Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

21.03.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із означеним вище позовом до відповідача [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що з 21 липня 2007 року вона проживає з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народилася дочка - [PERSON], яка проживає з позивачкою на території України. Сімейні стосунки між сторонами припинилися у 2014 році та з того часу відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя та проживає в Сполучених Штатах Америки. Позивач просить позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та визначити місце проживання дочки з нею. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, наполягає на задоволенні позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з'явився, надав заперечення на позовну заяву, просить суд залишити позовну заяву без розгляду та повернути заяву позивачу у зв'язку з порушенням позивачем правила підсудності. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дані відносини відносяться до цивільних, сімейних правовідносин і регулюються нормами цивільного законодавства: ст.55, 58-60, 292 ЦК України; ст.150,155. 164 - 166, 180,181, 243, 249 Сімейного Кодексу України; п. 7, 15,16 Постанови ПВС України " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3, відповідно до яких позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківський обов'язок по вихованню дітей і ухиляються від його виконання. Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 21.11.2007 року виданого Железнодорожнім відділом РАЦС Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим вбачається, що 21.07.2007 року позивач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] та [INFO] року у них народилася дочка [PERSON]. Як вбачається з п. 10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання чи перебування в Україні. Оскільки шлюб між сторонами було зареєстровано в м. Сімферополі, тому суд вважає останнім місцем проживання відповідача на території України в м. Сімферополі АР Крим. На даний час Автономна Республіка Крим визнана тимчасово окупованою територією Російською Федерацією та відповідно до змісту ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15.04.2014 року - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року -особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є. Згідно ст. 14 Закону - правила цього закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини, незалежно від права, яке підлягає застосуванню. Як вбачається зі змісту ст. 66 даного Закону права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш спрятливим для дитини. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає що у задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та повернення позивачу слід відмовити, оскільки позивачем не порушено правила підсудності та відсутні підстави для залишення позову без розгляду. В судовому засіданні встановлено факт винної поведінки відповідачем та свідомого нехтування у відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» своїми батьківськими обов'язками щодо своєї малолітньої дитини, та той факт, що відповідач не займається її вихованням, не піклуються про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчування, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною взагалі, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дочкою загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності суд розцінює як ухилення відповідачем від виховання дитини, оскільки він є повнолітньою особою та повністю розуміє всю відповідальність за долю своєї малолітньої дитини. Ці факти відповідно до ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України є підставою для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач довела доказами факти ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо батьківського піклування відносно малолітньої дитини та можливість позбавлення дитини батьківського піклування, при цьому надала суду письмові докази та листи, відповідно до яких намагалася залучити відповідача до участі у вихованні дитини, однак останній ухиляється від передбачених законодавством батьківських обов'язків з 2014 року. У наданому до суду запереченні відповідача відсутні будь-які докази його участі у вихованні дитини. Враховуючи зазначені обставини та факти ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків та з метою соціального захисту малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що є підстави для задоволення позову і позбавлення батьківських прав відповідача щодо його малолітньої дитини. На підставі викладеного, ст.55, 58 - 60, 292 ЦК України; ст.150,155, 164 - 166, 243, 249, 180, 181 Сімейного Кодексу України; п. 7, 15,16 Постанови ПВС України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3 і

Outcome: approved