Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.11.2007 року. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що відповідно до укладеного договору надання банківських послуг банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу [PERSON] надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000.00 грн. Щодо зміни кредитного ліміту, клієнт надала згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право Банку змінити кредитний ліміт - збільшити або зменшити його. Крім того відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складають договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31.03.2020 року становить 196 688 грн. 95 коп., яка складається з наступного: 4780.61 грн. - заборгованість за кредитом; 189012.88 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2895.46 грн. - нарахована пеня. Виходячи з принципу диспозитивності просив стягнути з відповідача заборгованість по тілу в сумі 4780.61 грн. та заборгованість по відсоткам за період з 12.11.2007 року до 01.09.2019 року в сумі 131027.12 грн., а також сплачений судовий збір. Відповідачем подано відзив позов, у якому зазначено, що з позовними вимогами відповідач не згодна в повному обсязі. Зазначає, що дійсно 27.11.2007 року (а не 12.11.2007, як вказує Позивач) підписала заяву (анкету) на отримання кредитної картки з лімітом 1000 грн. зі оплатою відсотків у розмірі 36 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки старт карткового рахунку 27.11.2007 року, кредитний ліміт збільшувався і станом на 04.09.2014 становив 5000 грн. В розрахунку заборгованості за договором б/н від 12.11.2007 року, який додається до позовної заяви, зазначена відсоткова ставка за кредитом 36 %. А станом на 29.02.2020 року відсоткова ставка складає 43,2 %, при цьому зміна розміру відсоткової ставки не була з нею узгоджена та відповідача жодним чином не було повідомлено про збільшення процентної ставки. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Також відповідач зазначає, що у підписаній нею заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Щодо наданого позивачем Витягу з Умов і правил надання банківських послуг, звернула увагу, що суду не надано доказів, що саме з цими Умовами та Правилами вона була ознайомлена та погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву. Отже, посилаючись на правову позицію, висловлену у постанові ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, вважала, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі тіла кредиту та сплати процентів за наданим розрахунком, тобто відсутні підстави для задоволення позову. Крім того при вирішенні справи просила застосувати строк позовної давності до вимог банку, який на її думку пропущено, оскільки останній платіж по договору було нею здійснено 07.04.2017 року шляхом списання коштів в сумі 1288.00 грн. з її зарплатної карти. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Виконання Позичальником умов кредитного договору засвідчує и волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 11 років. Позичальник в Банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, шо свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився. З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку Відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Щодо зміни розміру процентної ставки позивач зазначив, що підвищення відбулось тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці. На сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від Відповідача до Банку не надходило, більше того вже після підвищення процентної ставки Відповідач активно користувався карткою, в тому числі неодноразово здійснював погашення заборгованості, що являється підтвердженням прийняття діючих умов договору. Щодо правомірності договірного списання, зазначив, що таке право банку було обумовлено при укладенні договору. Щодо строків позовної давності, то кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які Відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. В подальшому від відповідача надійшли заперечення, а від позивача додаткові письмові пояснення, які містять їх позиції, аналогічні тим, що були викладені ними раніше. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] також надала суду заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності, в задоволенні позову просила відмовити. Заходи забезпечення позову та доказів не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та не заперечувалось відповідачем, що 27.11.2007 року відповідачем подано письмову анкету-заяву про отримання банківських послуг /а.с.26/, відповідно до якої банком 27.11.2007 було відкрито відповідачеві картковий рахунок [NUMBER] , з встановленим кредитним лімітом на платіжну карту в розмірі 1000.00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком дії карти до листопада 2011 року. В подальшому вказана карта перевипускалась, а кредитний ліміт змінювався, остання карта видана 29.12.2011 року зі строком дії - до кінця листопада 2015 року, що підтверджується довідками, наданими позивачем /а.с.24-25/. При цьому суд звертає увагу, що незважаючи на те, що відповідач неодноразово в своїх письмових заявах звертала увагу на те, що дійсно укладала кредитний договір, однак не 12 листопада 2007 року як про це зазначає позивач, а 27 листопада 2007 року, представник позивача наполягав на тому, що кредитний договір укладено саме 12.11.2007 року. Однак цей факт спростовується матеріалами справи - копією анкети-заяви [PERSON] , датованої 27.11.2007 року, копією довідки про умови кредитування, яка підписана [PERSON] із зазначенням дати - 27.11.2007 року, довідкою про зміни умов кредитування, розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, з яких вбачається, що старт карткового рахунку та перше встановлення кредитного ліміту мали місце саме 27 листопада. Позивач свої обов`язки виконав в повному обсязі шляхом надання відповідачу можливості розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [PERSON] умови кредитного договору виконувала не в повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка згідно з наданим банком розрахунком станом на 31.03.2020 року складається з наступного: -заборгованість за тілом кредиту - 4780 грн. 61 коп.; -загальний залишок заборгованості по відсоткам - 189012 грн. 88 коп.; -нарахована пеня - 2895.46 грн. Жодних доказів, які б спростували наявність заборгованості по тілу або підтвердили її погашення /копії квитанцій, тощо/ відповідачем не надано, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку сторін довести свої вимоги або заперечення, суд вважає, що наявність заборгованості по тілу кредиту у зазначеній сумі, підтверджено належними доказами. Водночас суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки /штрафу, пені/ застосовується спеціальна позовна давність в один рік /п.1 ч.2 ст.258 ЦК України/ За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Останній платіж на погашення кредиту було здійснено особисто відповідачем 07.04.2017 року, що підтверджується випискою по рахунку /а.с.17-23/, в подальшому відбувалося лише самостійне списання коштів банком. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі N 161/15679/15-ц (провадження N 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою волю згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта". Отже суд доходить висновку, що договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання. Такий висновок узгоджується з висновками, що містяться в постанові ВС КЦС від 13.01.2020 року у справі №442/5498/16-ц. Тому, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом лише 10.07.2020 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку, а відповідач заявив про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві в задоволенні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу - у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо стягнення відсотків за період з листопада 2007 року /дата, зазначена в позові/ по 30 листопада 2015 року /строк дії останньої картки/, слід зазначити наступне. Строк позовної давності до вимоги про стягнення відсотків складає три роки і відповідачем заявлено про його застосування. Незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, враховуючи дату звернення з позовом, беручи до уваги, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення відсотків за період з листопада 2007 року по 30 листопада 2015 року /строк дії картки/ - також у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості з відсотків за період з грудня 2015 року по 01.09.2019 року /відповідно до заявлених вимог/, суд зазначає про таке. Відповідно до ст. ст. 526, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Як зазначено в ч. 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд не бере до уваги, посилання відповідача, що сторонами не узгоджені жодні умови укладеного договору, оскільки базова відсоткова ставка у розмірі 36 % на рік визначена безпосередньо в анкеті заяві, підписаній відповідачем /а.с.26/. Водночас, суд зазначає, що позивачем пред`явлено вимогу про стягнення відсотків, які нараховані поза межами строку кредитування - строку дії картки, що суперечить висновкам ВП ВС, викладених у постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12. Так, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Строк кредитування /строк дії картки/ закінчився 30 листопада 2015 року, що підтверджується довідкою банку про кредитні карти, що були надані відповідачу [PERSON] із зазначенням номерів карт, дат відкриття рахунків та терміну їх дії /а.с.24,25/. Так термін дії останньої карти - листопад 2015 року. Даних про видачу інших карт, перевипуск карт та терміни їх дії - суду не надавались. Отже нарахування відсотків у розмірі 36 %, а в подальшому і у збільшеному розмірі, поза межами строку дії картки - не відповідають вимогам закону, тому вимоги про стягнення відсотків поза межами строку дії картки /після листопада 2015 року/ також не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі приведеного вище,

Outcome: dismissed