Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

10 вересня 2014 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та визнання права власності на частку в земельних ділянках. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 24.11.1996 року по 18.08.2009 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім'єю. З червня 2014 року відповідач залишив сім'ю, проживає окремо. За час шлюбу 1998-2007 роки по [ADDRESS] подружжям було збудовано одноповерховий житловий будинок загальною площею 120 кв.м., з терасою 20,0 кв.м, хлів з гаражем та житловою надбудовою, дерев'яний житловий будинок загальною площею 45 кв.м. Будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами здійснено на земельній ділянці, яка була надана відповідачу на підставі рішення Світязької сільської ради Шацького району Волинської області №14/4 від 20.03.1998 року. Враховуючи те, що даний житловий будинок з спорудами збудований ними під час шлюбу, то відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, він є їх спільною сумісною власністю. Разом з тим, рішенням Світязької сільської ради № 35/14 від 26.01.2009 року відповідачу передано у власність в порядку безоплатної приватизації земельні ділянки по [ADDRESS]: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,1661 га - для ведення особистого селянського господарства. Тому, дані земельні ділянки є також спільною сумісною власністю сторін. Позивач просить суд здійснити поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір частки майна позивач просить врахувати те, що неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на даний час проживають разом із нею, тому просить визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 2/3 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 1/2 частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS]. Відповідач подав письмове заперечення на позов у якому зазначив, що факт того, що участь позивача у будівництві нерухомого майна, що є предметом позову не відповідає дійсності, оскільки після реєстрації шлюбу, з 1996 року по 2001 рік, подружжя разом з малолітніми дітьми проживали у батьків відповідача в [ADDRESS] і фактично знаходились на їхньому утриманні. Його батьки фактично придбали лісові та будівельні матеріали для того щоб почати будівництво власного житла в [ADDRESS]. Крім того, на будівництво даного житлового будинку його батьки демонтували та перевезли два житлові будинки. Тому, саме батьки приймали активну участь в будівництві житлового будинку який є предметом спору. Крім цього, зазначає, що приблизно 80 відсотків робіт по будівництву він виконував самостійно. Вважає, що оскільки будинок є спільною сумісною власністю подружжя, він підлягає поділу в рівних частках кожному з них. Разом з тим зазначив, що документи про право власності на дане майно знаходяться на стадії виготовлення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав визначених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позов визнає частково, зокрема вважає що дане майно підлягає поділу у рівних частках, зокрема по 1/2 частки на кожного, не заперечив той факт, що житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте вважає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки після розірвання шлюбу сімейних відносин з позивачем не підтримував, дома бував рідко. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1996 року. Рішенням Шацького районного суду від 07 серпня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с. 13,14/. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] /а.с. 21-23/. В судовому засіданні також встановлено, що після розірвання шлюбу до червня місяця 2014 року сторони продовжували проживати однією сім'єю, в спірному будинку по вулиці Вересневій, буд 15 в с. Світязь. Разом займались вихованням та матеріальним утриманням дітей, вели спільно господарство, були пов'язані спільний побутом, їздили разом на відпочинок через що, позивач не зверталась з виконавчим листом про примусове виконання рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до червня місяця 2014 року. Дані обставини підтверджуються відміткою про реєстрацію місця проживання в паспорті позивача /а.с. 12/, постановою про відкриття виконавчого провадження від 06.06.2004 року серії ВП№43617467 /а.с. 15/, та показаннями свідків. Зокрема, свідок [PERSON], яка проживає в сусідньому будинку показала, що з 2009 року по червень 2014 року відповідач постійно проживав [ADDRESS], їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] їздили разом на відпочинок з дітьми, вели спільне господарство. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що після розірвання шлюбу сторін, бували в будинку позивача, оскільки є родичами, та бачили, що на свята відповідач та позивач були разом, їм було відомо, що вони разом з дітьми їздили на відпочинок. Окрім цього, свідок [PERSON], мати позивача, суду показала, що після розірвання шлюбу відповідач та позивач примирилися та продовжували проживати разом, вона була у них в гостях, відповідач також приїжджав до неї додому. Відповідач в свою чергу заперечив, що проживав з відповідачем однією сім'єю з серпня 2009 року по червень 2014 року, оскільки в цей період він перебував в тривалих відрядженнях за кордоном, тому спільне господарство не вів, сімейних відносин не підтримував. Проте, його пояснення спростовуються показаннями свідків, зокрема свідок [PERSON], клопотання про допит якого ініціював відповідач, зазначив, що підтримує дружні відносини з [PERSON], після розірвання шлюбу сторін, вони продовжували проживати в одному будинку, і одного разу він особисто чув, як [PERSON] ставив вимоги до [PERSON] щодо прасування одягу та приготування їжі в рейс. Решта свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю з часу розірвання шлюбу по червень 2014 року. Крім того, відповідач [PERSON] суду не подав письмової заяви про застосування строку позовної давності. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що сторони проживали однією сім'єю до червня 2014 року, тому передбачений законом строк для пред'явлення вимог щодо поділу майна позивач не пропустила, через що позовна давність застосуванню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 даної статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Ч. 3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також не працездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного, розвитку та лікування. За вказаний період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі подружжя побудувало житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами - одноповерховий житловий будинок загальною площею 120 кв.м., з терасою 20,0 кв.м, хлів з гаражем та житловою надбудовою, дерев'яний житловий будинок загальною площею 45 кв.м. Згідно з висновком ТзОВ "Волинське агенство нерухомості", вартість визначеного об'єкту нерухомого майна станом на 16.07.2014 року становить 1593000,00 гривень /а.с. 8/. Рідна сестра [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка підтвердила ті обставини, що позивач [PERSON] в період з народження дітей, з травня 1997 року, коли здійснювалось будівництво будинку, знаходилась у відпустці за доглядом за дітьми, а з жовтня 2001 року вийшла на роботу і мала свій дохід (а.с. 42, 43). Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці розміром 0,2 га, наданій [PERSON] рішенням сесії Світязької сільської ради Шацького району Волинської області № 14/4 від 20 березня 1998 року для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку /а.с.6/. Крім цього, у власність в порядку приватизації, рішенням Світязької сільської ради Шацького району Волинської області від 26.01.2009 року № 35/14, [PERSON] передано у власність земельні ділянки по [ADDRESS]: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,1661 га - для ведення особистого селянського господарства /а.с. 52/. Це також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 35,36/ Згідно ч. 5 ст. 61 СК України, яка діяла на момент передачі земельних ділянок [PERSON], земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності (зокрема в результаті приватизації), стає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, земельна ділянка площею 0,25 га за призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельна ділянка площею 0,1661 га - для ведення особистого селянського господарства, а також одноповерховий житловий будинок загальною площею 120 кв.м., з терасою 20,0 кв.м, хлів з гаражем та житловою надбудовою, дерев'яний житловий будинок загальною площею 45 кв.м. які знаходяться по [ADDRESS]. є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи розмір частки позивача в об'єктах спільного майна суд бере до уваги наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. За змістом статей 181, 182, 183, 184 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду. Як вбачається з рішення Шацького районного суду Волинської області від 19.11.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розмірів аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позов [PERSON] задоволений частково, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 400 (чотириста) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 10.09.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось і набрало законної сили 02.11.2014 року /а.с. 22-23/. В судовому засіданні позивач пояснила, що звернула зазначене рішення до виконання та аліменти відповідачем сплачуються повністю. Судом також встановлено, що [PERSON] окрім сплати аліментів додатково забезпечує дітей коштами, синові який навчається в Києві, забезпечує продуктами харчування. З урахуванням вище наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшення частки [PERSON], тому позов задовольняє частково та визнає за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS]. В частині вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по [ADDRESS] слід відмовити, оскільки відсутні докази реєстрації її як об'єкта права власності. До задоволення також відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь документально підтверджених витрат, зокрема, 6000 грн. на правову допомогу /а.с. 24/, 300 грн. витрат пов'язаних з оцінкою нерухомого майна /а.с.11/, та судовий збір в розмірі 3045 грн. /а.с. 1/. На підставі наведеного та

Outcome: partial