Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

12.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та виділення позивачу та відповідачу по 1/2 частки квартири [ADDRESS] , стягнення судових витрат. 06.07.2015 року позовні вимоги було змінено в частині визнання (а не виділення) права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за позивачем та відповідачем, стягнення половини судових витрат (а.с. 34, т. 1). В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що з 12 січня 2005 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який був розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2014 року. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у вересні 2010 року за спільні кошти ним та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно - квартиру [ADDRESS] , вартість якої становила 162 000 грн. Після розлучення він з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна - зазначеної квартири. Так як квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просив здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним та відповідачкою право власності на 1/2 частини вказаної за кожним. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 липня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. Вирішено здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] , [INFO] , жителем [ADDRESS] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , та визнавши за [PERSON] , [INFO] , жителькою [ADDRESS] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто судові витрати по сплаті судового збору в сумі 810 (вісімсот десять) гривень (а.с. 40-41, т. 1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 липня 2017 року, за заявою [PERSON] , заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 06.07.2015 року у вказаній цивільній справі скасовано, справу призначено до розгляду (а.с. 181, т. 1). У зв`язку із закінченням 31.08.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Польської М.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 103 від 08.08.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 186, т. 1). Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 187, т. 1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи (а.с. 188, т. 1). Відповідачка за первинним позовом [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про скасування державної реєстрації права власності та визнання квартири особистим майном (а.с. 208-211, т. 1), в обґрунтування якого зазначила, що відповідач вигнав її разом з неповнолітніми дітьми в січні 2015 року з квартири, яка є її особистим майном, була оформлена на її ім`я та придбана за її особисті кошти від продажу своєї власної попередньої квартири, яка була їй подарована батьками. Просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площа 42.90 кв.м.; скасувати державну реєстрація права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] , здійснену Реєстраційною службою Івано-Франківською МУЮ Івано-Франківської області 28.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстр № 713453326101, номер запису про право власності 10977891. Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про скасування державної реєстрації права власності та визнання квартири особистим майном прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 10, т. 2). У письмових поясненнях позивач за первинним позовом [PERSON] вказує про те, що первинний позов підтримує у повному обсязі, зустрічний заперечує повністю. Не маючи власного житла він з дружиною відкладали кошти на придбання майбутньої квартири. За час шлюбу [PERSON] не працювала, оскільки здійснювала догляд за дітьми, він постійно працював будівельним майстром з євроремонтів в Україні та на сезонних роботах за кордоном. Станом на 2009 рік ними, як подружжям, було накопичено значну суму коштів для придбання житла (заробітна плата, понаднормові проекти, грошові подарунки на весілля, дні народження, виплати при народженні 2 -х дітей і т.д.,), про що знали батьки [PERSON] . Капітальний ремонт житла по [ADDRESS] було здійснено ним за рахунок власних сил та коштів, в обмін на проживання з сім`єю без орендної плати до моменту придбання власного житла. [INFO] померла його мати [PERSON] , залишивши по собі 2-х кімнатну квартиру та земельну ділянку в с. Космач. Спадкоємцями є він та його сестра [PERSON] . Так як сестра з дітьми проживала в спадковій квартирі, вони дійшли згоди щодо виплати йому спадкової компенсації у розмірі 10 000 доларів влітку 2010 року, оскільки всієї суми одразу не було. До судового розгляду йому було невідомо про те, що квартира на [ADDRESS] юридично належить [PERSON] , тим паче, що відповідачка пов`яже продаж квартири на [ADDRESS] до спірної квартири. Єдине, про що йому було відомо зі слів відповідача, що на той час її батьки з її братом, проживаючи в однокімнатній квартирі на [ADDRESS] , мали намір продати квартиру на [ADDRESS] , з метою подальшої купівлі трьохкімнатної квартири, оскільки вони виїжджали, а проживати в однокімнатній квартирі батькам відповідачки та з її братом було складно. Наскільки йому відомо, ця трьохкімнатна квартира також куплена восени 2010 року і є квартирою за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] стверджує те, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за набуті за час шлюбу кошти та кошти отримані ним як компенсація моєї спадщини. Продаж квартири на [ADDRESS] , не пов`язаний з купівлею спірної квартири. Посилання відповідача на дати проведених угод є лише числами, коли забезпечувалась можливість явки всіх учасників договору, оскільки в цей період як тепер відомо проводилися як мінімум 4 угоди купівлі-продажу за участю відповідача. Одночасно звертає увагу, що згідно договору купівлі-продажу подарованої квартири від 20.09.2010 року вказана квартира продана на 26 026 тисяч грн., а не доларів США, як зазначає відповідачка. [PERSON] подала заперечення на пояснення [PERSON] , у якому вказує на те, що у своєму поясненні позивач наводить неправдиві та перекручені обставини. По-перше, [PERSON] ніколи не працював і не був за кордоном під час їх шлюбу. По-друге, їм не вистачало коштів на прожиття і її батьки їм допомагали, а виплати при народженні 2-х дітей були якраз для дітей, так як їх батько заробляв мало. По-третє, [PERSON] ніякого ремонту в квартирі по [ADDRESS] не проводив так як її батько [PERSON] , який займається «євроремонтом», повністю відремонтував та удосконалив дану квартиру. Дану квартиру батьки подарували їй 10.01.2008 року, а 20.09.2010 року дана квартира була продана нею за 29000 доларів США, що підтверджено і витягом з газети «Анонс-контракт». Щодо компенсації за спадщину їй нічого невідомо, так як сестра [PERSON] весь час жалілася на безгрошів`я. ЇЇ батьки та брат купили собі квартиру аж в 2011 році за їх власні кошти і ніякого відношення не мають до їх спору. В судове засідання позивач за первинним позовом та відповідач [PERSON] не прибув, подавши суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника, підтримання заявлених ним позовних вимог, які просить задовольнити повністю. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Відповідачка за первинним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечили щодо первинного позову та просили задовольнити у повному обсязі вимоги зустрічного позову. В подадьшому в судове засідання не з"явилися, подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Представник Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У судовому засіданні допитано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомили суду про відомі їм обставини, що стосуються розгляду даної справи. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 23. Шлюб між сторонами розірвано, згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2014 року (а.с. 5-8, т. 1). Від шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 57, т. 1) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 56, т. 1). Також, як слідує з матеріалів справи, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2007 року [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 87, т. 1). 10.01.2008 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що свідчить копія нотаріально засвідченого договору, зареєстрованого та посвідченого приватним нотаріусом Савчук Д.О. в реєстрі № 75 (а.с. 89, т. 1). Як вбачається з копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010 року, зареєстрованого та посвідченого приватним нотаріусом Довгалюком Б.В., в реєстрі № 1428, [PERSON] було продано дану квартиру [PERSON] . Вартість квартири згідно Договору складає 26 026 гривень, які отримані Продавцем від Покупця під час оформлення цього Договору (а.с. 90-91, т. 1). Також відповідачкою-позивачкою [PERSON] долучено копію витягу з газети «Анонс- Контракт» за 02.09.2010 року, де виділено оголошення про продаж квартири [ADDRESS] із зазначенням вартості - 26 500 доларів США (а.с. 101, т. 1). З матеріалів справи слідує, що 21.09.2010 року [PERSON] уклала з ТОВ «Конкорд-ІФ» Договір на участь у частковому будівництві, відповідно до якого ТОВ «Конкорд-ІФ» прийнято [PERSON] у часткове будівництво однокімнатної квартири [ADDRESS] (І черга будівництва) (а.с. 92-96, т. 1). Пунктом 3.1 вищевказаного Договору передбачено, що попередня базова вартість об`єкта, що будується становить 161 950,00 грн. Пунктом 3.2 Договору зазначено, що сума 161 950 гривень вноситься в момент підписання Договору. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 23 від 21.09.2010 року вбачається, що 21.09.2010 року [PERSON] внесла кошти за придбану квартиру у сім`ї 161 950 грн. 00 коп. (а.с. 97, т. 1). Однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 42.9 м.кв., житловою 18.7 м.кв. належить на праві власності [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності від 03.08.2012 року виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, зареєстровано право 07.08.2012 року, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 212-213, т. 1). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком [PERSON] Квартира [ADDRESS] придбана його дочкою на наступний день після продажу квартири [ADDRESS] , яка була подарована ним дочці та продана за 26 000 доларів США. Його зять [PERSON] жодної копійки у придбання квартири не вклав. Він сам робив ремонт у квартирі, придбав меблі. Дочка завжди у них брала гроші. На даний час дочка проживає з ними, оскільки зять вигнав її з дітьми з спірної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знайома з [PERSON] з 2006 року, познайомились на роботі. Їй відомо про те, що батьки купили [PERSON] на день народження квартиру на [ADDRESS] . Також їй відомо про те, що у вересні 2010 року вищевказана квартира була продана та на наступний день придбали кваритру на [ADDRESS] . Знає, що квартира по [ADDRESS] була продана за 26 000 доларів США, а квартира по [ADDRESS] придбана за 160 000 гривень. На той час це було приблизно еквівалентно. [PERSON] жила за адресою: [ADDRESS] до того часу, поки її не вигнав з квартири чоловік. Зараз [PERSON] живе у батьків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знайома з [PERSON] з 2007 року, познайомились на роботі. Їй відомо, що [PERSON] на 20-річчя батьки подарували квартиру на [ADDRESS]. У 2010 році вони продалу подаровану квартиру та придбали квартиру по [ADDRESS] , зробили в ній ремонт, придбали меблі. Їй відомо, що квартиру по [ADDRESS] продали за 26 000 доларів США і одразу придбали квартиру на [ADDRESS] . На даний час [PERSON] проживає у батьків, оскільки її чоловік погано поводить себе по відношенню до неї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до статті 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, під час шлюбу на підставі Договору на участь у частковому будівництві від 21.09.2010 року було придбано квартиру [ADDRESS] , вартість якої складала на момент купівлі 197427 гривень (24699,98 доларів США). 21.09.2010 року [PERSON] уклала з ТОВ «Конкорд-ІФ» Договір на участь у частковому будівництві, відповідно до якого ТОВ «Конкорд-ІФ» прийнято [PERSON] у часткове будівництво однокімнатної квартири [ADDRESS] (І черга будівництва), вартість якої обумовлена пунктом 3.1 вищевказаного Договору, яким передбачено, що попередня базова вартість об`єкта, що будується становить 161 950,00 грн. Пунктом 3.2 Договору зазначено, що сума 161 950 гривень вноситься в момент підписання Договору. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, у якій зазначено, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 7 ст. 57 вказаного Кодексу, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Посилання позивачки [PERSON] на ті обставини, що спірна квартира є її особистим майном, так як була оформлена на її ім`я та придбана за її особисті кошти від продажу своєї власної попередньої квартири, яка була їй подарована батьками, суд оцінює критично, зважаючи на те, що належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що для придбання спірної квартири були використані особисті кошти [PERSON] суду надано не було. Так, пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010 року, зареєстрованого та посвідченого приватним нотаріусом Довгалюком Б.В. в реєстрі № 1428 обумовлено, що вартість квартири згідно Договору складає 26 026 гривень, які отримані Продавцем від Покупця під час оформлення цього Договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленням сторін, є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає (а.с. 90, т. 1). Обґрунтування відповідачки-позивачки [PERSON] викладені у зустрічному позові про те, що квартиру було продано за 26 000 доларів США, з посиланням на долучену копію витягу з газети «Анонс-Контракт» за 02.09.2010 року, де виділено оголошення про продаж квартири [ADDRESS] із зазначенням вартості - 26 500 доларів США, є недоведеним, оскільки, умови Договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2010 року свідчать інше, а саме про те, що розрахунок за договором здійснено у національній валюті - гривні, вартість квартири згідно Договору складає за 26 026 гривень і ці грошові кошти отримані повністю Покупцем під час оформлення цього Договору. Про вказане свідчать підписи сторін договору та нотаріуса, який посвідчував дану угоду. Покази свідків, які є родичем та близькими знайомими позивачки за зустрічним позовом, суд не може вважати об`єктивними. Відтак, стороною позивача за зустрічним позовом не підтверджено належними доказами про те, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] за кошти, які належали їй особисто. Також, суд критично оцінює посилання позивача - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на те, що спірна квартира придбана, у тому числі, за виплату його сестрою спадкової компенсації за спадкове майно, залишене після смерті матері, оскільки такі не підтверджені доказами. Зважаючи на вищедосліджені судом обставини, враховуючи той факт, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, належних доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON] , суду не представлено. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що первинний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та виділення позивачу та відповідачу по 1/2 частки квартири [ADDRESS] підлягає до задоволення. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про визнання квартири [ADDRESS] , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площа 42.90 кв.м. особистою приватною власністю [PERSON] ; скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] , здійснену Реєстраційною службою Івано-Франківською МУЮ Івано-Франківської області 28.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстр № 713453326101, номер запису про право власності 10977891, не підлягає до задоволення.

Outcome: approved