Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Позов мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], але користуватися своєю земельною ділянкою не може, оскільки на ній знаходяться будівельні матеріали у вигляді будівлі, що свого часу були виділені відповідачу [PERSON] як майновий пай, а також [PERSON] звів на земельній ділянці позивача огорожу. [PERSON] в судовому порядку намагався визнати недійсним державний акт на землю, що належить [PERSON], а також хотів визнати право власності на так званий «бригадний будинок», але рішеннями суду йому було відмовлено. З метою досудового врегулювання спору позивач зверталася до відповідача із заявою про добровільне звільнення належної їй земельної ділянки, але жодної відповіді не отримала. Враховуючи викладе, позивач просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, шляхом звільнення вказаної земельної ділянки від будівельних матеріалів у вигляді будівлі та огорожі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов на підставах викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи своєчасно та належним чином був повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням, але про причини неявки суду не повідомив, письмові пояснення, докази та заперечення на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи було встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ №699875 від 4 жовтня 2012 року (а.с. 5), виданого на підставі рішення Мар'янівської сільської ради № 1 від 19 червня 2012 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,3198 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9294987 від 12 вересня 2013 року (а.с. 6), [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку, кадастровий номер 2323384400:12:011:0003, адреса: [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали у вигляді будівлі («бригадний будинок») та огорожа, що належать відповідачу [PERSON] У зв'язку з чим, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Мар'янівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, [PERSON], Реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, за участю третьої особи: відділу Державного земельного агентства у Василівському районі Запорізької області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та зобов'язання скасувати реєстрацію державного акту. Проте, рішенням Михайлівського районного суду від 3 вересня 2013 року (а.с. 7-9) в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2013 року, рішення суду від 3 вересня 2013 року, було залишене без змін. 11 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом Мар'янівської сільської ради, [PERSON], третя особа: реєстраційна служба Михайлівського РУЮ Запорізької області про визнання права власності на бригадний будинок (а.с. 28-29). Але рішенням Михайлівського районного суду від 25 лютого 2014 року [PERSON] також було відмовлено в задоволені позову. Вказане рішення суду набрало законної сили 10 квітня 2014 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вище зазначеними рішеннями судів від 3 вересня 2013 року та 25 лютого 2014 року встановлено, що майно [PERSON] дійсно перебуває на земельній ділянці [PERSON] без будь-яких законних підстав. Крім того, відповідно до листа Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № М-274 від 19 червня 2013 року (а.с. 12), державним інспектором був здійснений виїзд в с. Молодіжне та встановлено, що [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, що належить [PERSON], чим порушив ст.ст. 125, 126, 211 Земельного кодексу України. Листом Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № М-274 від 20 липня 2013 року (а.с. 13), [PERSON] була повідомлена, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки за ст. 53-1 КУпАП. 2 грудня 2013 року [PERSON] направила [PERSON] листа з вимогою звільнити належну їй земельну ділянку від будівельних матеріалів та огорожі (а.с. 15). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Гарантоване право позивача порушується відповідачем, а тому підлягає судовому захисту, що передбачено ст. 3 ЦПК. Відповідно до змісту ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже вимагаючи усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки, позивач обрав законний спосіб захисту своїх майнових прав. Згідно п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду, як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу № 2 до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі "Пайн Велей Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, користуватися своєю власністю, відповідачем порушені. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки на якій знаходяться будівельні матеріали та огорожа [PERSON] без будь-яких правових підстав для цього, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved