Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

08.04.2014 року позивачка звернулася з позовом до відповідача де прохає: - визнати договір міни між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми „Укрсельхозпром"та між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], земельної ділянки площею 4,13 га, яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, цільове призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] на праві особистої власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001198 на земельну ділянку площею 0,250 га., яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] недійсним; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 210658 від 07.02.2008 року, виданий ТОВ ВКФ „Укрсельхозпром" на земельну ділянку площею 4,13 га, яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020854500008, кадастровий номер земельної ділянки 5323483400 :00:004:2004 р.; - зобов'язати відповідача ТОВ виробничу-комерційну фірму „Укрсельхозпром" повернути із чужого незаконного володіння їй, [PERSON] земельну ділянку площею 4,13 га, яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, цільове призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва. В судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти позову заперечує, з підстав пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду, про що надав також відповідну письмову заяву. Представники третіх осіб : Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], за адресою, наявною в матеріалах справи не проживає. Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, з невідомих причин. У справі є її письмові пояснення, надані при першому розгляді справи, де вона заперечує проти позову. (т. 1 а. с. 79) Гр. [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих причин. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.09.2002 року, між відповідачем ТОВ ВКФ «Укрсельхозпром» від імені якого діяла Лозова О.М., на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], та позивачкою [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], 06.09.2002 року за реєстровим №2978, укладений договір міни земельних ділянок. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2593. Згідно договору позивачка обміняла належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,13 га., яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, цільове призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва, на земельну ділянку площею 0.250 га, яка знаходиться в [ADDRESS], і передана для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі цієї угоди, 07.02.2008 року, відповідачемТОВ ВКФ «Укрсельхозпром» було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,13 га, яка знаходиться на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, і призначена для товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, при цьому, слід зазначити, що за змістом статтей 110,111 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни земельних ділянок, на використання власником земельної ділянки або її частини, може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Право на земельну ділянку може бути обмежено законом або договором, шляхом встановлення заборони на продаж або інше відчуження певним особам протягом установленого строку. Пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Відповідно до ст. 241 ЦК України УРСР, в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору, за договором міни між сторонами проводиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 242 ЦК УРСР встановлено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає із змісту відносин сторін. Викладене свідчить, що виключення щодо відчуження земельних ділянок в термін до 01.01.2005 року, стосується лише для договорів міни, за якими відбувається обмін однієї земельної ділянки сільськогосподарського призначення на іншу такого ж цільового призначення. Як убачається з матеріалів справи, сторонами при укладенні договору міни земельних ділянок від 27.09.2002 року, не були враховані вимоги вищезазначеного законодавства, в результаті чого, був проведений обмін фактично не рівнозначних, як за своїм призначенням, так і за розміром земельних ділянок. Відповідно до положень ст. 48 ЦК України УРСР, в редакції, яка діяла на момент укладення договору, недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до відповідача. Разом із тим, заслуговують на увагу заперечення відповідача проти позову, з підстав пропуску позивачем строків позовної давності на звернення до суду. Так,відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (№ 435-IV від 16.01.2003р.) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно ст.71 Цивільного кодексу Української PCP, 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки. Відповідно до ст.76 ЦК Української PCP, 1963 року перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникало з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Враховуючи вищезазначене право на позов в порядку статей 71, 76 Цивільного кодексу Української PCP, 1963 р. у позивачки виникло ще у 2003 році. Так,договір міни земельних ділянок, який є предметом спору, було укладено у 2002 році уповноваженим представником позивача - [PERSON],який діяв від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого доручення . Доручення було оформлено [PERSON] 06.09.2002р. з терміном дії шість місяців, тобто діяло до 06.03.2003р. Після закінчення строку дії вищезазначеного доручення у [PERSON] з'явилося право вимагати у законного представника звіт за виконаним дорученням та відповідні правовстановлюючі документи на набуту земельну ділянку. Таким чином саме з дати закінчення строку дії доручення - 06.03.2003р. [PERSON] повинна була дізнатися про порушення свого права і. саме, з цієї дати бере початок перебіг строку позовної давності терміном в три роки. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог ізаперечень. Ствердження в позовній заяві про те, що [PERSON] ніякої довіреності на договір міни не давала, є необгрунтованими, так як доручення на укладення договору міни було підписано власноручно [PERSON], відповідало її волі, про що зазначено в самому документі, при оформленні доручення особу [PERSON] нотаріусом було встановлено її дієздатність перевірено. Крім того, якби позивач була незгодна з повноваженнями, які сама ж і надала [PERSON], то мала право скасувати доручення, але цим правом не скористалася. Відповідно до п.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заява [PERSON], що строк позовної давності слід обраховувати з червня 2012р. є лише необгрунтованим припущенням, так як не знати про існування довіреності [PERSON] не могла, більше того, її уповноважений представник не зміг би здійснити договір міни земельних ділянок від її імені без правовстановлюючих документів, з чого витікає що оригінал державного акту на земельну ділянку загальною площею 4,13 га., цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області та інші документи, необхідні для укладення договору міни земельних ділянок та його нотаріального посвідчення були добровільно передані [PERSON] особисто [PERSON] Таким чином, з моменту укладення договору міни земельних ділянок по теперішній час минуло більше десяти років, в той час як строк позовної давності сплинув у 2006 році. Проте позивач звернулася з позовом лише у 2012 році. Поважність причин пропуску строку позовної давності позивач до суду не навела. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України,сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed