Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У травні 2014 року прокурор Городнянського району Чернігівської області в інтересах громадянки [PERSON] заявив позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] і [PERSON] 17 вересня 2007 року і посвідчений приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на порушення при укладенні даного договору вимог закону, зокрема ст.ст. 81, 120 ЗК України, і вказував, що продавець, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, мала у власності земельні ділянки площею 0,27 га і 0,21 га призначені для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 7421488400:01:000:0596 і 7421488400:01:000:0597 відповідно, а за договором купівлі-продажу продала земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 7421488400:01:000:0596 для обслуговування житлового будинку і 0,02 га з кадастровим номером 7421488400:01:000:0597 для ведення особистого селянського господарства. Прокурор вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу було безпідставно змінено цільове призначення земельної ділянки, здійснено поділ її на дві частини та присвоєно кадастрові номери новоствореним земельним ділянкам. Крім того, прокурор посилається на те, що продана за оспорюваним договором земельна ділянка сформована частково за рахунок землі, яка належить [PERSON], як спадкоємцю [PERSON], яка була власником земельної ділянки площею 0,04 га, яка з обох боків межує із земельними ділянками, набутими [PERSON] за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Рішенням Городнянського районного суду від 10 листопада 2014 року у позові прокурора відмовлено з посиланням на те, що належним способом захисту прав позивача є витребування майна від нинішнього володільця, а шляхом визнання договору недійсним право позивача не може бути відновлене. В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Прокурор посилається на порушення при укладенні договору купівлі-продажу вимог закону, зокрема незаконного поділу земельної ділянки і зміни її цільового призначення та формування і необґрунтованість висновків суду про можливість такої зміни. Крім того, прокурор вказує на порушення ст. 79-1, 81, 120 ЗК України при проведенні реєстрації земельних ділянок, придбаних [PERSON] за оспорюваним договором, у Державному земельному кадастрі, оскільки земельні ділянки сформовані за рахунок землі, яка належить [PERSON], як спадкоємцю попереднього власника 0,04 га. Прокурор вважає, що порушення прав [PERSON] відбулося у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу та реєстрацією права власності за [PERSON] на підставі цього договору, оскільки на час перебування земельної ділянки у власності [PERSON] ділянка мала правильну конфігурацію і права позивача не порушувались. На думку прокурора, факт порушення права позивача підтверджується висновком земельно-технічної експертизи № С-241 від 29 серпня 2014 року, якому суд дав неправильну оцінку. Прокурор також посилається на неправильність висновку суду про обрання позивачем належного способу захисту свого права. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, що шляхом визнання недійсним правочину неможливо відновити право позивача, а також на те, що з довідки від 21 березня 2000 р. (а.с. 163 т.1), з досліджених державних актів ЯА № 514151 та 1-ЧН № 05355 встановлено, що зміна цільового призначення відбулась відносно земельної ділянки приватної власності за ініціативою її власника. Суд також прийшов до висновку про те, що накладення земельних ділянок сталось внаслідок видачі правовстановлюючих документів на ім'я [PERSON] і площа перетину становить 0,0447 га, тобто не в межах усієї площі відчуженої землі, а тому повернення сторін договору у попередній стан не усуне порушення права позивача. Такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам і не ґрунтуються на вимогах закону. Так, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свої матері [PERSON], звернувшись з відповідною заявою до Городнянської районної державної нотаріальної контори (а.с 115 т.1). Реалізувати своє право на оформлення спадщини та виконати обов'язок зареєструвати право на спадщину, який встановлений для спадкоємця ч. 1 ст. 1299 ЦК України, і отримати документ про право власності на земельну ділянку, на якій розташований успадкований позивачем будинок за адресою [ADDRESS], позивач не може, оскільки право власності на цю земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване за відповідачем [PERSON], а відповідно до вимог п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Скасування реєстрації права власності на земельну ділянку чи її частину за [PERSON] неможливе без вирішення питання про правомірність набуття нею такого права, тобто питання про дійсність чи недійсність договору купівлі-продажу, за яким придбана земельна ділянка. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту права. Виходячи з наведених вище обставин, висновок суду про обрання позивачем неналежного способу захисту свого права є помилковим. По справі встановлено, що 17 вересня 2007 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є „земельна ділянка площею 0,27 га - передана: 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,02 га - для ведення особистого селянського господарства, за [ADDRESS]" (а.с. 138-140 т.1). У п. 1.2 договору вказано: «Вищезгадана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА № 514151, вданого Тупичівською сільською радою Чернігівської області 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 010584000003, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 жовтня 2005 року, зареєстрованого за № 4-2745. Цільове призначення земельної ділянки: 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, Кадастровий номер земельної ділянки 7421488400:01:000:0596, та 0,02 га - для ведення особистого селянського господарства, Кадастровий номер земельної ділянки 7421488400:01:000:0597.» Відповідно до ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, що була чинною на час укладення договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку посвідчувалось єдиним документом - державним актом про право власності на земельну ділянку. За даними Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 514151 на ім'я [PERSON] (а.с. 141-142 т.1), який був наданий нотаріусу для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець мала у власності дві земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства площею 0,27 га кадастровий номер 7421488400:01:000:0596 і 0,21 га кадастровий номер 7421488400:01:000:0596. Документ про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку відсутній. Відповідно до ч.3 ст. 20 Земельного Кодексу України в редакції від 27.04.2007 р., яка була чинною на час укладення договору, зміна цільового призначення земель, які перебували у власності громадян або юридичних осіб, здійснювалась за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. На час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між відповідачами у даній справі діяв Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. № 502. Згідно з пунктами 7, 12 цього Порядку, підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням є рішення сільської, селищної, міської ради. Зміна цільового призначення земельної ділянки площею 0, 27 га, яка перебувала у власності [PERSON], відповідно до Порядку не здійснювалась, державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку їй не видавався. Цільове призначення відчуженої земельної ділянки, вказане у п. 1.2 договору купівлі-продажу від 17вересня 2007 року, не відповідає даним правовстановлюючого документа - Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 514151 на ім'я [PERSON] Наслідком порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, відповідно до п. б ст. 21 ЗК України в редакції від 27.04.2007 р., є визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Посилання суду першої інстанції на наявність довідки від 21 березня 2000 р. (а.с. 163 т.1) та витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки № 245 і № 244 за 2007 рік (а.с. 144,145 т.1), які були видані Городянським районним відділом земельних ресурсів для вчинення правочину відчуження земельної ділянки [PERSON] не можуть бути підставою для відмови у позові. Вказані документи не є рішеннями, які відповідають ст. 2 Земельного Кодексу України в редакції від 05.05.1993 р., що була чинною станом на березень 2000 року і визначала порядок віднесення земель до відповідних категорій, ч.3 ст. 20 Земельного Кодексу України в редакції від 27.04.2007 р. і Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. № 502. Крім того, витяги № 245 і № 244 видані щодо земельних ділянок, право власності на які посвідчене державним актом ЯА № 254151 (а.с. 144,145 т.1), у той час як державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] має ЯА № 514151. У витягу № 245 (а.с. 144 т.1 ) вказано, що кадастровий номер 7421488400:01:000:0597 належить земельній ділянці площею 200 кв.м , тобто 0,02 га, у той час як за даними державного акта про право власності на земельну ділянку [PERSON] цей кадастровий номер присвоєний ділянці площею 0,21 га (а.с. 141-142 т.1). Згідно з даними плану зовнішніх меж земельної ділянки у державному акті на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], після якого землю успадкувала [PERSON], (а.с. 79 т.1) та даних Технічного звіту по видачі державного акта [PERSON] (а.с. 80-87 т.1) земельна ділянка площею 0,27 га не має межі із землями сільської ради (вулицею [ADDRESS]), а межує із земельною ділянкою [PERSON] Ця обставина підтверджується також планом зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] у державному акті на її ім'я та технічним звітом по видачі державного акта на право приватної власності на землю (а.с. 9-20 т. 1). До того ж, у плані земельних ділянок, наданих [PERSON] (а.с. 16 т. 1) вказано, що земельні ділянки надані для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Документи технічного звіту по видачі державного акта [PERSON] (а.с. 80-87 т.1) не містять даних про надання йому земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Висновком судової земельно-технічної експертизи № С-241 від 29 серпня 2014 року підтверджено, що земельна ділянка [PERSON] розміром 0,04 га дійсно знаходиться за адресою [ADDRESS]. Отже, доводи відповідача [PERSON] про те, що земельна ділянка позивача знаходиться в іншому місці, а будинок [PERSON] розташований на землі, яку вона придбала разом з будинком у [PERSON], є безпідставними. Виходячи з технічних звітів і державних актів на право власності на землю, які вказані вище, а також висновку судової земельно-технічної експертизи № с.241 від 29 серпня 2014 року (а.с. 35-50), слід зробити висновок про те, що у власності відповідача [PERSON] була земельна ділянка площею 0,27 га призначена для ведення особистого селянського (а не підсобного, як вказано у рішенні суду першої інстанції) господарства. Крім того, з матеріалів інвентаризаційної справи № 317 на жилий будинок [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] набула право власності на вказаний будинок за договором дарування, укладеним 02 червня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений заступником голови Тупичівської сільської ради. За ст.ст. 128, 243 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі майна обдарованому і не пов'язувалось з моментом реєстрації такого права. Не маючи станом на 1996 рік ( час виготовлення технічного звіту) та на 12 лютого 1997 року (дата видачі державного акта на право приватної власності на землю) у власності будинку по [ADDRESS], [PERSON] не міг набути у власність земельну ділянку, призначену для обслуговування цього будинку. Відповідно, [PERSON] не могла успадкувати право власності на таку земельну ділянку та здійснити її відчуження. Оскільки в договорі купівлі-продажу земельної ділянки цільове призначення вказане для обслуговування житлового будинку, при видачі правовстановлюючих документів на ім'я покупця [PERSON] межі земельної ділянки графічно зображені не у відповідності з державним актом ЯА № на ім'я [PERSON], внаслідок чого земельна ділянка, що належить [PERSON] з її ж будинком і господарськими будівлями, опинилась в межах земельної ділянки [PERSON] (а.с. 31 т.1, 48 т.2). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 ЦК України, згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, є підставою недійсності правочину. При укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, який оспорюється позивачем, недодержані вимоги ч.1 ст. 126, ч.3 ст. 20 редакції від 27.04.2007 р., а також п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5 (редакція від 29.082007 р.), що разом з нормою п. б ст. 21 ЗК України в редакції від 27.04.2007 р. є підставами для визнання договору недійсним. У зв'язку з визнання недійсним договору купівлі-продажу, який був підставою для реєстрації права власності [PERSON] на земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і реєстрації земельних ділянок [PERSON] у Державному земельному кадастрі підлягають задоволенню і вимоги про скасування такої реєстрації. Із змісту ст.ст.2, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, про припинення права власності на об'єкт нерухомого майна вноситься запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з підпунктом 2 пункту 9 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 № 1051 , здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації віднесені до повноважень Держаного кадастрового реєстратора територіальних органів Держземагенства у районах і містах. Державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру, входять до складу Держземагенства та його територіальних органів ( п. 5 Порядку ведення Державного земельного кадастру). Відтак, обов'язок скасувати у Державному земельному кадастрі реєстрацію земельних ділянок [PERSON] слід покласти на державного кадастрового реєстратора відділу Державного агентства земельних ресурсів у Городнянському районі Чернігівської області. У зв'язку із задоволення позову з відповідачів [PERSON] і [PERSON] , відповідно до ст. 88 ЦПК України, належить стягнути в дохід держави по 182 грн. 70 коп. судового збору, що підлягав сплаті при подання позовної заяви до суду першої інстанції та при подання апеляційної скарги, ставка якого встановлена відповідно підпунктами 2 і 12 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» [(243,60 + 121,80) : 2].

Outcome: approved