Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

10.05.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 1 056 732, 67 грн., що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. В обґрунтування позову зазначав, що у квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] .Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Горлівка Донецької області України та його вимушеного переселення у 2014 році до підконтрольної Україні території - м.Полтави. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі №554/8970/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти країни та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області він, [PERSON] , був повноправним громадянином своєї держави, мав налагоджений побут, вів повноцінне життя та вільно спілкувався з друзями та родичами. Проте, з початком збройної агресії РФ проти України його було позбавлено такої можливості. Так, з весни 2014 року на території Горлівки почались проросійські мітинги, на яких озброєні проросійські бойовики показували своє зневажливе ставлення до будь-яких прав та моральних цінностей громадян. При цьому, будь-які прояви української ідентичності суворо заборонялися. Люди стали боятись спілкуватися українською мовою, носити державну символіку, висловлювати будь-яку підтримку на адресу України, адже в будь-який момент могли бути підданими фізичному примусу зі сторони проросійських бойовиків.Поступово на виїзді з міста було встановлено блокпости, поблизу яких озброєні люди у військовій формі здійснювали перевірку документів. Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. Як наслідок, перебування на вулицях міста стало небезпечним для життя, доступ до достовірної інформації, соціальних послуг і речей, необхідних для повноцінного існування та виживання став значно ускладненим.З приходом проросійських окупантів, життя в місті стало повністю неконтрольованим: почастішали випадки пограбування, почалось примусове вилучення бойовиками приватного майна, житлових будинків, автомобілів. Він та його родина були налякані такою обстановкою, тому намагались будь-яким чином оминати скупчення озброєних людей у військовій формі. Його хвилювання підсилювались великою вірогідністю потрапити в полон до проросійських бойовиків. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими від рук проросійських бойовиків, а тому його родина постійно почувала себе у небезпеці. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м.Горлівка, а тому в червні 2014 року, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, він був змушений за безцінь продати своє житло і переїхати зі своєю сім`єю до м. Суми, де друзі нам пообіцяли допомогти з помешканням. Разом з ними з окупованої території Донецької області виїхала і мати позивача, яка останнім часом у зв`язку з постійними стресами та переживаннями - почала скаржитися на погіршення здоров`я. По приїзду в м. Суми її психічний стан погіршився. Як наслідок, вона потрапила в психіатричну лікарню, де невдовзі померла. Після таких подій він з родиною переїхав до м. Полтави, де нам довелося пристосовуватися до нових умов життя. На даний час позивач з родиною проживає за адресою: [ADDRESS] .Отже, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені його права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Ухвалою суду від 15.05.2019 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження . В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Зі згоди представника позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст.78 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є уродженцем м.Горлівка Донецької області, паспорт громадянина України серії [NUMBER] ( а.с.9). Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення від 10.07.2015 року № 1603002813, [PERSON] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , та 30 серпня 2014 року перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) до м.Полтава за адресою: [ADDRESS] ( а.с.13). Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення від 06.09.2016 року № 1603004412, [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, адреса реєстрації: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] ( а.с.15). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі №554/8970/16-ц, встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти країни та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області ( а.с. 17- 26). Відповідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової)шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України). Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені у статті 1167 ЦК України. Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] зазначав, що з весни 2014 року на території м.Горлівка почались проросійські мітинги, на яких озброєні проросійські бойовики показували своє зневажливе ставлення до будь-яких прав та моральних цінностей громадян. Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. З приходом проросійських окупантів, життя в місті стало повністю неконтрольованим: почастішали випадки пограбування, почалось примусове вилучення бойовиками приватного майна, житлових будинків, автомобілів. Він та його родина були налякані такою обстановкою, тому намагались будь-яким чином оминати скупчення озброєних людей у військовій формі. Його хвилювання підсилювались великою вірогідністю потрапити в полон до проросійських бойовиків. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими від рук проросійських бойовиків, а тому моя родина постійно почувала себе у небезпеці. У своїй постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Матеріали справи не містять жодних свідчень близьких, друзів, родичів, виписок з лікарні про погіршення психічного здоров`я матері позивача та перебування її на лікуванні, як зазначає позивач, у зв`язку із постійними стресами та переживаннями, вимушеними переїздами. Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Як передбачено ч. 2 ст. 7 згаданого Закону, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. За п. 1 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 79 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права - суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Таким чином, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави, оскільки судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «рівний над рівними не має юрисдикції, влади» „par in parem non habet imperium". В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня. Незважаючи на те, що посольством РФ в Україні 21.06.2019 (а.с. 102) отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, а також неодноразові виклики в судове засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом РФ згоду на пред`явлення [PERSON] позову до РФ. Встановлення частиною 4статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того, хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, який визначений Законом України «Про міжнародне приватне право»,та не змінює визначені правила. Враховуючи вищевикладене, з огляду на принципи міжнародного права позовні вимоги [PERSON] до Російської Федерації не підлягають задоволенню. Судовий збір за розгляд даної справи судом необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed