Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

05 травня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з місця реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що є співвласником квартири [ADDRESS] . Крім неї в квартирі зареєстровано шість осіб. Відповідач по справі - [PERSON] не проживає в даному приміщенні та не з`являється за донною адресою, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з місця реєстрації за місцем проживання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2021 року цивільну справу № 753/8896/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 07 травня 2021 року. Ухвалою суду від 14 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем 08 червня 2021 року були усунуті недоліки та надано до суду виправлену позовну заяву з додатками (вх. № 39805). 24 червня до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання [PERSON] . Ухвалою суду від 29 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 22 липня 2021 року. Судові засідання призначені на 22 липня 2021 року та 4 жовтня 2021 року були відкладені для виклику свідків та належного повідомлення третьої особи про день та час розгляду справи. У судовому засідання 17 листопада 2021 року представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, вказала, що онука позивачки не проживає в квартирі з часу народження, вона зареєструвала її у своїй квартирі на прохання свого сина. На разі позивачка залишилась сама, чоловік помер, діти (донька та син) живуть окремо, а тому вона хоче продати квартиру та купити іншу, меншу. Онука [PERSON] не бажає добровільно зніматись із реєстрації, її мати не надає допомоги на утримання квартири, не сплачує комунальні послуги за зареєстровану доньку, хоча разом з донькою весь цей час мешкали в Голосіїївському районі м. Києва. Ніхто перешкод [PERSON] не чинив у користуванні квартирою, вона не цікавиться нею вже довгий час, не проживає в ній, її речей в квартирі немає. Відповідачка та її законний представник у судові засідання не з`являлись, копія позовної заяви з додатками та процесуальні документи надсилались їм за зареєстрованим місцем проживання відповідачки та за фактичним місце проживання як відповідачки так і її законного представника. До суду повертались конверт із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи у судові засідання не з`являвся, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових викликів. Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач та її законний представник не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (позивачка), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (син) та [PERSON] (онука) у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 жовтня 1997 року (а.с. 10). Як зазначається у позовній заяві, відповідачка зареєстрована в даній квартирі з 21 грудня 2004 року, що підтверджується відомостями, які містяться у витязі з Реєстру територіальної громади м. Києва № 57871092 від 23 лютого 2021 року (а.с.33). Факт реєстрації відповідача підтверджується також відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 43). Позивачка вказує, що відповідачка та її мати не з`являвся за вказаною адресою вже багато років, оскільки вони проживають за іншою адресою, у Голосіївському районі м. Києва. Факт не проживання відповідачки та її законного представника у квартирі підтверджується: рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] (мати відповідачки) визнано втратившою право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та знято з реєстраційного обліку (а.с. 37-38), довідкою поліклініки № 2 Голосіївського району м. Києва, відповідно до якої [PERSON] спостерігається у медлабораторії Голосіївського району поліклініка № 2 з дня народження, довідкою директора ДНЗ № 182, про те, що [PERSON] відвідує дитячий садок № 182 за адресою: м. Київ, вул. Заболотного, 138а (а.с. 29), актом від 13 листопада 2006 року, підписаним майстром тех/дільниці № РЕД-2, двірником, жильцями квартир № [NUMBER],[NUMBER] , про не проживання у квартирі № [NUMBER] [PERSON] з січня 2004 року. Представник позивача у судовому засіданні вказала, що онука не приїжджає до бабусі, не виявляє бажання проживати з нею, в квартирі немає її речей, а її реєстрація у цій квартирі не дає змоги продати цю квартиру та купи меншу. Інші зареєстровані особи не перешкоджають у праві власності позивачці, оскільки не заперечували знятись із місця реєстрації. Вказала, що ані онука [PERSON] , ані її мати не несуть витрати на утримання квартири, комунальні платежі не сплачують. Зауважила, що батько [PERSON] наразі одружений вдруге, у нього від другого шлюбу є син, проживають вони окремо від позивачки. Допитані як свідки у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони є сусідками позивачки, дуже добре знають її родину та її дітей. Вказали, що ніколи не бачили її онуки [PERSON] в цій квартирі, вони знають, що така онука є у позивачки, вона часто про неї розповідала, проте ані перша дружина сина [PERSON] , ані його дочка [PERSON] від першого шлюбу ніколи не проживали у квартирі позивачки. Вказали, що позивачка живе наразі одна, чоловік помер на початку цього року, вона хоче продати квартиру та купити меншу, недалеко від дітей, їй самій важко утримувати квартиру. Також свідок [PERSON] вказала, що вони з позивачкою разом працювали, коли позивачка звільнилась з роботи, то їздила допомагала доглядати онуку [PERSON] , але це було в іншому районі міста Києва, в своїй квартирі вона з онукою ні одного дня не проживала. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частиною першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стосовно позовної вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до частини другої статті 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (стаття 27 Конвенції про права дитини). У відповідності до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається із свідоцтва про народження, [PERSON] , [INFO] (а.с. 9), отже на цей час їй виповнилось 17 років. Суд враховує, що відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом було встановлено, що неповнолітня [PERSON] мешкає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , що зокрема підтверджується копіями документи із виконавчого провадження про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] . Зокрема, підтверджується місця проживання [PERSON] разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вік неповнолітньої [PERSON] , а також те, що вона з 14 років має право самостійно вибирати місце свого проживання, враховуючи докази, надані позивачкою до позовної заяви, покази свідків, зважаючи на те, що неповнолітня з часу народження не проживала у цій квартирі, а також з огляду на відсутність будь-яких заперечень з боку відповідачки та її законного представника, суд вважаає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовна вимога про зняття відповідачки з реєстрації, не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі п.8 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги". Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial