Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи - Покровський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Нікопольський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] народилася [INFO] в м.Нікополі Дніпропетровської області, Україна. Її батьками є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00025430170 від 31 січня 2020 року. В період з 01 вересня 1972 року по 25 червня 1982 року вона навчалася в Покровській середній школі, що підтверджується довідкою № 77 від 23 грудня 2019 року, виданою Покровською ЗОШ. 19 лютого 1986 року вона була знята з реєстраційного обліку в с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області та переїхала до м.Орджонікідзе Дніпропетровської області. 05 жовтня 1990 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 369. Після реєстрації шлюбу вона змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] », про що також свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00025104447 від 27 грудня 2019 року. На день реєстрації шлюбу вона мала паспорт громадянки УРСР серії [NUMBER] , який був виданий відділом внутрішніх справ Нікопольського райвиконкому Дніпропетровської області від 12 лютого 1982 року. На той час її постійним місцем проживання була квартира [ADDRESS] ). [INFO] у них народився син [PERSON] . Однак, спільне життя з чоловіком не склалось та шлюб було розірвано. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було складено актовий запис № 124 від 10 червня 1996 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 00025105678 від 27 грудня 2019 року. У вищевказаному витязі було зазначено, що після розірвання шлюбу дружині (тобто, їй) буде залишено прізвище « [PERSON] » і що вона являється громадянкою України та зареєстрованим місцем її проживання є адреса: [ADDRESS] ; а документом, який посвідчує її особу, є паспорт громадянина УРСР, виданий Відділом внутрішніх справ Орджонікідзевського міськвиконкому Дніпропетровської області від 25 січня 1991 року. Таким чином, на час проголошення Незалежності України - 24 серпня 1991 року вона мала паспорт громадянки УРСР. При цьому, зазначає, що вона проживала в незалежній Україні з паспортом УРСР, який на початку 2000 років втратила. Тобто, тривалий час вона взагалі мешкала без офіційного документу, який посвідчує її особу. В 2019 році вона звернулася до Покровського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою отримання паспорту громадянина України, однак, у видачі їй було відмовлено з тієї причини, що їй необхідно встановити факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Тому, з урахування вищевикладеного, оскільки в позасудовому порядку вирішити дане питання не є можливим, вона змушена звернутися до суду та просить встановити юридичний факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В судовому засіданні [PERSON] викладені обставини в заяві підтримала та додатково суду пояснила, що з часу свого народження вона мала офіційну реєстрацію свого місця проживання, про що була відмітка в паспорті. Однак, квартира, в якій вона була зареєстрована, її мати продала, що стало наслідком зняття її з реєстраційного обліку. Після одруження з [PERSON] , десь через 2-3 місяці, вона поміняла свій паспорт з [PERSON] на [PERSON] . На час реєстрації шлюбу її колишній чоловік [PERSON] мав житло (малосімейку), однак, зареєструвати її у належній йому квартирі він не мав можливості, оскільки вона була відомча і вважалась чоловічим гуртожитком. Після припинення шлюбних відносин в 1996 році вона повернулась в с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області, де проживає і на даний час в орендованому житлі. Власники орендованого житла зареєструвати її в житлі, що вона винаймає, не бажають. Крім того, їй і немає куди зареєструватись, бо вона не має документу, який посвідчує її особу. Представник Покровського міського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштові відправлення, в судове засідання не з`явився. Неодноразово на адресу суду від заінтересованої особи надходили заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з тим, що начальник даного відділу не призначений, а особа, яка тимчасово виконує обов`язки не має довіреності. Суд вважає дані обставини неповажними і вважає за необхідне розглянути справу у відсутність даної заінтересованої особи, оскільки відкладення розгляду справи з підстав, зазначених в заявах Покровського міського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, створює тяганину по справі. Представник Нікопольського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сузанський Ф.В. з заявленими вимогами ознайомлений, в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] з заявою щодо отримання паспорту до їхнього відділу не зверталася. Крім цього, доповнив, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 п.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України). За ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (ЗУ «Про громадянство України). У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] протягом всього свого життя, зокрема, станом на 24 серпня 1991 року, проживає на території України (чи то на території села Покровське. чи то на території с.Покров (колишнє - Орджонікідзе). Дані відомості, крім доказів, наданих до суду самою заявницею, підтверджено й поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1992 року є мешканкою с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області. Весь час свого життя [PERSON] там проживає, крім того періоду, коли вона вийшла заміж та деякий час мешкала в м.Покров Дніпропетровської області. На даний час [PERSON] мешкає в орендованому житловому будинку, який винаймає у чужих людей. Свідок [PERSON] , який доводиться заявниці колишнім чоловіком, суду пояснив, що з [PERSON] в 1989 році вони працювали на гірничо-збагачувальному комбінаті в м.Орджонікідзе. З 1990 року вони стали спільно проживати без реєстрації шлюбу. Від шлюбних відносин мають сина, після народження якого зареєстрували шлюб офіційно. Вони спільно проживали у гуртожитку до 1996 року. Напевне підтвердив той факт, що [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року проживала на території України (а саме: в гуртожитку м.Орджонікідзе - теперішній Покров), оскільки саме в цей період вони проживали разом як подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - дружина рідного дядька [PERSON] , тобто заявниця доводиться племінницею її чоловікові. [PERSON] вона знає з часу її народження. Місцем її народження є м.Нікополь, однак, постійним місцем її проживання разом з родиною було с.Покровське Нікопольського району, де й вона проживала зі своєю сім`єю. Дід [PERSON] був першим головою їхнього колгоспу ім.Горького. Цю родину в селі знають всі. В тому місці де жила заявниця по справі, почався плавун і їм видали квартиру в м.Орджонікіде (яке тепер є м.Покров). [PERSON] офіційно одружилась з [PERSON] через чотири місяці після народження їхньої спільної дитини, а до цього спільно як подружжя проживали в м.Покров (Орджонікідзе). Напевне стверджує, що [PERSON] з дня народження і дотепер проживає на Україні. Показання свідка [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки в судовому засіданні вона пояснила, що [PERSON] є онукою її мачухи. На даний час [PERSON] мешкає в с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області. В період з 1982 року по 1998 рік вона сама мешкала в м.Зеленодольськ, а тому в цей період їй невідомо, де перебувала та мешкала заявниця. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з витягу № 00025430170 від 31 січня 2020 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України, заявниця [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) народилась [INFO] в м.Нікополі Дніпропетровської області (а.с.6). 05 жовтня 1990 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 369, складений 05 жовтня 1990 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оржонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та після реєстрації шлюбу заявниці було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.7). Відповідно до витягу № 00025104447 від 27 грудня 2019 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу, а саме: в графі відомості про відмітки, які зроблені в актовому записі на момент реєстрації шлюбу відносно нареченої [PERSON] , зазначено, що остання, [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , документом, який посвідчує особу є паспорт, серії [NUMBER] , виданий Відділом внутрішніх справ Нікопольського райвиконкому Дніпропетровської області від 12 лютого 1982 року (а.с.7-8). Згідно з витягом № 00025105678 від 27 грудня 2019 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , на момент розірвання шлюбу подала документ, який посвідчує особу - паспорт, серії [NUMBER] , виданий Відділом внутрішніх справ Орджонікідзевського міськвиконкому Дніпропетровської області від 25 січня 1991 року (а.с.9-10). Як вбачається з довідки № 88, виданої 01 лютого 2021 року Виконавчим комітетом Покровської сільської ради, [PERSON] в період з 09 лютого 1984 року по 19 лютого 1986 року (період коли заявниця вибула в м.Орджонікідзе) була зареєстрована в с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області та з 1989 року проживала без реєстрації на території с.Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області. При цьому, з 2018 року та по даний час заявниця [PERSON] мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.13, 15, 63). Крім того, Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було здійснено ряд запитів, у відповідності до яких судом було встановлено наступне. [PERSON] ( в дівочості - [PERSON] ) [INFO] народила сина [PERSON] , про що свідчить історія пологів № 2902-213 та обмінна картка (а.с.32-39). Відповідно до довідки, виданої на запит суду 28 травня 2020 року, Нікопольський районний відділ Головного управління в Дніпропетровській області повідомив, що [PERSON] , [INFO] , згідно облікових даних діючої та архівної картотеки РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. паспортом громадянина України не документувалася (а.с.41). Таким чином, враховуючи те, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, які містяться в матеріалах справи, допитані свідки, у суду той факт, що [PERSON] проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, сумніву не викликає. Тому, приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, а також враховуючи той факт, що іншим шляхом, крім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved