Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулася до Глобинського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 28.02.1995 року вона була прийнята в члени КСП ім. Мічуріна. 28.11.1995 року КСП ім. Мічуріна видано Державний акт на право колективної власності на землю, серія ПЛ -22, зареєстрованого в Книзі записів державних атків на право колективної власності на землю № 28. Невід`ємною частиною Державного акту є Додаток - Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, яким дана земельна ділянка належить на права колективної власності. Рішенням зборів уповноважених членів господарства від 28.01.1999 року позивача прийнято в члени КСП ім. Мічуріна, а рішенням 9 сесії Глобинської міської ради 23 скликання від 14.09.1999 року задоволено відповідне прохання правління КСП ім.. Мічуріна, яким [PERSON] надано дозвіл на виділення земельного паю із земель резервного фонду підприємства в розмірі 3,45 га. Сертифікат на право на земельну ділянку не видавався. Враховуючи вищевикладене, позивач просить задовольнити позовну заяву та визнати за нею право на земельну ділянку (пай) розміром 3,34 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Глобинської міської ради Полтавської області. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності та вказали, що позовні вимоги підтримують. Представник відповідача Глобинської міської об`єднаної територіальної громади Полтавської області в судове засідання не з`явився надав відзив, відповідно до якого заперечую проти задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки право позивача на земельну частку (пай) виникло з 28.01.1999 року, а позивач звернулась до суду 11.06.2019 року. Розгляд справи проводити без участі представника. Представник відповідача Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду. Третя особа в судове засідання не з`явилась належним чином повідомлена, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] - позивач по справі 28.02.1995 р. був прийнятий в члени КСГП ім. Мічуріна на роботу пекаря хлібопекарні с. Шепелівка, і в подальшому 31.03.2000 р. була звільнена з роботи згідно її заяви, що підтверджується записами вкладишу в Трудову книгу колгоспника № [NUMBER] (а.с.12). Рішенням зборів уповноважених членів господарства від 28.01.1999 року позивача прийнято в члени КСП ім. Мічуріна відповідно до Архівного витягу № 04-02/277 від 25.04.2019 року. За повідомленням відділу у Глобинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 30.05.2019 р. №340/104-19, Державний акт на право колективної власності на землю видано КСП «Мічуріна» 28.11.1995 р. та до списку громадян-членів КСП (додатку до вказаного державного акту) [PERSON] - не включена, однак відповідно до рішення 9 сесії Глобинської міської ради 23 скликання від 14.09.1999 року задоволено відповідне прохання правління КСП ім. Мічуріна, яким [PERSON] надано дозвіл на виділення земельного паю із земель резервного фонду підприємства в розмірі 3,45 га. ( а.с.10, 27) Середній розмір земельної частки (пай) на території Глобинської міської ради Глобинського району по КСП «Мічуріна - 3,34 ( умовних кадастрових) га. ( а. с. 11) Згідно з ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч.1 і ч.2 ст. 126 ЗК). Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного кодексу України ( надалі ЗК України) 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей Коституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. З матеріалів справи вбачається, що на час видачі Державного акту 28.11.1995 року [PERSON] працювала в колективному сільськогосподарському підприємстві «Мічуріна», була включена до додаткового списку, який є додатком до Державного акту, отже набула право на земельний пай. Розглядаючи доводи представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що відповідач правомірність включення позивача до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не оспорює, а тому приходить до висновку що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, тому до позовних вимог [PERSON] позовну давність застосовувати не слід. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (ВС/КГС, справа № 904/10673/16). Слід зазначити, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Outcome: approved