Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] .В зазначеній квартирі окрім нього зареєстрованими значаться колишня дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , які з 2001 року не мешкають в зазначеній квартирі, не приймають участі в її утриманні та в оплаті житлово-комунальних послуг хоча й залишаються зареєстрованими. Реєстрація відповідачів не дає змогу вільно розпоряджатися квартирою. Позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судовому засіданні участі не приймав, в матеріалах справи наявне письмове клопотання представника позивача адвоката Брагіна Д.О. про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, у визначеному законом порядку, з урахуванням положень ч.11ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак, у судове засідання не з`явилися. Причини своєї неявки в судове засідання, суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позовну заяву не подали. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Судовим розглядом справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 травня 1994 року (а.с.21). Відповідно договору купівлі-продажу частки квартири від 20.10.2018 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] , від імені яких на підставі довіреності діє [PERSON] та [PERSON] від імені якого на підставі довіреності діє [PERSON] відчужується ѕ (три чверті) частки квартири, що в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 46,3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .(а.с.23). Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2018 року та 20.10.2018 року позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.22,24). Як вбачається з довідки виданої відділом ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Жовтоводської міської ради №1237 від 11.12.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , 1962 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 1965 року народження та [PERSON] , 1984 року народження (а.с.9). Відповідачі у 2001 році виїхали з міста, фактичне місце проживання та перебування позивачу не відомо. Із вказаного часу відповідачі не проживають і не приймають участі в утриманні квартири, в оплаті житлово-комунальних послуг і не ставляться до житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, хоча й залишаються зареєстрованими за даною адресою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень йогоправа хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні квартирою та/або що з цього питання відповідачі зверталися до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачами зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, те що позивач, є власником квартири [ADDRESS] , а відповідачі будучи зареєстрованими у вказаній квартирі, втратили таке право, внаслідок не проживання у квартирі без поважних на це причин понад 18 років, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останніх такими, що втратили право користування належним позивачу жилим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Згідно ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судові витрати. При цьому, суд зазначає, що у позові допущено описку при написанні прізвища одного з відповідачів, так замість правильного "[PERSON]" зазначено " [PERSON] ".

Outcome: approved