Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

11 травня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за ним в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] - право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 0,170 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка була безкоштовно в порядку приватизації передана спадкодавцю на підставі рішення ХІІ сесії ХХІІ скликання Миколаївської с/р Овідіопольського району Одеської області від 05.09.1997 р. № 57/149, право власності на яку на встиг зареєструвати спадкодавець у зв'язку зі смертю, отримавши при цьому за життя державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 05.03.2007 р., який не був зареєстрований у встановленому Законом порядку, мотивуючи це неможливістю отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку з підстав відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку. В судове засідання представниця позивачки не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомила, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов [PERSON] та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 63,68). Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується особистою розпискою про вручення судової повістки з підписом, причини своєї неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи за його відсутності на розсуд суду (а.с. 66,67). Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, згідно якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як передбачає стаття 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. 125 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009) - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст. 126 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011) -право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". На думку суду, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Отже, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування - до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК України до внесення змін зазначеним Законом). Суд встановив, що земельна ділянка, площею 0,170 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що знаходиться за адресою : [ADDRESS], була безкоштовно, в порядку приватизації передана спадкодавцю [PERSON], померлому [INFO], на підставі рішення ХІІ сесії ХХІІ скликання Миколаївської с/р Овідіопольського району Одеської області від 05.09.1997 р. № 57/149, який не був ним зареєстрований у встановленому Законом порядку, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.03.2007 р., копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 05.03.2007 р. на ім'я [PERSON], копією технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] у власність від 20.07.2006 р., копією рішення ХІІ сесії ХХІІ скликання Миколаївської с/р Овідіопольського району Одеської області від 05.09.1997 р. № 57/149 про передачу [PERSON] вказаної земельної ділянки, актом встановлення в натурі меж земельної ділянки від 26.07.2006 р. (а.с. 10-25). Позивачка є дружиною спадкодавця [PERSON], померлого [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 26.11.1997 р. і відповідно спадкоємицею за законом, і яка є власницею житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.01.2008 р., виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської с/р від 17.05.2007 р. № 115 (а.с. 8,34-39). Також, суд встановив, що за заявою позивачки від 30.12.2009 р., на її ім'я була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (а.с. 41-46). Вищевказане дає суду підстави стверджувати, що життя спадкодавця [PERSON], останній розпочав процедуру приватизації відносно вказаної спадкової земельної ділянки, однак у зв'язку зі своєї смертю не встиг її завершити, отримавши при цьому державний акт на вказану земельну ділянку, однак не зареєстрував його належним чином у встановленому Законом порядку, що підтверджується вищенаведеними доказами по справі. Таким чином, суд вважає, що у позивачки, виникло законне право в порядку спадкування за законом на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на вищевказану земельну ділянку на своє ім`я, як спадкоємиці за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO] На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення.

Outcome: approved