Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

22 березня 2017 року заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій просила встановити факт народження 30 січня 2017 року [PERSON] у місті Донецьк від батьків: громадянки України [PERSON], [INFO], і громадянина України [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог послалася на те, що 30 січня 2017 року її донька [PERSON], перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області в КП Центральна міська лікарня № 17 міста Донецька народила дівчинку. Через відмову структур ДНР надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території 14 лютого 2017 року її донька з чоловіком зареєстрували факт народження дитини і отримали свідоцтво про народження зразка, використовуваного на тимчасово окупованій території. Але у звязку з тим, що державні органи на території України не визнають документів, наданих на території не підконтрольній Україні, її було відмовлено щодо реєстрації народження дитини. Залучена у якості свідка заявниця [PERSON]у судовому засіданні підтвердила факт народження дитини 30 січня 2017 року у місті Донецьк. Заінтересовані особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з клопотаннями про розгляд справи у їх відсутність, викладені в заяві обставини та вимоги повністю підтримують та згодні з ними. Представник заінтересованої особи: Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином,\~ звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі його представника. Суд, розглянувши справу у межах заявлених вимог,\~дослідивши письмові документальні докази, представлені в обґрунтування заяви, беручи до уваги пояснення заявника, вважає, що подана заява підлягає задоволенню з наступних\~ підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України з заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно копії копії свідоцтва про народження серії VI-HO № 489410, [PERSON] є матірю [PERSON]. Таким чином, заявниця є бабусею народженої 30 січня 2017 року [PERSON] та має право звернутися до суду з відповідною заявою. На підтвердження факту народження дитини заявницею додано до заяви: медичне свідоцтво про народження № 23 від 30.01.2017 року, згідно якого у громадянки [PERSON] 30 січня 2017 року у Центральній міській лікарні № 17 м. Донецька народилася дитина дівчинка; свідоцтво про народження серії ДНР № 027842 про народження 30.01.2017 року [PERSON], батько: [PERSON], мати: [PERSON], про що 14.02.2017 року Куйбишевським відділом запису актів цивільного стану міста Донецька Державної [PERSON] міністерства юстиції ДНР складений запис акту про народження № 40. До матеріалів справи долучена Відмова Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації народження дитини № 15.31-24/316 від 21.03.2017 року. П. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявницею медичне свідоцтво про народження № 23 від 30.01.2017 року, згідно якого у громадянки [PERSON] 30 січня 2017 року у Центральній міській лікарні № 17 м. Донецька народилася дитина дівчинка, та свідоцтво про народження серії ДНР № 027842 про народження 30.01.2017 року [PERSON], батько: [PERSON], мати: [PERSON], про що 14.02.2017 року Куйбишевським відділом запису актів цивільного стану міста Донецька Державної [PERSON] міністерства юстиції «так званої» ДНР складений запис акту про народження № 40, є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Крім цього, форма даного медичного документу не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Крім того, факт народження 30.01.2017 року дитини [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи фотокопіями, на яких зображені батьки та дитина. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт народження , приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту народження та з метою захисту прав і свобод заявниці, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України. Суд враховує й те, що заінтересовані особи: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 24.07.2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дебальцівського міського управління юстиції у Донецькій області складено відповідний актовий запис за № 79 та видано свідоцтво про шлюб серії І-НО № 359886. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Ст. 133 Сімейного кодексу України передбачено, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON]. перебувають у зареєстрованому шлюбі, то слід встановити факт народження 30.01.2017 року дитини [PERSON] від батьків: [PERSON] та [PERSON]. При цьому суд звертає увагу заявниці [PERSON] на позицію Верховного суду України, викладену в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року, згідно якої рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Outcome: approved