Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з вказаною позовною заявою, яку мотивує тим, що він народився та проживав весь час з батьками в кімнаті №323, за адресою м. Ужгород, вул. Можайського, 5. Зазначає, що батько, [PERSON], будучи працівником Державного підприємства Машинобудівного заводу «Тиса» з 01.10.1984 року був забезпечений житлом кімнатою №146 в гуртожитку заводу за адресою м. Ужгород, вул. Можайського, 5. 20.04.2008 року позивачу надано ордер на вселення до кімнати №146, гуртожитку по вул. Можайського, 5, в м. Ужгород, однак, він не перепрописався із кімнати №323 в кімнату №146. Відповідно до Наказу Регіонального відділення ФДМ по Закарпатській області від 23.09.2010 року № 00425 прийнято рішення щодо повернення в державну власність гуртожитку, розташованого за адресою: м. Ужгород, вул. Можайського, 5, включено такий до Реєстру державного майна та передано до комунальної власності територіальної громади м. Ужгорода. Рішенням Ужгородської міської ради від 30.12.2011 року №398 гуртожиток по вул. Можайського, №5 в м. Ужгороді, переданий в оперативне управління органу самоорганізації населення будинкового комітету «Тиса Уж» (надалі ОСН БК «Тиса Уж»), який наділений повноваженнями вести облік громадян, що мешкають в межах території діяльності органу самоорганізації населення, здійснювати реєстрацію, перереєстрацію, зняття з реєстрації громадян за місцем проживання та оформлення відповідних документів мешканцям відповідних гуртожитків. Позивач вказує на те, що орган самоорганізації населення будинкового комітету «Тиса Уж» є наймодавцем житлового фонду. Ще під час перебування будівлі гуртожитку у власності ДП "Житлово-побутова фірма "Тис", позивачу був виданий ордер на право користування кімнатою №146 в даному гуртожитку. Він скористався даним ордером та вселився в кімнату №146, однак він не здійснив дії з реєстрації місця проживання в даній кімнаті. 27.01.2014 року рішенням ОСН БК «Тиса Уж» йому надано дозвіл на реєстрацію у гуртожитку за вказаною адресою і 28.01.2014 року з ним укладений договір найму кімнати № 146 у даному гуртожитку. Стверджує, що його батько, [PERSON], на законних підставах користувався кімнатою №146 більш ніж 10 років, а він користувався спільно з [PERSON] кімнатою більш ніж 8 років. 13.08.2015 року, [PERSON] помер, при цьому залишивши заповіт в якому зазначено, що «все майно заповідає [PERSON]М.» У звязку з наведеним, позивач просить суд, у порядку ст. 344 ЦК України, визнати за ним права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS]. В судове засідання позивач не заявився, однак надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник органу самоорганізації населення будинкового комітету «Тиса Уж» та Ужгородської міської ради в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, що стверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як слідує із заявлених [PERSON] позовних вимог, останній просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що вказаним нерухомим майном він користується більше десяти років. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відтак, законодавцем визначено, що набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що будинок №5, по вул. Можайського, в м. Ужгород, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Ужгород та знаходиться в оперативному управлінні органу самоорганізації населення будинкової комітету «Тиса Уж». Вказані обставини стверджуються наказом №00425 від 23.09.2010 року Регіонального відділення по Закарпатській області (а.с.3) та рішенням Ужгородської міської ради №1619 від 22.10.2010 року. (а.с. 5). Рішенням Ужгородської міської ради №398 від 30.12.2011 року, гуртожиток по вулиці Можайського №5 в м. Ужгороді переданий в оперативне управління органу самоорганізації населення будинкового комітету «Тиса Уж» (надалі ОСН БК «Тиса Уж»). (а.с. 25). Відповідно до п.4.10 рішення Ужгородської міської ради №1478 від 08.07.2010 року, ОСН БК «Тиса Уж» в наділений повноваженнями вести облік громадян за віком, місцем роботи чи навчання, які мешкають у межах території діяльності органу самоорганізації населення. Відповідно до п.1 рішення Ужгородської міської ради від 15.10.2010 р. №1611, ОСН БК «Тиса Уж» наділений повноваженнями щодо проведення реєстрації, перереєстрації, зняття з реєстрації громадян за місцем проживання та оформлення відповідних документів мешканцям відповідних гуртожитків, які проживають станом на 01.10.2010 року Крім того, відповідно до п.4 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради за №463 від 08.12.2011 року, виконком вирішив делегувати БК «Тиса Уж» повноваження щодо проведення реєстрації, перереєстрації, зняття з реєстрації громадян за місцем проживання та оформлення відповідних документів мешканцям, які зареєстровані станом на 01.11.2011 року. Відповідно до ст.129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Судом встановлено, що 28.01.2014 р. між [PERSON] та ОСН БК «Тиса Уж», в особі голови правління [PERSON], був укладений Договір найму кімнати №146 у гуртожитку по вул. Можайського, 5 в м. Ужгороді. Вказані обставини встановлюються рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.08. 2014 року і вказані обставини в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що саме з 28.01.2014 року, тобто з моменту укладення між [PERSON] та наймодавцем договору найму, розпочали спливати строки набувальної давності. Що стосується посилання позивача, що строки набувальної давності слід рахувати з 2008 року, коли позивачу було видано ордер, то вказані обставини не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не підтверджені жодними належними доказами по справі. Так, матеріали справи не містять копії ордеру від 20.04.2008 року, яким би стверджувався вказаний вище факт та надавав право позивачу на вселення у вказане нерухоме майно. Не містять матеріали справи і інших доказів, якими б стверджувалися ті обставини, що [PERSON] проживав у кімнаті №146, гуртожитку, що по вул. Можайського,5 м. Ужгород, саме з 2008 року і на даний час продовжує правомірно користуватися вказаним нерухомим майном. Твердження ж позивача, що його покійний батько, [PERSON] на законних підставах користувався кімнатою №146 більш ніж 10 років матеріали справи також не містять і позивачем суду не надано, а тому вимоги позивача про зарахування в строк набувальної давності період користування нерухомим майном його покійним батьком, посилаючись на ч.2 ст. 344 ЦК України, є необґрунтованими. Крім цього, позивачем всупереч вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано суду, жодного доказу, яким би підтверджувався факт того, що кімната №146 в гуртожитку, що по вул. Можайського, 5 і квартира №4, по вул. Можайського,5 є одним і тим самим обєктом нерухомості. З огляду на викладене та фактичні обставини справи, надані позивачем докази, суд станом на день розгляду справи вважає, що строки набувальної давності не пройшли, оскільки такі слід рахувати з 28.01.2014 року, а тому законних підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України та визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], не має. За таких обставин, суд приходить до висновку, що поданий [PERSON] позов є необґрунтованим, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed