Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача незаконно отримані ним кошти у розмірі 4 052,52 грн. на користь центру та судовий збір в сумі 1 378 грн. Позов обґрунтовано тим, що відповідач 05.05.2015 року звернувся до Центру зайнятості з заявою про реєстрацію його безробітним та призначення допомоги по безробіттю. При цьому, у своїй заяві від 05.05.2015 року він зазначив, зокрема, що не являється субєктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обовязками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» 05.05.2015 року на підставі представлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного (наказ від 08.05.2015 року № НТ150508) та призначено допомогу по безробіттю з 12.05.2015 року по 05.05.2016 року (наказ від 12.05.2015 року № НТ150512). У лютому 2016 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення (акт від 22.02.2016 року № 5), яке регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на 05.05.2015 року, день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець [PERSON] (з 09.01.2003 року по 13.05.2015 року), про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Посилаючись на вимоги Закону України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття», Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затвердженого наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 року № 307, зареєстровано в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 року за № 915/5136, зазначає, що з правами та обовязками зареєстрованого безробітного відповідач був ознайомлений особисто, про що зазначив у своїй заяві про надання статусу безробітного, а також власноруч у додатку до персональної картки № 110114122900009, але з 09.01.2003 року відповідач відносився до категорії зайнятого населення та відповідно не мав права на статус безробітного і допомогу по безробіттю. Умисне невиконання відповідачем обовязків безробітного призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю за період з 12.05.2015 року по 22.06.2015 року на загальну суму 4 202,52 грн. Про прийняте рішення стосовно необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомив відповідача шляхом направлення йому за адресою реєстрації місця проживання листа-претензії від 29.02.2016 року № 06-34/695/08 та копії наказу Центру зайнятості від 26.02.2016 року № 181-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто 12.03.2016 року. Відповідач, погодившись добровільно повернути незаконно отримані кошти, перерахував на розрахунковий рахунок Центру зайнятості частину боргу у розмірі 100 грн. у квітні 2016 року, та 50 грн. у травні 2016 року. На день звернення Центру зайнятості до суду, відповідач наказ від 26.02.2016 року № 181-Д «Про повернення коштів» не оскаржив, як того передбачає законодавство, а здійснивши часткове повернення боргу у розмірі 150 грн., фактично визнав борг перед Центром зайнятості з підстав та у розмірах, визначених у претензії. По теперішній час відповідач добровільно не відшкодував Центру зайнятості незаконно отримані ним кошти допомоги по безробіттю у сумі 4 052,52 коп., а тому враховуючи викладені обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, але пояснив, що центром йому було незаконно нараховано допомогу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг. Центральним органом виконавчої влади, який виконує функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є Державна служба зайнятості відповідно до Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 року № 19/2013, яка представляє інтереси Фонду в судових та інших органах, проводить у встановленому порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, здійснює контроль за використанням коштів Фонду, що передбачено підп. 25, 27, 28, 29, 30 п. 4 Положення. Служба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, а також через міжрегіональні територіальні органи Служби. Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості входить у централізовану систему державних установ державної служби зайнятості, є базовим центром зайнятості, що виконує завдання та функції виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття відповідно до п.п. 1, 6 Положення про Кіровоградський міськрайонний центр зайнятості. Правове визначення поняття безробіття та зайнятості міститься в Законі України «Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VI, який набрав чинності з 01.01.2013. Згідно з п.7 ч. 1 Закону № 5067-VI зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. У ст.1 Закону № 5067-VI встановлено право кожного на вільне обрання зайнятості. Відповідно до ч.1 ст. 3 кожен має право на вільно обрану зайнятість, яка є реалізацією права громадянина вільно обирати вид діяльності, не заборонений законом (зокрема, що не повязаний з виконанням оплачуваної роботи, а також професією та місцем роботи відповідно до своїх здібностей та потреб). Відповідно до абз.1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону до зайнятого населення, належать громадяни, які, зокрема, самостійно забезпечують себе роботою, у тому числі члени особистих селянських господарств. Підприємницька діяльність в України є самостійною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку визначено у ст. 42 Господарського кодексу України. При цьому у статті 50 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Позбавляється ж фізична особа - підприємець статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч.7 ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"). Таким чином, фізична особа підприємець, незалежно від того отримує вона дохід чи ні, є зайнятою особою та не може бути визнана безробітною і не має права на допомогу по безробіттю до дати внесення у Єдиний державний реєстр запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою згідно з чинним законодавством. Вказаний висновок закріплений в постанові Верховного Суду України від 08.07.2014 № 21-79а14. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 05.05.2015 року звернувся до Центру зайнятості з заявою про реєстрацію його безробітним та призначення допомоги по безробіттю. При цьому, у своїй заяві від 05.05.2015 року зазначив, зокрема, що не являється субєктом підприємницької діяльності та ознайомлений з правами та обовязками безробітного, що визначені законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» 05.05.2015 року на підставі представлених документів та відомостей відповідачу було надано статус безробітного відповідно до наказу від 08.05.2015 року № НТ150508 та призначено допомогу по безробіттю з 12.05.2015 року по 05.05.2016 року відповідно до наказу від 12.05.2015 року № НТ150512. У лютому 2016 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, що підтверджується актом від 22.02.2016 року № 5 та регламентовано Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13 лютого 2009 року № 7-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за № 232/16248), згідно з даними обміну в електронній системі ЄІАС Центром зайнятості була отримана інформація про те, що станом на 05.05.2015, день звернення відповідача з заявою до Центру зайнятості та отримання статусу безробітного, він був зареєстрований як фізична особа-підприємець [PERSON] (з 09.01.2003 року по 13.05.2015 року), про що внесені відповідні дані у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За правилами частини 3 ст.44 3акону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. У частинах 2,3 статті 36 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття (далі - Закон № 1533-III), яка визначає права, обовязки та вiдповiдальнiсть застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробiтнi особи, зобовязані своєчасно подавати вiдомостi про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Одним з видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з частиною першою статті 7 Закону №1533-III є допомога по безробіттю. Згідно з пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для органiзацiї безробітними підприємницької дiяльностi, затвердженого наказом Мiнiстерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 №307, зареєстрованого в Мiнiстерствi юстиції України 14.12.2000 за №915/5136, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо пiд час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав вiдомостi про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку. Судом встановлено, що з правами та обовязками зареєстрованого безробітного відповідач був ознайомлений особисто, про що зазначив у своїй заяві про надання статусу безробітного, а також власноруч у додатку до персональної картки № 110114122900009. Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач на день звернення до Центру зайнятості, 05.05.2015 року, відносився до категорії зайнятого населення, зобовязаний був повідомити про свою державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 09.01.2003 року за іншим прізвищем «Пляченко Євген Петрович» та відповідно не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення, а Центр зайнятості не повинен був надавати йому статусу безробітного, та призначати виплату допомоги по безробіттю. Невиконання відповідачем обовязків безробітного призвело до незаконного отримання ним допомоги по безробіттю за період з 12.05.2015 року по 22.06.2015 року на загальну суму 4 202,52 грн. Про прийняте рішення стосовно необхідності повернення незаконно отриманих коштів допомоги по безробіттю Центр зайнятості повідомив відповідача шляхом направлення йому за адресою реєстрації місця проживання листа-претензії від 29.02.2016 року № 06-34/695/08 та копії наказу Центру зайнятості від 26.02.2016 року № 181-Д «Про повернення коштів», які ним були отримані особисто 12.03.2016 року. Відповідач, погодившись добровільно повернути незаконно отримані кошти, перерахував на розрахунковий рахунок Центру зайнятості частину боргу у розмірі 100 грн. у квітні 2016 року, та 50 грн. у травні 2016 року. Вказані обставини зазначені відповідачем в судовому засіданні. На день звернення в суд відповідач добровільно не відшкодував Центру зайнятості отримані ним кошти допомоги по безробіттю у сумі 4 052,52 грн. Статтею 39 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що спори, які виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку. Статтею 11 Цивільного кодексу України, встановлено що підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 Цивільного кодексу України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним та документально підтверджені судові витрати по справі в сумі 1 378 грн. На підставі викладеного і ст. ст. 11, 1166 ЦК України, Закону України «Про зайнятість населення»,

Outcome: approved