Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2013 року з перевізника (ДП «Придніпровська залізниця» була стягнута сума у розмірі 29 514, 51 грн. з яких основний борг 28095,20 грн. 20 коп. і держмито 1419,31 грн. за недостачу антрациту у вагонах вантажного поїзду, яким керував машиніст [PERSON] 18.08.2012 року зі станції Яснувата був відправлений вантажний поїзд № 2801 під керуванням локомотивної бригади відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове" - машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON]. На ділянці Чаплине-Синельникове-І сталося розкрадання вантажу (антрациту) невідомими, при прибутті на кінцеву станцію призначення Мелітополь, була виявлена нестача вантажу на загальну суму 28095,20 грн Згідно телеграфної вказівки №Н/556а від 14.05.2004 за підписом заступника Придніпровської залізниці локомотивним бригадам вантажного руху при виявленні сторонніх осіб на рухомому складі ( як в поїздах, так і на вагонах, що стоять па станціях) негайно повідомляти про це чергового найближчої станції. Повідомлення має містити наступну інформацію: номер поїзда, номер локомотива, прізвище машиніста, час передачі інформації, характер виявленого порушення, знаходження сторонніх осіб, їх кількість, їх дії, можливе знаходження поруч з вагоном, що розкрадається інших осіб з автотранспортом. Аналогічне викладене і в телеграфній вказівці №Н/1423а від 26.08.2005 року «у випадку виявлення вагонів (контейнерів) з ознаками розкрадання, злочинних посягань на вантажі під час руху поїзду або при несанкціонованій зупинці, машиніст локомотиву повинен негайно передати інформацію черговому найближчої станції та стрільцю воєнізованої охорони у разі супроводження останнім поїзду із зазначенням прізвища чергового по станції, стрільця воєнізованої охорони, які прийняли повідомлення, дати і часу передачі повідомлення, номер поїзду, дільницю, де сталися дані випадки». Машиніст локомотивного депо Синельникове державного підприємства «Придніпровська залізниця [PERSON] нехтуючи вищезазначеними телеграфними вказівками та своїми службовими обов'язками, не передав черговому найближчої станції про розкрадання та злочинне посягання на вантаж, який, перевозився у вантажному потязі. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за збитки, спричинені підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Матеріальні збитки на суму 28095.20 грн. були, спричинені ДП «Придніпровська залізниця» внаслідок бездіяльності з боку машиніста [PERSON], а саме внаслідок непередачі ним інформації щодо розкрадання вантажу з поїзда, тобто порушення ним своїх трудових обов'язків. На сьогоднішній день сума матеріальних збитків у розмірі 28 095.20 грн., стягнута за рішенням господарського суду Дніпропетровської області на користь ТОВ «Мелітопольміськпаливо», повністю відшкодована підприємством «Придніпровська залізниця». Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ДП «Придніпровська залізниця» 28095,20 грн. в результаті відшкодування витрат, понесених залізницею від незбережних перевезень. В судовому засіданні представник позивача Доценко М.С. позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, при цьому суду пояснив, що 18.08.2012 року під час керування потягом № 2801 зі ст. Ясинувата сторонніх осіб, які б розкрадали вугілля він не бачив, а також додав, що він відповідає за безпеку руху поїздів та маневрової роботи, виконання графіку руху поїздів, своєчасне усунення несправностей, а також додав, що він не є матеріально-відповідальною особою і не приймає вантаж за вагою та не здає його при прибутті в пункт призначення. А також додав, що під час руху потягу він здійснював стоянку по ст. Письмова на 21 хвилину, та на ст. Роздори на 13 хвилин, але за такий час не можливо викрасти 27 т вугілля. Свідок [PERSON] - заступника начальника по експлуатації локомотивного депо ст. Синельникове суду пояснив, що машиніст не відповідає за вагу вантажу, машиніст не приймає участі при отриманні вантажу для перевезення та його передачі замовнику, машиніст є відповідальним за безпеку руху та технічний стан вагонів, також зазначив, що ніяких повідомлень від локомотивних бригад про викрадення вантажу не надходило. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він 18.08.2012 року був у складі локомотивної бригади поїзду № 2801 в якості помічника машиніста разом з відповідачем, [PERSON] ніяких осіб, які б викрадали вугілля з вагонів він не бачив, знаходився завжди в кабіні, виходив, лише на зупинках з метою перевірити технічний стан локомотиву, а також зазначив, що він та машиніст не є матеріально-відповідальними особами, вони відповідають за безпеку руху локомотиву. Суд заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18.08.2012 року о 17.27 годин зі ст. Ясинувата був відправлений вантажний потяг № 2801 під керуванням локомотивної бригади відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове» - машиніста [PERSON] та помічника [PERSON]. На ділянці Чапліне-Синельникове - 1 сталося розкрадання вантажу (антрациту) невідомими особами, при прибутті на кінцеву станцію призначення Мелітополь була виявлена нестача вантажу на загальну суму 28095,20 грн. 31.01.2013 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області було стягнуто з державного підприємства «Придніпровська залізниця на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Мелітопольміськпаливо» вартість нестачі вугілля в сумі 28095,20 грн. Протоколом ДП «Придніпровська залізниця від 04.04.2013 року, постановили суму збитків за нестачу антрацита по відправці Фащівка-Мелітополь № 50411735, 50411750 у повному обсязі покласти на Синельниківське локомотивне депо за невиконання машиністом вимог розпорядження № н/1423 від 26.08.2005 року зі змінами та доповненнями внесеними розпорядженням № н/439 від 16.04.2009 року. Протоколом оперативної наради локомотивного депо Синельникове від 24.05.2013 року постановили звернутися до суду з позовною заявою до машиніста [PERSON] про стягнення матеріальних збитків на суму 28095,20 грн, оскільки в добровільному порядку відшкодовувати вищевказану суму [PERSON] відмовився. Згідно довідки з расшифрування швидкостемірної стрічки поїзд № 2801 був зважений на тензометричних вагах, здійснив зупинки по ст. Письмова 21 хвилина, по ст. Роздори 13 хвилин. Згідно інструкції локомотивної бригади затвердженої та введеної в дію наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року № 876/ЦЗ п. 3.18 в обов'язки машиніста локомотива входить забезпечення безпеку руху та графіку руху поїздів та завдань на маневрову роботу, керування роботою усіх осіб, що входять до складу локомотивної бригади, забезпечення достовірності даних, які заносяться у маршрут машиніста та інші облікові документи, контроль якості виконання локомотивними бригадами технічного обслуговування локомотивів та ін. Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно п.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. У відповідності до ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29.12.1992 р. № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-1,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п.8). При вирішенні справи по суті, суд приймає до уваги, що посада і робота, на якій працював відповідач у позивача, не відноситься до Переліку посад і робіт, з якими підприємства, установи організації можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які передані на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань від 28 грудня 1977 р. N 447/24. Крім того, позивачем не надано договору про матеріальну відповідальність відповідача. Позивачем не наведено обставин та доказів винного порушення відповідачем обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення немає, тому у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати понесені відповідачем не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed