Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

02.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а 01.12.2017 року з уточненою позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 28.09.1991 по 25.10.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] До спільного майна подружжя належить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], на цей час - вулиця Українська (далі по тексту - будинок). 24 жовтня 2013 при зверненні до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, в якому позивач просила суд визнати зазначений будинок з надвірними будівлями об'єктом спільної сумісної власності подружжя, було відмовлено. Даним рішенням встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 29.11.1993 року секретарем Лиманської ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №98, [PERSON] подарував відповідачу житловий будинок, площею 11,5 кв.м. Рішенням Лиманської селищної ради народних депутатів Зміївського району Харківської області №18 від 19.04.1994 року відповідачу дозволено перебудову житлового будинку та розроблено проект забудови земельної ділянки за вказаною адресою, погоджений з санепідемстанцією, пожарною охороною, архітектурним планувальним бюро, головним архітектором. В ході дослідження інвентаризаційної справи №1169 КП "Зміївське БТІ" на житловий будинок встановлено, що архітектор Зміївського району надав висновок про процент зносу будинку - 70 та необхідність його перебудови, відповідачу надано дозвіл на виконання робіт по індивідуальному будівництву, проведено розбивку контурів фундаменту перебудованого житлового будинку згідно плану забудови. Відповідач у встановленому законом порядку не прийняв перебудований житловий будинок до експлуатації, право власності на новостворене майно не оформив. За конкретних обставин, майно, а саме житловий будинок , не може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя через відсутність правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності одного з подружжя на це майно. Разом з тим, суд зазначав, що я в подальшому, у разі оформлення права власності відповідачем на житловий будинок, позивач не позбавляється права ставити питання про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Після ухвалення зазначеного рішення суду, пройшло більше трьох років, але відповідач відмовляється здійснювати заходи щодо оформлення права власності на будинок, що позбавляє позивача можливості ставити питання про поділ будинку з надвірними будівлями, який під час зареєстрованого шлюбу, будували за рахунок власних зусиль, спільних коштів та збережень. Відповідач проживає в будинку один, позивач доступу до будинку не має. Перебудова будинку з надвірними будівлями відбулась в період з 1996 по 2002, під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу, за рахунок спільних коштів, збережень та зусиль, що підтверджується технічним паспортом на будинок. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідач під час шлюбу не дбав про матеріальне забезпечення нашої сім'ї, без поважних причин тривалий час не працював. В утриманні дітей взагалі не брав ніякої участі. Має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей. Вважає, що вказані обставини дають право суду відійти від принципу рівності часток подружжя та задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківсаької області від 04.08.2017 провадження у справі відкрито. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 10.01.2018 у справі, за клопотанням позивача [PERSON], призначено судову будівельно - технічну експертизу. 21.02.2018 до суду позивачем надано заяву про відкликання клопотання про призначення судової будівельно - технічної експертизи. Провадження у справі зупинено. 03.03.2018 до суду надійшло повідомлення про неможливість дати висновок експерта № 1326 від 22.03.2018. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.04.2018 провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду на 11.00 год. 04.05.2018. Належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання не з'явилися. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні уточненої позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, 21.02.2018 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що дійсно, перебував з позивачем у зареєстрованому шлюбі у період з 28.09.1991 по 25.10.2010, під час якого спільними коштами та зусиллями, у період з 1996 по 2002 було здійснено перебудову спірного будинку. Оформити право власноті не має фінансової можливості. Ступінь готовності будинку 100%, на даний час проживає у спірному будинку. У той же час, не має заперечень проти позову, вважає, що при такому поділі майна подружжя, позивач буде мати технічну та юридичну можливість довести будівництво до кінця. Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи у разі, якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що спірним є право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 29.11.1993 секретарем Лиманської ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області, зареєстровано в реєстрі за № 98, за яким [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок площею 11,5 кв.м. (а.с. 6) Рішенням Лиманської селищної ради народних депутатів Зміївського району Харківської області № 18 від 19.04.1994 [PERSON] дозволено перебудову житлового будинку та розроблено проект забудови земельної ділянки за вказаною адресою (а. с. 11). З копії технічного паспорту на житловий будинок № [ADDRESS] від 25.09.2002 року, вбачається, що спірний житловий будинок було реконструйовано у період з 1996 по 2002 (а.с. 7-10) Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів. У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (пункт 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25.10.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Даним рішенням встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 28.09.1991 (а.с. 5) Відповідно до положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У спірному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] (а.с. 4, 56) Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови №11 від 21.12.2007 року роз'яснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно дло закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідач на підставі договору дарування є власником житлового будинку, який рішенням сільської ради дозволено перебудувати. [PERSON] у встановленому законом порядку не прийняв його до експлуатації, право власності на новостворене майно не оформив. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved