Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 квартири [ADDRESS], загальною площею - 43,70 кв.м., житловою площею - 27,10 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25.01.1997 року між сторонами було укладено шлюб, від якого останні мають доньку [PERSON], [INFO]. В подальшому за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2014 шлюб між сторонами було розірвано, донька після розлучення проживає разом з позивачем, а відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, допомоги не надає. 07 серпня 2001 року під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем придбано спірну квартиру [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Оскільки питання про розподіл спільного сумісного майна сторонами в період шлюбу та по теперішній час не вирішувалось, згоди щодо поділу вказаного майна в добровільному порядку досягнуто не було, тому позивач звернулась до суду із позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, також позивач зазначила, що неповнолітня донька, яка проживає з нею та буде перебувати на її утриманні, оскільки відповідач фактично ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а той факт, що у спірній квартирі донька [PERSON] зареєстрована та має право проживання, вважає можливим відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину із спільного майна. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що донька вже через декілька місяців буде повнолітньою, останній по мірі матеріальної можливості допомагає, а отже просив поділити спірну квартиру між подружжям на рівні частки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.01.1997 року у Відділі реєстрації актів громадського стану Радянського району міста Києва, про що в Книзі актів про укладення шлюбу зроблено запис за №24 від 25.01.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER], яка згідно з поясненнь позивачки та Акту обстеження матеріалів-побутових умов проживання від 27.03.2017р., проживає разом з останньою за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, за час перебування у шлюбі, відповідачем [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу від 07.08.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., на підставі якого останній купив квартиру [ADDRESS] на підставі (а.с. 10). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2014 року, що набрало законної сили 04.072014 року, шлюб між сторона було розірвано (а.с. 9). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК та 372 ЦК. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Враховуючи вказані норми права, а також наявні по справі докази, пояснення сторін з приводу джерел набуття спірної квартири, суд приходить до висновку, що сторони набули спірне майно за спільні кошти. Судом також встановлено, що спірне майно придбавалось сторонами за час перебування в шлюбі, що не заперечувалось ними під час розгляду справи. Зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності. Отже, враховуючи те, що квартира сторонами була набута на праві власності за відповідачем за час шлюбу, суд вважає, що остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій, які б давали підстави для присудження грошової компенсації, квартира підлягає поділу, шляхом визначення ідеальних рівних часток, без реального поділу і залишення квартири у спільній часткові власності сторін. При цьому, суд не приймає до уваги пояснення позивача щодо можливості відступу від принципу рівності часток подружжя і виділити останній більшу частину спірної квартири, врахуваючи те, що на її утриманні перебуває донька, а відповідач матеріально не допомагає, з огляду на наступне. У пункті 30 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз"яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Разом з тим, за умовами ч.1,2,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". ) Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків або ж інших, які б давали суду можливість відступити від засад рівності часток. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] підлягає поділу в рівних частинах, оскільки підстави для відступу від засади рівності часток відсутні. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі - 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial