Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 08.05.2015 року відповідно до п.3 ст. 36 КЗпПУ його було звільнено з посади вчителя фізики Чарівненської ЗОШ І-ІІІ ступенів у зв`язку з тим, що він був призваний на строкову військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента від 17.02.2015 року № 88/2015 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році». З 11.05.2015 року по кінець жовтня 2016 року проходив військову службу в 3-му стрілецькому батальйоні військової частини [NUMBER] на посаді стрільця 1 відділення 1-го взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону. В порушення вимог законодавства відповідачі звільнили його за застарілим на день звільнення законодавством, яке вже було не чинним і як наслідок не нарахували та не здійснили виплату середнього заробітку за час проходження військової служби. Позивач вказує на те, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ, згідно якого строкова служба є одним із видів військової служби. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпПУ (в редакції на 08.05.2015 року - дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої ст. 119 КЗпПУ. Згідно частини третьої ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації та ін. незалежно від підпорядкування і форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VІІ від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року та був чинним на час звільнення позивача, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Згідно ч.2 ст.39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Згідно пункту 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно роз`яснень Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01.10.2015 року, настання особливого періоду відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» пов`язується з моментом оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Згідно пункту 7 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 11З-VIII, до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств установ, організацій усіх форм власності доведено, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Таким чином, починаючи з січня 2015 року державні гарантії щодо збереження робочого місця розповсюджуються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, на особливий період, чи оголошення рішення про проведення мобілізації. Отже на нього розповсюджуються державні гарантії, визначені ст. 119 КЗпПУ, та він має право на збереження з ним місця роботи, посади і середнього заробітку, тому його порушені права підлягають відновленню. Обставиною, що підтверджує поважність пропуску строку на звернення до суду позивач зазначає військову службу та проходження її за межами Херсонської області, а саме в Рівненській області, що підтверджується довідкою № 1013 від 26.09.2016 року. 07.10.2016 року відповідач офіційно відмовив в скасуванні наказу про поновлення на роботі, який був відправлений на домашню адресу лише 10.10.2016 року. 08.11.2016 року позивач подає до суду дану заяву. З огляду на зазначені обставини відповідно до ст.234 КЗпП України вважає за можливе строк звернення до суду поновити. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає справу, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно наданої відповідачем довідки, заробітна плата за березень-квітень 2015 року склала 4037 грн. 01 копійка. Середньоденний заробіток складає: 96 грн. 12 коп. Після збільшення розміру позовних вимог позивач просить суд: поновити йому строк для звернення з позовом до суду; наказ Відділу Освіти В.Олександрівської РДА Херсонської області від 08.05.2015 року № 41-К про звільнення його з посади вчителя фізики у зв`язку з призовом на військову службу згідно п. З ст. 36 КЗпП України скасувати; поновити на роботі з 08.05.2015 року на посаді вчителя фізики Чарівненської ЗОШ І-ІП ступенів; стягнути з відповідачів на його на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.05.2015 року по день винесення рішення в розмірі 42965 грн. 64 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснив, що про порушення своїх прав дізнався лише під кінець військової служби, а трудову книжку отримав вже повернувшись до дому, коли йому її передали батьки. Саме з трудової книжки він побачив, підставу з якої його звільнили. Представник позивача за договором [PERSON] просив вимоги задовольнити, пославшись на обставини викладені у позові. Пояснив, що положення ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не суперечать вимогам КЗпП України, а навпаки доповнюють їх та усувають прогалину в законодавстві щодо гарантій особам, які призвані до військової строкової служби. Представник відповідача відділу освіти Великоолександрівської районної державної адміністрації Радчук Є.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала на відсутність підстав для задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у запереченнях. Представник відповідача відділу освіти Великоолександрівської районної державної адміністрації Корнійчук Т.І. позовні вимоги не визнала, заперечила проти задоволення позову. Представник Чарівненської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Козирь О.Г. позовні вимоги не визнала, вказала на законність дій відповідача щодо звільнення позивача, оскільки на нього на час звільнення не розповсюджувалися відповідні гарантії щодо збереження робочого місця. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01.09.2016 року згідно Наказу відділу освіти Великоолександрівської РДА № 178-К був призначений на посаду вчителя фізики Чарівнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Згідно Наказу начальника відділу освіти Великоолександрівської РДА № 41-К від 08.05.2016 року [PERSON] звільнений у зв`язку з призовом на військову службу, згідно п.3 ст. 36 КЗпПУ. Згідно витягу з Наказу командира військової частини [NUMBER] від 13.05.2015 року № 114 та витягу з Наказу командира військової частини [NUMBER] від 18.10.2016 року № 254 [PERSON] з 13.05.2015 року було зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення як військовослужбовця строкової військової служби, який прибув з військового комісаріату для комплектування військової частини за призовом та виключено зі списків 18.10.2016 року. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно частини третьої ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції станом на 08.05.2015 року - дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Тобто у п.3 ст. 36, ч.3 ст. 119 КЗпП України за особами призваними на строкову військову службу не було закріплено права на збереження місця роботи, посади, середнього заробітку. Поряд з цим, гарантії щодо збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду». Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що законодавцем було вирішено закріпити за працівниками, призваними на строкову військову службу «в особливий період» право на збереження відповідного місця роботи, посади і отримання компенсації із бюджету середнього заробітку. Згідно роз`яснень Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01.10.2015 року, настання особливого періоду відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» пов`язується з моментом оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Таким чином, починаючи з 08 лютого 2015 року державні гарантії щодо збереження робочого місця розповсюджуються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, на особливий період. Отже, позивач, на якого розповсюджуються державні гарантії, визначені ст. 39\~ Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», має право на збереження за собою місця роботи, посади і середнього заробітку, тому його порушені права підлягають відновленню. Доводи відповідача викладені в запереченнях щодо того, що КЗпПУ має більшу юридичну силу ніж Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки саме КЗпПУ регулює правовідносини між працівником та роботодавцем є безпідставними, оскільки положення частин 1, 2 ст. 119 КЗпПУ наведені вище закріплюють за працівниками гарантії визначені «чинним законодавством України», «передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"». Тобто, застосування вимог ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з урахування вказаного та зважаючи на зміст пункту 10 його Прикінцевих положень, відповідатиме чинному законодавству, забезпечить захист прав працівника, який змушений був залишити постійне місце роботи за для виконання військового обов`язку закріпленого в Конституції України та призведе до реалізації волі законодавця закладеної у вказаному Законі, дотриманню принципу верховенства права. При цьому, посилання суду на необхідність та можливість застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ґрунтуються на тому, що вказане положення закону є частиною законодавства про працю, є спеціальним стосовно осіб, які проходять військову службу, не суперечить КЗпП України, а доповнює його, не суперечить Конституції України, прийняте за часом пізніше, і в подальшому, в порядку усунення суперечностей в законодавстві, відповідні гарантії були прописані у ч.3 ст. 119 КЗпП України. Згідно пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», яким були внесені відповідні зміни, вказується, що відповідні зміни спрямовані на узгодження окремих положень чинного законодавства України, а також усунення неточностей у формулюванні положень чинного законодавства України, що регулює питання соціального\~ захисту громадян України,\~ які проходять військову службу під час особливого періоду. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, зважаючи на те, що позивача було звільнено з роботи незаконно, про що свідчить звільнення його всупереч установленому порядку, при тому, що за ним зберігалось робоче місце впродовж року з моменту початку несення строкової військової служби, останній підлягає поновленню на роботі, на посаді вчителя фізики Чарівненської ЗОШ І-ІІІ ступенів, а Наказ відділу освіти Великоолександрівської РДА Херсонської області від 08.05.2015 року № 41-К підлягає скасуванню. Посилання представника відповідача [PERSON] на неможливість поновлення позивача за спливом річного строку є необґрунтованим та спростовується положеннями законодавства про працю, якими не передбачено можливості припинення трудового договору з працівником внаслідок тривалого нез`явлення на роботі з невідомих причин, до з`ясування обставин його відсутності, лише тому, що сплив встановлений законом строк. Причини, з яких працівник відсутній на роботі не можуть вважатися «не поважними» допоки не буде встановлено чому працівник не приступив до роботи після спливу річного строку. Натомість, роботодавець має вжити всіх можливих заходів із розшуку працівника: звернутися за інформацією до родичів, військового комісаріату, який призвав працівника на строкову військову службу, військової частини тощо. Такі висновки суду відповідають офіційним роз`ясненням Державної інспекції України з питань праці від 30.04.2014 року «Щодо мобілізації» з додатками. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає справу, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно наданої відповідачем довідки, заробітна плата позивача за березень 2015 року при кількості 21 робочий день склала\~ 1982,57\~ грн., за квітень 2015 року при кількості 21 робочий день 2054,44 грн. Його середньоденний заробіток складає: (1982,57 + 2054,44): (21+21) = 96,12 грн. Кількість робочих днів з моменту звільнення позивача по день ухвалення судового рішення складає 447. Таким чином, середній заробіток за вказаний період, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 42965,64 грн. (96,12 грн. х 447 днів). При визначені кількості робочих днів за вказаний період суд враховував п`ятиденний робочий день за місцем роботи позивача та святкові і неробочі дні визначені ст. 73 КЗпП України, в тому числі перенесення вихідних днів у випадках встановлених законом. При цьому, за період з 08.04.2015 року по 18.10.2016 року середній заробіток обрахований як гарантія передбачена ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а за період з 19.10.2016 року по день винесення рішення середній заробіток обрахований як компенсація за час вимушеного прогулу в порядку ч.2 ст. 235 КЗпП України, оскільки позивач після звільнення зі служби не був поновлений на роботі. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до положень ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.\~ Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року з наступними змінами, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Як обставину поважності пропуску строку на звернення до суду позивач зазначає військову службу та проходження її за межами Херсонської області, а саме в Рівненській області, що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 26.09.2016 року № 1013, з якої вбачається, що [PERSON] почав проходити строкову військову службу з 11.05.2015 року. Згідно витягу з Наказу від 18.10.2016 року № 254 припинив службу 18.10.2016 року. Згідно книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, яка ведеться в Чарівненській ЗОШ І-ІІІ ступенів встановити дату видачі трудової книжки [PERSON] не можливо. На вимогу суду згідно ухвали суду від 01.12.2016 року відомостей про дату отримання позивачем Наказу про звільнення відповідачем не надано. Представник [PERSON] в судовому засіданні повідомила суд, що наказ про звільнення позивачу не надавався. За таких обставин, зважаючи на відсутність даних для обчислення місячного строку згідно ст. 233 КЗпП України та враховуючи, що позивач відбув на військову службу 12.05.2016 року, тобто до спливу встановленого законом місячного терміну та з урахуванням характеру служби не міг особисто займатись питанням щодо судового захисту своїх прав, збирати докази, суд вважає, що у відповідності до ст. 234 КЗпП України строк на звернення до суду із даним позовом підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, та приймаючи до уваги, що позивач був незаконно звільнений і на його вимогу не поновлений на роботі після звільнення з строкової військової служби, він підлягає поновленню на роботі із сплатою на його користь середнього заробітку у відповідності до встановленого порядку, у зв`язку з чим наказ про його звільнення має бути скасований. Відповідно до ч.з ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин, з відповідачів солідарно підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 1102,40 грн., з розрахунку ставок судового збору, що підлягають сплаті в разі пред`явлення майнової та немайнової вимоги. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України, ч.7 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: approved