Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. Свій позов обгрунтовує тим, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року (справа №823/653/17) визнано протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області» в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 3 квітня 2017 року. Стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь [PERSON] суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90630 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів. Допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 3 квітня 2017 року. Звернуто до негайного виконання постанову суду в частині стягнення зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь [PERSON] суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця у розмірі 4488 грн. 75 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів. В частині позовних вимог про визнання протиправними дій голови правління Пенсійного фонду України [PERSON] , пов`язаних із виданням і підписанням п. 4 наказу Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області» - у задоволенні позову відмовлено. Зобов`язано Пенсійний фонд України та Звенигородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року апеляційні скарги Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України залишенні без задоволення а рішення Київського окружного адміністративного суду без змін. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Приписами ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльні відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Вважає, що внаслідок протиправних дій відповідачів, які полягали у його незаконному звільненні, йому завдано матеріальної шкоди, яка пов`язана із тим, що він був змушений здійснювати перевезення своєї дружини [PERSON] , з якою перебуває у законному шлюб і яка в свою чергу працює в управлінні Державної казначейської служби України у Тальнівському районі Черкаської області, яке розташоване за адресою м. Тальне, вул. Соборна, 15 власним автомобілем «ЧеріАмулет А15», державний номер [NUMBER] . Враховуючи відсутність у його дружини посвідчення водія на право керування транспортними засобами та регулярного автобусного сполучення між с. Соколівочка, Тальнівського району і м. Тальне, він змушений був двіччі на день здійснювати поїздки до м. Тальне з метою відвезення/привезення дружини до місця її роботи/проживання, а тому відповідачі мають здійснити відшкодування добових витрат за час здійснення його поїздок з місця проживання до робочого місця його дружини. Вважає, що відповідачі мають здійснити відшкодування витрат на пальне за час здійснення його поїздок з місця проживання до місця роботи дружини. Згідно даних сервісу Google Map в мережі інтернет відстань між місцем проживання та робочим місцем його дружини становить 7,5 км. в одну сторону. Загальна сума шкоди, яка підлягає стягненню становить 14487 грн. 13 коп., яка складається з наступного: в квітні 2017 року ним витрачено 1111 грн. 50 коп. на пальне, в травні 2017 року - 1170 грн., в червні 2017 року -702 грн., в липні 2017 року -1204 грн. 88 коп., в серпні 2017 року -229 грн. 50 коп., в вересні 2017 року -585 грн., в жовтні 2017 року - 1339 грн. 54 коп., в листопаді 2017 року -1481 грн. 29 коп., в грудні 2017 року -1370 грн. 25 коп., в січні 2018 року -1562 грн. 79 коп., в лютому 2018 року -982 грн. 80 коп. в березні 2018 року -1171 грн. 80 коп., в квітні 2018 року -1301 грн. 74 коп., в травні 2018 року - 274 грн. 05 коп. На підставі наведеного просив суд звільнити від сплати судового збору за подання позовної заяви, стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] майнову шкоду в сумі 14487 грн. 13 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 2 серпня 2018 року в задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення його від сплати судового збору при подачі позовної заяви відмовлено. Позовну заяву [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди залишено без руху. Надано позивачу для виправлення зазначених недоліків заяви строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали. 13 серпня 2018 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2018 року апеляційну скаргу повернуто апелянту. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2018 року позовну заяву [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди повернуто [PERSON] 12 листопада 2018 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 6 грудня 2018 року скасовано ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2018 року, матеріали справи направлені до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2018 року звільнено [PERSON] від сплати судового збору за подачу його позову до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. Відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16 січня 2019 року на адресу суді надійшов відзив Пенсійного фонду України, в якому представник відповідача вказує на те, що позивач вважає, що відповідачі завдали йому майнову шкоду тим, що враховуючи відсутність у дружини позивача посвідчення водія на право керування транспортними засобами та регулярного автобусного сполучення між с. Соколівочка Тальнівського району і м.Тальне, позивач був змушений двічі на день здійснювати поїздки до м. Тальне з метою відвезення/привезення дружини до місця її роботи/проживання. Відповідачі і, зокрема Пенсійний фонд України не є відповідальним за автобусне сполучення за будь-яким маршрутом на території України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, а саме - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з абз. 3 п. 1.9.4 висновків Верховного Суду України від 20 грудня 2017 року, при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В розділі «Справи про відшкодування шкоди» Висновків Верховного Суду України від 10 січня 2017 року зазначено, що за змістом статей 22, 1166 ЦКУ відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить завдання шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини цієї особи у розумінні ст. 1193 ЦК (постанови Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справах 3-194гс16, № 3-271гс16). Стягнення майнової шкоди позивач пов`язує з протиправними діями відповідачів, «...яка пов`язана із тим, що він був змушений здійснювати перевезення своєї дружини...». Рішенням від 7 лютого 2018 року, на яке посилається позивач, врегульований трудовий спір позивача та відповідачів у справі № 823/653/17 і позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Голови правління Пенсійного фонду України Зарудного О.Б., пов 'язаних із виданням і підписанням п. 4 наказу Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року № 213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області». Отже, жодного преюдиційного рішення про протиправність дій чи бездіяльності посадових осіб Пенсійного фонду України з підстав, наведених позивачем, судами не приймалось. Щодо розрахунку позивачем майнової шкоди, то позивачем не зазначено, зокрема, яке саме пальне він використовував (бензин, дизельне паливо, газоподібне паливо) протягом зазначеного ним періоду часу - з квітня 2017 року по травень 2018 року, документальне підтвердження такого пального за зазначений позивачем час, дійсність використання пального саме в цей час і саме на цілі «відвезення/привезення дружини до місця роботи/проживання тощо». Таким чином позивачем не доведена сума, яку він зазначив як майнову шкоду. На підставі викладеного просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. 18 січня 2019 року на адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив Державної казначейської служби України, в якому представник відповідача зазначив, що оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. У зв`язку з викладеним просить відмовити в задоволенні позову. 28 січня 2019 року на адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла відповідь на відзив ПФ України від 16 січня 2019 року та відзив Державної казначейської служби України від 18 січня 2019 року. У відповіді на відзив позивач звертає увагу суду на те, що приписами статті 56 Конституції України встановлено, що кожен мас право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується: юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 8, 124 Конституції України). Приписами статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відносно «…добровільної згоди позивача на перевезення дружини двічи на день за маршрутом с. Соколівочка - м. Тальне» звертає увагу, що він працював на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі, яке розташоване за адресою: 20400, м. Тальне, вул. Соборна, 15. Установа, що реорганізувалась залишилась за цією ж адресою (позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади в установі що реорганізовувалась, внаслідок чого він був незаконно звільнений). Його дружина працювала і продовжує працювати в управлінні державної казначейської служби України у Тальнівському районі Черкаської області, яке знаходиться за адресою: 20400, м. Тальне, вул. Соборна, 15. Тобто, обидві установи перебувають в одному приміщенні і знаходяться за однією і тією ж самою юридичною адресою. Тому, якби відповідачі не порушили права позивача на працю і не здійснили незаконне звільнення, він би залишився на відповідній роботі та проводив щоденні поїздки до міста Тальне разом із дружиною за власний рахунок. Аналізуючи відзив Пенсійного фонду України, вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що рішення про поновлення на роботі позивача набрало законної сили 7 лютого 2018 року та підлягало негайному виконанню. Пенсійний фону України видав наказ лише 24 квітня 2018 року. Позивач про це дізнався лише 3 травня 2018 року. Тобто майже 4 місяці тривало «негайне» виконання рішення суду. Дійсно Пенсійний фонду України не відповідає за автобусне сполучення в межах України, проте посадовими особами саме цього державного органу порушено норми ст. 19 Конституції України згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, в чергове наголосив, що внаслідок протиправних дій відповідачів він був позбавлений права на працю. Установи в яких працював позивач та його дружина перебувають за однією і тією ж юридичною адресою. Додав підтвердження у вигляді скріншотів із підсистеми «Приват24», якими підтверджується факт сплати коштів з карткових рахунків, що належать йому в рахунок сплати за пальне. 4 лютого 2019 року до суду надійшло заперечення Пенсійного фонду України, в якому представник відповідача вказує на те, що позивач ані в позовній заяві, ані в відповіді на відзив не зазначив які саме незаконні рішення, дії чи бездіяльність відповідачів вплинули на «відсутність у дружини позивача посвідчення водія на право керування транспортними засобами» та «відсутність регулярного автобусного сполучення між селом Соколівочка Тальнівського району і м. Тальне» (стор. 6 позовної заяви). При цьому, саме з зазначеними обставинами позивач пов`язує начебто завдану йому майнову шкоду, яка є предметом позовних вимог. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2019 року зупинено провадження у справі до прийняття рішення за заявою [PERSON] про відвід судді Демчика Р.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчика Р.В. від розгляду цивільної справи №711/6290/18. 1 березня 2019 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. 15 березня 2019 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив Головного управління ПФУ в Черкаській області. У відзиві представник відповідача посилається на те, що за результатами розгляду справи № 823/653/17 ухвалено рішення Київського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року. Приймаючи вказані рішення суди скасували наказ про звільнення позивача, зобов`язали поновити його на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, вимоги позивача щодо протиправності дій відповідачів не знайшли свого підтвердження та залишилися без задоволення. Важливим елементом доказування наявності майнової шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та майновою шкодою позивача. Слід довести, що протиправна поведінка заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Із змісту позовних вимог не вбачається наявності обов`язкових умов, за яких настає цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування майнової шкоди. Збитки, які наче б то зазнав позивач не мають жодного відношення до змісту правовідносин, які розглядалися по справі № 823/653/17. Зазначена справа стосується трудових правовідносин позивача із відповідачами, і жодним чином не пов`язана із його особистими (сімейними) витратами, та приватними інтересами його дружини. У позовній заяві зазначено: «внаслідок протиправних дій відповідачів позивачу завдано матеріальної шкоди, яка пов 'язана із тим, що він був змушений здійснювати перевезення своєї дружини...». При цьому, позивач не вказує, в чому полягає його обов`язок перед своєю дружиною щодо її перевезення з місця проживання до роботи, чим такий обов`язок передбачений та яке відношення такий обов`язок (якщо він взагалі існує) має до відповідачів. Позивач, намагається перекласти на відповідачів відшкодування витрат, які пов`язані із реалізацією особистих трудових обов`язків своєї дружини, через відсутність у неї посвідчення водія та регулярного автобусного сполучення з місця проживання до місця роботи. В даному випадку, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправністю діяння (яке не знайшло свого підтвердження по справі № 823/653/17) відповідачів та результатом таких дій - майнової шкоди позивача у вигляді відшкодування добових витрат за час здійснення поїздок пов`язаних із перевезенням своєї дружини з місця проживання до місця роботи. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 18 березня 2019 року на адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла відповідь на відзив Головного управління ПФУ в Черкаській області від 14 березня 2019 року. У відповіді на відзив позивач посилається на те, що дійсно, відповідно до рішення суду по справі № 823/653/17 суд не знайшов протиправності у діях голови правління ПФУ [PERSON] . Проте, позивач при формулюванні своїх позовних вимог жодним чином не ставить питання про стягнення моральної шкоди з голови правління Пенсійного фонду України [PERSON] . Однак, вищезазначеним рішенням суду було визнано протиправність звільнення позивача з посади. Тому, цілком логічним, що певні конституційні права позивача були порушені і він має право на відшкодування майнової шкоди. Відносно наявності причинно-наслідкового зв`язку протиправною поведінкою відповідача та майновою шкодою позивача вважаю за необхідне звернути особливу увагу, що позивач працював на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі, яке розташоване за адресою: 20400, м. Тальне, вул. Соборна, 15. Установа, що реорганізувалась залишилась за цією ж адресою (Позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади в установі що реорганізовувалась, внаслідок чого він був незаконно звільнений). Його дружина працювала і продовжує працювати в управлінні державної казначейської служби України у Тальнівському районі Черкаської області, яке знаходиться за адресою: 20400, м. Тальне, вул. Соборна, 15. Тобто, обидві установи перебувають в одному приміщенні і знаходяться за однією і тією ж самою юридичною адресою. Тому, якби відповідачі не порушували його права на працю і не здійснили незаконне звільнення, він би залишився на відповідній роботі та проводив щоденні поїздки до м. Тальне разом із дружиною за власний рахунок. Крім того просив постановити ухвалу про стягнення з відповідної особи в дохід державного бюджету штрафу за ненадання копії відзиву на позов у встановлений судом строк. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 1 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про стягнення з Головного управління ПФУ в Черкаській області в дохід державного бюджету штрафу. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 1 квітня 2019 року зупинено провадження у справі до прийняття рішення за заявою [PERSON] про відвід судді Демчика Р.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 8 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заявленого [PERSON] відводу судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчика Р.В. від розгляду цивільної справи №711/6287/18. 18 квітня 2019 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. 17 травня 2019 року та 5 червня 2019 року на адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшли заяви [PERSON] про винесення окремої ухвали суду в порядку вимог ст. 262 ЦПК України, які обґрунтовані тим, що позивач розцінює як заборону у доступі до правосуддя, відсутність офіційного погодження з боку ПФ України та ГУ ПФ України в Черкаській області правомірності його відсутності на робочому місці з метою прийняття участі в судових засіданнях. В судовому засіданні в режимі відео конференції позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник ГУ ПФ України в Черкаській області в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував. Представник Пенсійного фонду України в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року (справа №823/653/17) визнано протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області» в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 3 квітня 2017 року. Стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь [PERSON] суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90630 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів. Допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 3 квітня 2017 року. Звернуто до негайного виконання постанову суду в частині стягнення зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь [PERSON] суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця у розмірі 4488 грн. 75 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів. В частині позовних вимог про визнання протиправними дій голови правління Пенсійного фонду України [PERSON] , пов`язаних із виданням і підписанням п. 4 наказу Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області» - у задоволенні позову відмовлено. Зобов`язано Пенсійний фонд України та Звенигородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року апеляційні скарги Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України залишенні без задоволення а рішення Київського окружного адміністративного суду без змін. З дослідженої в судовому засіданні копії трудової книжки позивача вбачається, що за № 18 від 31 березня 2017 року у трудовій книжці зроблено запис: «Звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області, у зв`язку з реорганізацією». Підстава - наказ ПФУ №213-о від 29 березня 2017 року. За №22 від 3 квітня 2017 року зроблено запис: «Запис за №18 недійсний. Поновлено на попередній посаді». Підстава - наказ ПФУ №183-о від 24 квітня 2018 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що у період між звільненням та поновленням його на посаді він вимушений здійснювати відвезення/привезення дружини до місця її роботи/проживання, у зв`язку з чим він ніс витрати на пальне. Його дружина працювала і продовжує працювати в управлінні державної казначейської служби України у Тальнівському районі Черкаської області, яке знаходиться за адресою: 20400, м. Тальне, вул. Соборна, 15, в тій самій будівлі, що й управляння ПФУ в Тальнівському районі Черкаської області. Тобто, обидві установи перебувають в одному приміщенні і знаходяться за однією і тією ж самою юридичною адресою. Тому, якби відповідачі не порушили права позивача на працю і не здійснили незаконне звільнення, він би залишився на відповідній роботі та проводив щоденні поїздки до міста Тальне разом із дружиною за власний рахунок, а тому відповідачі мають здійснити відшкодування понесених ним витрат на пальне за час здійснення його поїздок з місця проживання до робочого місця його дружини. Як вбачається з довідки Управління Державної казначейської служби в України в Тальнівському районі Черкаської області № 05-11/942 від 10 грудня 2018 року, [PERSON] дійсно працює з 29 квітня 2016 року на посаді начальника відділу надходжень та видатків управління ДКС України у Тальнівському районі Черкаської області. Згідно даних табелів обліку робочого часу відпрацювала за період з 1 квітня 2017 року по 5 травня 2018 року помісячно: у квітні 2017 - 19 робочих днів, у травні 2017 року - 20, у червні 2017 року-12, у липні 2017 - 21, у серпні 2017 - 4, у вересня 2017 - 10, у жовтні 2017 - 21, у листопаді 2017 - 22, у грудні -20, у січні 2018 -21, у лютому 2018 року -13, у березні 2018 року -16, у квітні 2018 року -19, у травні 2018 року - 4, Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Спеціальною нормою, яка регулює порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, є стаття 1173 Цивільного кодексу України, яка визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Стаття 1174 Цивільного кодексу України також визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 174 Цивільного кодексу України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Отже, саме держава як самостійний учасник цивільних відносин несе відповідальність за шкоду, завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних органів та їх посадових і службових осіб. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу, його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, заподіяна незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої матеріальної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 21 грудня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 920/31/18 (ЄДРСРУ № 78807905) досліджував питання відшкодування майнової шкоди. Суд вказує, що відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. На відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що ... шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини». Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17. В даному випадку доказом неправомірних дій відповідачів УПФ України в Тальнівському районі Черкаської області та УПФ України є рішенням Київського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року, якою встановлено незаконність дій відповідачів щодо звільнення позивача з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області. Внаслідок таких незаконних дій він не отримав кошти в сумі 90630 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку, що дії позивача направленні на здійснення поїздок пов`язаних із перевезенням своєї дружини з місця проживання до місця роботи та понесені у зв`язку з цим витрати на пальне не може бути майновою шкодою, пов`язаною з протиправними діями відповідачів щодо позбавлення позивача в певний період роботи, оскільки такі перевезення він здійснював як при наявності в нього роботи так і після її втрати. При наявності такої роботи роботодавець не компенсує робітнику витрати, пов`язані з перевезенням працівниками членів своєї сім`ї до місця роботи. Суд враховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2018 року стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь [PERSON] суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90630 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів, з якої [PERSON] на власний розсуд може покрити свої попередні витрати. Крім того, суд приходить до висновку й про відсутність причинного зв`язку між незаконними діями відповідачів, щодо звільнення позивача з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області та перевезенням, за власним бажанням позивачем своєї дружини з місця проживання до місця роботи. Крім того суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Тобто, згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов`язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову. З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону, позивач повинен був подати докази на підтвердження того, що в період перебування його у вимушеному прогулі він здійснював перевезення своєї дружини з місця проживання до місця роботи. Всупереч вказаних вимог позивач таких доказів не надав. Надані позивачем скріншоти з підсистеми «Приват24» свідчать лише про придбання ним палива, і не можуть бути доказом витрачання цього палива саме на перевезення дружини з місця проживання до місця роботи. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Разом з тим, з огляду на засади змагальності, саме позивач повинен проявляти ініціативу у наданні суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відсутність доказів такого обсягу і передбачених ст. 77-80 ЦПК України властивостей перешкоджають ухваленню судового рішення про задоволення позову, оскільки доказування, а відтак і рішення «іменем України» не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди. Суд не знаходить підстав для задоволення заяв [PERSON] від 17 травня 2019 року та 5 червня 2019 року про винесення окремої ухвали суду в порядку вимог ст. 262 ЦПК України, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Відповідно до ч.5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Пунктом 39 постанови Пленуму ВСУ №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що розглядаючи справи, суд відповідно до статті 211 ЦПК має виявляти причини та умови, що сприяли вчиненню порушення закону, і постановляти щодо них окремі ухвали та направляти їх відповідним органам та особам, які повинні протягом місяця з дня одержання окремої ухвали повідомити суд, який її направив, про вжиті заходи. Окремі ухвали можуть бути постановлені і при закінченні розгляду справи без ухвалення рішення (закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду), а також за наявності певних умов й до закінчення її розгляду. ЦПК не зобов`язує суд проголошувати окрему ухвалу, проте суд повинен повідомити осіб, які беруть участь у справі, про її постановлення. Обгрунтовуючи свої заяви про винесення окремої ухвали, позивач посилається на те, роботодавець не створив належних умов праці для позивача, перешкоджає здійсненню ним своїх посадових обов`язків, не надав доступу до засобів внутрішньої комунікації фонду, 10 травня 2019 року через офіційний веб-портал Пенсійного фонду України позивач направив офіційну заяву із проханням погодити відсутність на робочому місці в зв`язку з необхідністю прийняти участь у судовому засіданні у даній справі, яке призначено на 17 травня 2019 року на 10.00 год. Станом на дату написання заяви відповідне погодження позивачем не отримано. 27 травня 2019 року через офіційний веб-портал Пенсійного фонду України позивач направив офіційну заяву із проханням погодити відсутність на робочому місці в зв`язку з необхідністю прийняти участь у судовому засіданні у даній справі, яке призначено на 6 червня 2019 року на 14.00 год. Станом на дату написання заяви відповідне погодження позивачем не отримано. Відсутність офіційного погодження правомірності відсутності на робочому місці з метою прийняття участі у судовому засіданні розцінює як заборону у доступі до правосуддя. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, аналіз статті 262 ЦПК України дає підстави для висновку, що винесення окремої ухвали судом є його правом, а не обов`язком. Окрема ухвала - це вид рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Суд звертає увагу на те, що в своїх заявах про винесення окремої ухвали позивач не вказує, яким саме нормативним актом передбачене погодження його відсутності на робочому місці у зв`язку з його викликом до суду, а відповідно до п.3 ч.2 ст. 43 ЦПК України, саме на учасника справи учасники справи, яким є позивач покладено обов`язок з`являтися в судове засідання за викликом суду. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, його у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного, ст.ст. 1166, 1173,1174 ЦК України,

Outcome: dismissed