним по Ѕ частці вказаної квартири. Суд, враховує, що між сторонами відсутня домовленість щодо порядку користування цим житловим приміщенням та наявні заперечення відповідача протии позову у тому числі в частині користування позивачкою цим житловим приміщенням. Відповідно до висновку експерта №81/18 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 10.12.2018 року судовим експертом Рапач К.В., найбільш раціональний варіант порядку користування приміщеннями квартири [ADDRESS] , є: - виділення в користування особи 1 з часткою 1/2 житлову кімнату «3», площею 17,4 кв.м., житлова кімната «4», площею 9,9 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., разом загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м.; - виділення в користування особи 2 з часткою Ѕ житлову кімнату «7», площею 11,9 кв.м., житлову кімнату «8», площею 11,9 кв.м., лоджію, площею 2,9 кв.м., разом загальною площею 26,7 кв.м., житловою площею 23,8 кв.м.; - приміщення: 1- коридор, площею 12,3 кв.м.; 2- кухня, площею 9,6 кв.м.; 5- ванна, площею 2,7 кв.м.; 6- туалет, площею 1,3 кв.м.; 9- вбудована шафа, площею 0,6 кв.м., залишаються в загальному користуванні всіх співвласників. Під час розгляду справи позивачем, заявлено визначення за нею в користування приміщення житлової кімнати, визначені судовим експертом, як для Особи 2, за відповідачем, як для Особи 1, з більшою площею. Судом враховується, що на протязі всього розгляду справи з боку відповідача будь-яких заперечень з приводу вказаного висновку експерта не надходило, висновок експерта не спростований, можливі варіанту встановлення такого порядку користування житловим приміщенням не спростовані, враховуючи ту обставину, що запропоноване позивачем визначення порядку користування квартирою не призведе до значного збільшення та зменшення житлової площі відповідно позивача та відповідача по відношенню до площі, яка їм припадає відповідно до частки у праві спільної часткової власності, а відтак суд вважає встановлений судовим експертом можливий варіант визначення порядку користування спірною квартирою, який визнаний позивачем, прийнятним та таким, що відповідає діючому законодавству. При цьому, суд вважає можливим відійти в незначних обсягах від відповідності часток співвласників, що їм належать на праві спільної часткової власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що відповідач перешкоджає у праві користування квартирою, не надає ключі від вхідних дверей та не надає доступу до майна позивача, яке знаходиться в квартирі, що в свою чергу не спростовувалось відповідачем по справі, яким в свою чергу заперечувалось під час розгляду справи право позивачки на зазначене майно і проживання в ньому. З урахуванням викладеного, оскільки під час розгляду справи встановлено невизнання відповідачем права позивачки на проживання останньої в спірній квартирі, яка в свою чергу є співвласником цього майна, суд доходить про обґрунтованість вимог позивача частині вселення до зазначеної квартири. Розглядуючи зазначену справу, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги [PERSON] доведені належними і допустимими доказами, а відтак позов підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] , стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сплачений останньою судовий збір в сумі 9920 гривень 00 копійок. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved