Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору комунальне підприємство «Богодухівжитло» виконавчого комітету Богодухівської міської ради про зобов`язання виключити квартиру за адресою: [ADDRESS] зі статусу службових та визнання його права на приватизацію вищевказаної квартири. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що з 25 червня 2003 року позивач працює в органах прокуратури. 20 вересня 2012 року йог обуло призначено на посаду прокурора Богодухівського району Харківської області. Рішенням виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області №69 від 26.03.2013 року йому було надано службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2013 року виконавчий комітет Богодухівської міської ради надав позивачу ордер №221 на вказане службове житлове приміщення та 16.05.2013 року Богодухівським РВ ГУМВС зареєстровано місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що позивач вселився у житлове приміщення на законній підставі та правомірно ним користується, прокурор Харківської області звертався до виконавчого комітету Богодухівської міської ради з клопотанням про зняття квартири [ADDRESS] статусу службового житла та передачу її в порядку приватизації [PERSON] , який в свою чергу подавав заяву про зняття статусу службового житла з вищевкаазної вкартири, проте відповідачем у задоволенні заяви позивача та клопотання прокурора Харківської області було відмовлено, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання, призначене на 19.10.2020 року не з`явився, однак надав заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з його хворобою, на підтвердження чого надав довідку лікаря. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 19.10. 2020 року у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксування судового процесу згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~не здійснювалось. Розгляд справи перенесено на 12 листопада 2020 року на 13 год 00 хв. 12 листопада 2020 року позивач [PERSON] подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням за межами Харківської області. Відповідно до вимог частини 1-3\~ст. 223 ЦПК України неявка\~у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього\~Кодексу\~судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. В силу положень частини 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає, оскільки позивач не надав суду доказів поважності неприбуття в судове засідання, натомість прохальна частина позовної заяви [PERSON] містить клопотання про проведення розгляду справи у його відсутність, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність позивача. У судовому засіданні представник відповідача не з`явився, однак надав суду заяву про слухання справи у відсутність представника, позовні вимоги не визнав та прохав відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату та час судового засідання була повідомленим належним чином, однак 15.05.2020 року надав суду заяву, в якій повідомив, що на терепішній час троє працівників КП «Богодухівжитло» мають потребу в надані їм службового житла, у зв`язку з чим висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог позивача. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є Житловий кодекс УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Законодавство не містить чіткого визначення поняття службове житлове приміщення. При цьому, із аналізу положень вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у зв`язку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників. Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЖК УРСР, порядок надання службових жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У зв`язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення №37 підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, першим кроком особи, яка бажає приватизувати службове житло має бути звернення до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду, у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Відповідно до ч.1 ст. 123 ЖК УРСР, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Відповідно до п. 6 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 (із змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Зі змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Також згідно ст.ст. 124,125 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124\~цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по\~старості,\~персональних пенсіонерів;\~членів сім`ї\~померлого працівника,\~якому було\~надано службове\~жиле приміщення;\~осіб з\~інвалідністю внаслідок\~нещасного випадку\~на виробництві\~або професійного\~захворювання I\~і II\~груп,\~осіб з\~інвалідністю I\~і II\~груп з\~числа військовослужбовців\~і прирівняних\~до них\~осіб та\~осіб рядового\~і начальницького\~складу Державної\~служби спеціального\~зв`язку\~та захисту\~інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи, КП «Богодухівжитло» виконавчого комітету Богодухівської міської ради 12.02.2013 року звернулося до Богодухівської міської ради Харківської області з проханням про включення квартири [ADDRESS] до переліку службових для забезпечення житловою площею працівників підприємства, які обслуговують житловий фонд територіальної громади міста. \~ \~ \~ \~Рішенням виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області від 19.02.2013 року №50 включено до числа службових приміщень квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено, що позивача [PERSON] 20 вересня 2012 року було призначено на посаду прокурора Богодухівського району Харківської області, про що свідчать відомості, які маються в його трудовій книжці серії [NUMBER] . \~ \~ \~ \~З метою забезпечення житлом прокурора Богодухівського району [PERSON] та у зв`язку з відсутністю вільної житлової площі для надання йому житла відповідно до ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», рішенням виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області від 26.03.2013 року №69 надано прокурору Богодухівського району раднику юстиції [PERSON] , склад сім`ї 1 чол., службове житлове приміщення «Богодухівжитло» житловою площею 17,9 м2, загалою 35,1 м2 за адресою: [ADDRESS] для тимчасового проживання службовий ордер. 15 квітня 2013 року на підставі вказаного рішення міськвиконкому №69 від 26.03.2013 року [PERSON] було видано ордер на службове житлове приміщення №221. 27 листопада 2015 року позивач був призначений на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупції прокуратури області, про що свідчить відповідний запис в його трудовій книжці серії [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Також з матеріалів справи вбачається, що позивачу на його запит на публічну інформації від 10.10.2019 року, Богодухівською міською радою направлено відповідь про результати розгляду клопотання прокуратури Харківської області щодо виключення зі складу службового житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та визнання наймачем вказаної квартири [PERSON] . \~ \~ \~ \~З вказаної відповіді вбачається, що квартира за вказаною адресою є власністю територіальної громади міста та згідно з рішенням виконавчого комітету від 19.02.2013 №50 має статус службової комунального підприємства «Богодухівжитло». У березні 2013 року це службове житлове приміщення рішенням виконавчого комітету від 26.03.2013 №69 було надане прокурору Богодухівського району [PERSON] для тимчасового проживання та видано службовий ордер, оскільки на той час не було гострої потреби в житлі працівників КП «Богодухівжитло». \~ \~ \~ \~Однак на даний час комунальне підприємство має потребу у службовому житлі для заселення працівників житлово комунального господарства відповідно до переліку категорій працівників, яким надається службове житло. \~ \~ \~ \~Також у відповіді зазначено, що КП «Богодухівжитло» з клопотанням про виключення квартири з числа службових до Богодухівської міської ради не зверлатася та пільги відповідно до ст. 125 Житлового Кодексу Української РСР мають лише працівники КП «Богодухівжитло», які проживають у службових приміщеннях, в зв`язку з чим, Богодухівська міська рада відмовила в задоволенні клопотання прокурора Харківської області. \~ \~ \~ \~Окрім цього, з заяви представника третьої особи КП «Бгодухівжитло» від 15.05.2020 року вбачається, що на теперішній час твоє працівників підприємства мають потребу в наданні їм службового житла. \~ \~ \~ \~Вказаний факт також підтверджується й рішенням виконавчого комітету Богодухівської мвської ради Харківської області від 16.08.2011 року №302 «Про затвердження протоколу засдання житлової комісії від 16 серпня 2011 року», листом КП «Богодухівжитло» виконавчого комітету Богодухівської міської ради від 03.12.2019 року, посвідченням серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] . \~ \~ \~ \~Окрім цього з листа заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури М.Бондаренко від 15.02.2016 року №04-34-1240вих16, адресованому голові Богодухівської міської ради, вбачається, що в зв`язку зі звільненням [PERSON] з прокуратури Богодухівського району в порядку переведення до іншого підрозділу прокуратури області, заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури М.Бондаренко прохає повторно розглянути питання щодо видання тимчасового ордеру заступнику керівника Дергачівської місцевої прокуратури, тобто іншому працівнику. \~ \~ \~ \~Також зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що останній звертався з заявою про зняття статусу службового житла з квартири за адресою: [ADDRESS] , проте відповідачем у задоволенні його заяви було відмовлено, натомість матеріали справи не містять доказів щодо такого звернення позивача. \~ \~ \~ \~Також позивач як на підставу заявлених вимог посилається в позовній заяві на п.2 розділу IV Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України 11.11.2016 №377, яким передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених пункті 1 розділу IV Положення, не може бути виселено: працівників, які пропрацювали в органах прокуратури не менш як десять років; працівників, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з відповідним органом прокуратури. \~ \~ \~ \~Однак як вбачається з розділу І вказаного Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України 11.11.2016 №377, то жиле приміщення включається до числа службових за рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування за місцем розташування приміщення за клопотанням відповідного органу прокуратури. Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку його виключено з числа жилих. Факт проживання в службових жилих приміщеннях громадян - колишніх працівників, звільнених з органів прокуратури, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться рішенням виконавчого органу місцевого самоврядування на підставі клопотання відповідного органу прокуратури. Працівник, який належить до кола осіб, зазначених у пункті 2 розділу ІV цього Положення, має право звернутися до керівника відповідного органу прокуратури із заявою про виключення службового жилого приміщення, в якому він проживає спільно зі своєю сім`єю, з числа службових за наявності у нього документів, що підтверджують відсутність у нього та членів його сім`ї власного житла в населеному пункті, де розміщений відповідний орган прокуратури. Однак, як встановлено під час судового розгляду справи, то спірній \~ \~ \~ \~ квартирі на підставі звернення КП «Богодухівжитло» рішенням виконавчого комітету Богодухівської міської ради було надано статус службової комунального підприємства «Богодухівжитло», при цьому доказів щодо надання вказаній квартирі а адресою: [ADDRESS] статусу саме службової прокуратури Богодухівського району, відповідно до вимог розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України 11.11.2016 №377, матеріали справи не містять. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У постанові\~Верховного Суду\~України від\~21\~вересня 2016\~року у\~справі № 6-1512цс16 зазначено, що: "правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов`язання виконавчого комітету Богодухівської міської ради виключити квартиру за адресою: [ADDRESS] зі статусу службових. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , то суд виходить з наступного. З системного аналізу норм Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири задоволенню не підлягають, оскільки суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла за вищенаведеними в рішенні нормами права. Окрім цього вимога позивача про визнання права на приватизацію квартири є похідною від позовних вимог про зобов`язання виключення квартири зі статусу службових, в задоволенні яких позивачу відмовлено. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed