Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

26.04.2018 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 110355 грн 65 коп заборгованості за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. 06.12.2018 року по справі постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ "КБ" Приватбанк" задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором № б/н від 14.10.2011 року в розмірі 104624 грн 43 коп та суму сплаченого при подачі позову судового збору у відсотковому співвідношенні задоволених позовних вимог в розмірі 1670 грн 55 коп, загалом визначено до стягнення 106294 грн 98 коп. 07.02.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2016 року, яка прийнята до розгляду суддею Литвинко Т.В. В підтвердження зміни прізвища заявником додано до даної заяви копію свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.10.2014 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області 21.10.2014 складено відповідний актовий запис №545, після реєстрації шлюбу заявник змінив прізвище на [PERSON] . Ухвалою суду від 15.08.2019 року заочне рішення суду від 06.12.2018 року скасоване та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні. 07.10.2019 року відповідач надав до суду відзив\~ на позов, в якому просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позовної заяви. При вирішенні позову просить суд врахувати ті обставини, що\~ до позовної заяви додано позивачем копію Умов і правил надання банківських послуг, які відповідачем при укладенні договору кредитування не підписувались, в наслідок чого не можуть прийматися\~ як доказ по справі та те, що позивач\~ в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку. 15.11.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій представник позивача просив повністю задовольнити вимоги позову, мотивуючи тим, що вимоги позивача відповідають вимогам закону та визначені умовами договору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надавав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник також не з`явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, в якій також просив врахувати позицію відповідача викладену у відзиві на позов, також просив застосувати позовну давність до вимог позивача та при вирішенні позову врахувати те, що позивач в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 14.10.2011 року позивач та відповідач шляхом підписання Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування уклали кредитний договір, у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує: відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більш ніж на 30 днів (500 грн +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісії); пеню за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с. 7,8). Позивач ставить питання про стягнення з відповідача 110355,65 грн заборгованості за користування кредитними коштами, з яких: 4985,06 заборгованість за тілом кредиту, 95349, 39 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 4289,98 грн заборгованість за пенею, 500 грн та 5231, 22 грн заборгованість по штрафам. З наданого позивачем розрахунку та первинного документу - банківської виписки по рахунках відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту, що дає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 4985 грн 06 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 95349 грн 39 коп, суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до останнього дня липня 2016 року, який підтверджений довідкою, яка додана до відповіді на відзив (а.с. 100). Відтак, у межах строку кредитування до 31.07.2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (07/2016) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за період з 01.08.2016 року по 31.03.2018 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Крім того, з розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з жовтня 2011 року до 31.08.2014 року становила 30%. Вказана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2,5 % (а.с. 8) і відповідно на рік складає 30 %. За період з 01.09.2014 по 31.03.2015 включно відсоткова ставка становила 34,80%, а в період з 01.04.2015 по 31.03.2018 рік - 43,20%. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,80 % та з 34,80 % до 43,20 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг. Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані відповідачем на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ч. 1 ст. 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 16.11.2011 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (30%), тобто - 34,80 % та 43,20 %. За період з 31.03.2015 по 31.07.2016 сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 4985 грн 06 коп за ставкою 30 % і складає 2019 грн 15 коп ((4985 грн 06 коп х (30%/360 днів= 0,083%) х 488 дні (період з 31.03.2015 по 31.07.2016 - кількість днів користування кредитом в межах трьохрічної позовної давності))/100). Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 2019,15 грн. Що стосується вимог позову про стягнення неустойки, то слід зупинитись на наступному. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення заборгованість за пенею в сумі 4289 грн 98 грн. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500 грн штрафу (фіксована частина), 5231,22 грн штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Крім того, що з відповідача не може бути стягнуто суму пеню, яка нарахована в межах строку кредитування, тобто до 31.07.2016 року, в зв`язку з подачею заяви про застосування позовної давності, строк якої згідно ст. 258 ЦК України становить один рік. Як вбачається з розрахунку заборгованості, банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов`язаннями зі сплати штрафу сплив 31.07.2017 року. Щодо доводів представника відповідача про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримав дві картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня липня 2016 року (а.с. 100). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 31.03.2018 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 7004,21 грн, що складається з: 4985,06 грн заборгованості за кредитом та 2019,15 грн заборгованості за процентами. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 111 грн 83 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial