Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом ( в подальшому уточнений) до [PERSON], [PERSON] Державної міграційної служби України в Черкаській області про усунення перешкод у володінні, користуванні власністю, шляхом вчинення певних дій. Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником частини будинку [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані: вона, відповідач - бувший чоловік, з яким розірвано шлюб 25.11.1986р. Відповідач не проживає в будинку з 1086 року, житло залишив добровільно, забравши всі свої особисті речі, не приймає участі в утриманні житла, стосунки з позивачем не підтримує. Місце його проживання :с. Хмільна, Канівського району. Також зазначено, що жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо проживання чи реєстрації в будинку №22 не існує. Позивач вказує на те, що реєстрація відповідача змушує її нести додаткові витрати по оплаті за житло, перешкоджає вільному користуванню та володінню нерухомим майном. Таким чином, позивач просить суд усунути їй перешкоди у володінні, користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку. Під час розгляду справи 24.11.14р. замінено третю особу: [PERSON] ДМС у Черкаській області на співвідповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] повністю підтримали заявлені уточнені позовні вимоги і просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав і просив відмовити у задоволенні позову. В судове засідання відповідач [PERSON] ДМС у Черкаській області не з»явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, при вирішенні спору, покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що на підставі договору від 11.05.1976р., посвідченого нотаріусом [PERSON] (реєстр №2-1755), [PERSON] належить на праві власності 17/50 частин будинку з належною частиною надвірних споруд, що по [ADDRESS]. Даний договір зареєстрований в КП «ЧООБТІ», про що свідчать дані технічного паспорту від 18.05.2007р. За даними будинкової книги за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], 1947р. народження, [PERSON], 1948р. народження, [PERSON], 1993р. народження та [PERSON], 2012р. народження. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25.11.1986р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 25.11.1986р. №370850. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.316 ч.1 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317ЦК). Як зазначено у ч.1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено ст. 405 ЦК України, - члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 ч.3 ЖК України, члени сім»ї власника будинку (квартири) зобов»язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім»ї власника зобов»язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що він є співвласником будинку і, що позивач «вигнала» його з будинку примусово. Безпосередньо в судовому засіданні [PERSON] підтвердив факт свого не проживання за вказаною адресою з 1994 року. Крім того, він зазначив, що переїхав проживати до села; за два роки до розгляду даної справи, він проживає в с. Хмільна з іншою жінкою у належному їй будинку. Також, він не заперечує обставин, що з 1994р. він у будинку по [ADDRESS] не був, не сплачує компослуги і не утримує будинок. В судовому засіданні сторони погодились з обставинами, що на даний час будинок між ними не поділений. З»ясувавши обставини справи, дослідивши докази, судом встановлено, що відповідач [PERSON], як бувший чоловік позивача [PERSON] і член її сім»ї, не проживає в [ADDRESS] з 1990р.-1994р., без поважних причин, залишив його добровільно, належні йому речі в будинковолодінні відсутні, зв»язку з житлом не підтримує, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Таким чином, права володіння та розпорядження нерухомим майном позивача [PERSON] порушені і підлягають захисту способами, передбаченими ст.16ЦК. Отже, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, належним позивачеві із зняттям відповідача з реєстраційного обліку вказаного будинку. Що стосується позовних вимог, заявлених [PERSON] до [PERSON] Державної міграційної служби України в Черкаській області, то в цій частині вимог слід відмовити, оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено, що даним відповідачем порушені, оспорюються чи не визнаються її права та інтереси. На підставі ст. 88 ЦПК України необхідно з [PERSON] на користь [PERSON] стягнути судові витрати - судовий збір в розмірі 243грн. 60коп., що підтверджується квитанцією від 21.07.14р. На підставі викладеного та,

Outcome: partial