Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ „Державний ощадний банк України " звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором № 2515002092 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетно-кредитною схемою від 18.03.2008 року в розмірі 6490 грн. 99 коп., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачами умов договорів. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ „Державний ощадний банк України " просить рішення суду скасувати оскільки воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, стягнувши з відповідачів 6490 грн. 99 коп. боргу. Позивач зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд безпідставно застосував трирічний строк позовної давності, не вказавши при цьому дату початку відліку перебігу строку. Крім того, суд не звернув увагу на той факт, що останній платіж відповідачем було здійснено 02.10.2012 року, тобто в силу ч.1, 3 ст. 264 ЦК України саме з цього часу починається перебіг строку давності. Позивач вказує, що як підставу для відмови в задоволенні позову, суд застосовує п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, зазначивши редакцію,яка на момент винесення рішення втратила чинність, а нова редакція даного положення не передбачає застосування строку позовної давності без заяви про те відповідача, яка в матеріалах справи відсутня. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з підстав, передбачених пунктами 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. Судом першої інстанції встановлено, що 18 березня 2008 року між ВАТ „Державний Ощадний банк України ", правонаступником якого є ПАТ „Державний ощадний банк України ", та [PERSON] було укладено договір № 2515002092 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетно-кредитною схемою з лімітом кредиту 10000 грн. Згідно умов договору для користування картрахунку банк видає клієнту платіжну картку, строком на 2 роки. Додатковим договором № 1 від 18.03.2008 року внесено зміни до договору, згідно якого проценти за користування кредитом розраховуються банком в розмірі 24% річних. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання між [PERSON] та Банком 09.10.2008 року було укладено договір поруки. [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 19.08.2014 року становила 6490 грн. 99 коп., що включає в себе : 5063 грн. 64 коп. - залишок несплаченого боргу, 1427 грн. 35 коп. - відсотки за користування кредитною лінією, що підтверджується розрахунками (а.с. 16-18). Відмовляючи в задоволенні позову суд застосував трирічний строк позовної давності, пославшись при цьому на положення п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року. Такі висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, належними сторонами та у встановлений строк. Невиконання даного зобов'язання підтверджується розрахунком, який надав позивач. Пунктом 2.8 кредитного договору передбачено, що банк видає клієнту платіжну картку строком на 2 роки, яка повертається банку після закінчення її дії. Тобто строк дії договору закінчується 18.03.2010 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст.ст. 256, 257 ЦК України. Статтею 261 ЦК України передбачено початок перебігу позовної давності. Частинами 1 та 3 статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до руху по рахунку клієнта по рахунку (а.с. 59-72) останній платіж [PERSON] здійснив 02.10.2012 року, тобто вчинив дії, які переривають строк позовної давності. Отже, звертаючись в серпні 2014 року з позовом до суду, банк здійснив своє право в межах трирічного строку позовної давності. Невірним є посилання суду першої інстанції на п. п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, оскільки постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 року зазначений вище пункт постанови № 5 викладено у новій редакції і роз'яснено, що при вирішенні вимог, пред'явлених з порушенням строку позовної давності, суди зобов'язані враховувати положення ЦК про позовну давність. Солідарна відповідальність боржника та поручителя передбачена ст. 554 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями або годинами. Аналіз статті 559 дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки ( будь-який,зазначений у ст. 4 ст. 559 ЦК України), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й шляхом пред'явлення позову в суді, кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язання, застосування в ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто впродовж шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням ( якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в прядку ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання. Умовами договору між сторонами у даній справі ( п. 7.6 у редакції, викладеній у п. 6 додаткового договору № 1) передбачено, що відповідач [PERSON] зобов'язаний погашати отриманий кредит і сплачувати проценти за користування ним щомісячно не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість з'явилась у боржника з вересня 2012 року (а.с. 17,17). Виходячи з наведеного вище, шестимісячний строк, визначений ч.4 ст. 559 ЦК України, закінчився у березні 2013 року, а позов до поручителя пред'явлено у вересні 2014 року, що виключає відповідальність поручителя перед кредитором. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом зроблено помилкові висновки щодо існуючих обставин справи, апеляційний суд на підставі скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 6490 грн. 99 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, . При зверненні до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою ПАТ „Державний Ощадний банк України " сплатило 365 грн. 40 коп. судового збору, що підтверджується платіжними дорученнями від 19.08.2014 року та 24.11.2014 року (а.с. 1, 83). Тому, з [PERSON] необхідно стягнути дані витрати на користь ПАТ „Державний Ощадний банк України ".

Outcome: partial