Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

[PERSON], діючи на підставі довіреності та в інтересах позивача, 08.11.2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати Договір оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, укладений між Приватним багатопрофільним підприємством «МІП» та Чернігівською районною державною адміністрацією щодо користування земельною ділянкою загальною площею 1,9111 га за адресою [ADDRESS] строком на 49 років, таким, що припинив свою дію в частині оренди саме Приватним багатопрофільним підприємством «МІП» з 13.10.2016 року; - визнати [PERSON] орендарем земельної ділянки загальною площею 1,9111 га за адресою [ADDRESS] на умовах, визнаних Договором оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, укладеним між Приватним багатопрофільним підприємством «МІП» та Чернігівською районною державною адміністрацією, з дати винесення рішення судом; - зареєструвати припинення права оренди Приватного багатопрофільного підприємства «МІП» щодо земельної ділянки загальною площею 1,9111 га за адресою [ADDRESS] строком на 49 років за Договором оренди від 28.08.2007 року, укладеним між Приватним багатопрофільним підприємством «МІП» та Чернігівською районною державною адміністрацією, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з вказаних у позові підстав. Представники відповідачів Чернігівської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач Приватне багатопрофільне підприємство «МІП» у судове засідання свого представника не направив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права позивач посилається на те, що оскільки він набув право власності на будівлю, тому до нього також переходить право на оренду земельної ділянки в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються Законом України «Про оренду землі». З матеріалів справи, вбачається, що 28 серпня 2007 року між Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівської області (орендодавець) та приватним багатопрофільним підприємство «МІП» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки на території Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, на якій знаходиться об"єкт нерухомого майна - ангар для сіна, загальною площею 1,9111 га, відповідно до умов якого орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку строком на 49 років. У подальшому, приватне багатопрофільне підприємство "МІП" відчужило нежитлову будівлю - ангар для сіна за адресою [ADDRESS] [PERSON] згідно свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу від 13 жовтня 2016 року. Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» закріплено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Згідно зі статтею 17 ЗК розпорядження землями державної власності, у тому числі й надання у користування, належить до повноважень місцевих державних адміністрацій та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Положеннями ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Згідно абз. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Згідно приписів ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. Аналогічні положення закріплені в ст. 377 ЦК України, відповідно до яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, виходячи із вищенаведених норм законодавства, у разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу - права власності або права користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я, шляхом укладення договору оренди, а не шляхом внесення змін до договору оренди. Положеннями ст. 30 Закону України «Про оренду землі» та п.36 Договору оренди від 28 серпня 2007 року визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Тобто чинне законодавство не містить приписів про автоматичний перехід права користування земельною ділянкою за попереднім договором оренди, на якій розміщений об'єкт нерухомості, до нового власника нерухомого майна, стороною якого він не є, без додержання законодавчо встановленого порядку набуття права користування такою земельною ділянкою (ст.ст. 123 - 125 ЗК України). Виникнення такого права можливо лише за рішенням власника землі, що перебуває у державній або комунальній власності. З 1 січня 2013 року вступив в силу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким законодавець вніс зміни до Земельного кодексу України, зокрема до статті 122 Земельного кодексу України. У відповідності до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи передають у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач як новий власник будівлі звернулася із листом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській областііз проханням внести зміни в договір оренди земельної ділянки від 28 серпня 2007 року в частині зазначення сторони договору, а саме замінити орендаря приватне багатопрофільне підприємство «МІП» на неї. Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській областівід 23 серпня 2017 року у задоволенні заяви позивача було відмовлено через відсутність інформації щодо реєстрації припинення права оренди земельною ділянкою. Як було зазначено в судовому засіданні сторонами, прохання щодо припинення спірного договору оренди відповідачем не розглядалось. Представники позивача зазначили, що позивачці необхідно припинення договору в частині зазначення орендаря. Враховуючи положення ст. 31 ЗУ «Про оренду землі», а саме те, що в разі набуття права власності на будівлю, що розташована на орендованій іншою особою земельній ділянці, договір оренди землі припиняється, позовні вимоги про визнання договору оренди землі припиненим в частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Суд враховує також ту обставину, що чинне законодавство України не передбачає можливості внесення змін до договору оренди особами, які не перебувають у договірних правовідносинах, оскільки суперечить загальним засадам чинного законодавства та, зокрема, положенням ст.ст. 651, 652 ЦК України, Земельного Кодексу України, та Закону України «Про оренду землі». Вимоги про реєстацію припинення договору оренди та визнання позивача орендарем земельної ділянки також не можуть бути задоволені, оскільки вирішення даних питань не входить до компетенції суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed