Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною вище заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт смерті [INFO] [PERSON], [INFO], яка померла в м. Донецьк, Донецької області, обґрунтовуючи заяву тим, що остання приходиться йому, [PERSON], матір'ю. [INFO] [PERSON] померла, про що Центром первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Донецьк ДНР, було видано лікарське свідоцтво про смерть. Утім зареєструвати факт смерті на території України органи ДРАЦС відмовляють, вказуючи на те, що документи видані органом на тимчасово окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою, оскільки іншого порядку встановлення факту смерті особи, поміж судового, чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать майнові права заявника. В судове засідання заявник не зявився, однак надав заяву, в якій зазначив про розгляд справи за його відсутності, свої вимоги підтримав, просив суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без його участі. З огляду на викладене суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши усі зібрані докази в їх сукупності, суд встановив, що [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, померла [PERSON], в підтвердження чому надано із лікарське свідоцтво про смерть видане Центром первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Донецьк ДНР від 01.10.2018. Заявник, будучи сином померлої, в підтвердження чому є свідоцтво про народження, стверджує у заяві, що здійснити реєстрацію факту смерті [PERSON] органи ДРАЦС на території України відмовляють, оскільки акти видані на тимчасово окупованій території не мають юридичного значення на території України та не створюють юридичних наслідків. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 10б/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Відповідно до статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року N 1085 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", відповідно до якого м. Алчевськ віднесено до переліку населених пунктів Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження. Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема у справах проти Туреччини (а саме, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх зібраних у справі доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, суд дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту смерті його матері на тимчасово окупованій території підлягають до задоволення, оскільки іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать його майнові права, в даному випадку спір про право відсутній. Суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved