Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. З урахуванням уточнених позовних вимог в обґрунтування посилається на те, що наказом № 46 § 3 від 18 травня 2005 року він був прийнятий на роботу до відповідача охоронцем гаражу. Наказом № 66 § 2 від 11 серпня 2006 року був переведений на посаду начальника гаражу КЕВ м. Дніпропетровська. Наказом № 143 від 08 листопада 2013 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.71 ч. 1 ст. 36 КЗУпП в зв*язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» з 08 листопада 2013 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем було порушено строк звільнення с посади. В зв'язку з чим просить суд скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді. Окрім того позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та вважала звільнення позивача проведеним на законних підставах. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що пред'явлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується . Відповідно ст. 43 ч. 6 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з*ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що наказом № 46 § 3 від 18 травня 2005 року [PERSON] був прийнятий на роботу до відповідача охоронцем гаражу. Наказом № 66 § 2 від 11 серпня 2006 року [PERSON] переведений на посаду начальника гаражу КЕВ м. Дніпропетровська . /а.с. 8-9/. Наказом № 143 від 08 листопада 2013 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.71 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в зв*язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» з 08 листопада 2013 року /а.с.7/. Згідно ст. 36 ч. 1 п. 7 1 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Так, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, пов*язанного корупцією і передбаченого ст. 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» накласти на нього адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 172-4 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. без конфіскації отриманого доходу від підприємницької діяльності /а.с. 14-15/. Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013 року була отримана КЕВ м. Дніпропетровськ 28 жовтня 2013 року КЕВ м. Дніпропетровська, про що свідчить вхідний номер відповідача на постанові /а.с. 31/. Відповідно ст. 36 ч. 2 КЗпП України у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. Однак оскільки позивач знаходився у оплачуваній відпустці з 14 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013 року , що підтверджується наказом № 121 від 30 вересня 2013 року /а.с.26/, а потім у відпустці без збереження заробітної плати з 30 жовтня 2013 року по 07 листопада 2013 року, що підтверджується наказом № 124 від 04 жовтня 2013 року /а.с. 27/, то наказ про звільнення з займаної посади [PERSON] було винесено в перший його робочий день, а саме 08 листопада 2013 року, оскільки відповідно п. 17 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», не допускається звільнення працівника в період перебування його у відпустці як із збереженням так і без збереження заробітку. Отже доводи позивач про звільнення його з порушенням строків, спростовуються вищенаведеними доказами. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про його поновлення на посаді, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню. Відповідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст.117.КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При звільненні [PERSON] з ним не було проведено остаточного розрахунку, так відповідно довідки начальника КЕВ м. Дніпропетровська від 15 січня 2014 року станом на 16 січня 2014 року КЕВ м. Дніпропетровська має перед [PERSON] заборгованість по виплаті за авансовим звітом по відрядженням в сумі 250 грн. Згідно довідки про доходи заробітна плата [PERSON] за період з 01 грудня 2012 року по 31 листопада 2013 року становить 40 971 грн. 60 коп. : 12 місяців = 3 414 грн. 30 коп. (середньомісячна заробітна плата). 6 828 грн. 60 коп. : 43 дні = 158,80 грн. (заробітна плата за 2 місяці : кількість робочих днів за два місяці перед звільненням = середньоденна заробітна плата). 158,80 грн. х 46 днів = 7781,20 грн. (середньоденна заробітна плата х кількість робочих днів в період з 08 листопада 2013 року по 15 січня 2014 р. (листопад 2013 р. - 15 робочих днів; грудень 2013 р. - 22 робочі дні; січень 2014 р. - 9 робочих днів)) = компенсація за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 08 листопада 2013 р. по 20 січня 2014 року Відповідно п. 8 Постанови від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 7 781 грн. 20 коп. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім*ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та в судовому засіданні не надав належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищенаведене, суд вважає, за необхідне в задоволенні позовних вимог позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовити, оскільки звільнення [PERSON] було проведено відповідно до норм діючого законодавства. Разом з тим суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial