Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

15.03.2021р. [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду міста Житомира із позовною заявою про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Згідно протоколу призначення автоматизованого розподілу судових справ, цивільна справа №296/2313/21 була передана для розгляду судді [PERSON] . Ухвалою від 21.05.2021 року позовні вимоги [PERSON] роз`єднані, виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, виконавчий комітет Любарської селищної ради Житомирської області, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 05.10.2021 закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті. За змістом позовних вимог позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , залишивши його для подальшого виховання до досягнення сином повноліття з [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] у них із [PERSON] народилась спільна дитина - [PERSON] . Зазначає, що вона займається вихованням сина, створює йому належні умови проживання та розвитку, має постійне місце проживання, дитина забезпечена комфортним житлом, матеріальними ресурсами, отримує достатній освітній, культурний та духовний рівень життя. Щодо спілкування сина з батьком та його родичами не заперечує. Позивач та її представник - адвокат Левчук Т.В. у судове засідання не з`явилися, від представника позивача, яка брала участь у підготовчому засіданні на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала (а.с.101-102). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечив щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Представник третьої особи - органу опіки та піклування Житомирської міської ради Кравець А.Й. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила справу розглядати без участі представника третьої особи, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а.с.100). Представник третьої особи - служби у справах дітей Любарської селищної рада в судове засідання не з`явився, начальник Ющенко Л. подала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за відсутності уповноваженого представника (а.с.99). Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно (а.с. 7). Відповідно до довідки ТОВ "Керуюча компанія "Коменерго-Житомир" №15852 від 09.03.2021 року, [PERSON] , [PERSON] та їх син [PERSON] зареєстровані за адресою у [ADDRESS] (а.с.8). Разом з тим, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за місцем проживання [PERSON] від 15.04.2021 №1 з`ясовано, що умови для проживання дитини [PERSON] належні. Дитина має власну кімнату, місце для сну та ігор, хлопчик забезпечений сезонним одягом, взуттям, іграшками та продуктами харчування. Дитина перебуває на повному утриманні матері (а.с. 35-36). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що не заперечує, проти проживання дитини разом з матір`ю. Частина 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою Згідно висновку органу опіки та піклування Любарської селищної ради щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] від 14.07.2021 року №179, виконавчий комітет Любарської селищної ради, як орган опіки та піклування визначає місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] (а.с.74-75). Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Суд погоджується із доводами позову про те, що позивач, як мати дитини, належно і в достатній мірі піклується про дитину, належно виконує обов`язки матері, спроможна забезпечити дитину належними житлово-побутовими умовами, за матеріальним станом спроможна забезпечити утримання, виховання і розвиток дитини на належному рівні. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини та сприятиме створенню рівня життя необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Під час подачі позовної заяви позивач сплатила 908,00 грн. судового збору, а тому вказана сума на підставі ч. 1, ч.2 ст. 14 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Суд зазначає, що хоча відповідач визнав позовні вимоги, однак вказане відбулося під час розгляду справи по суті. Повернення половини судового збору на користь позивача та стягнення з відповідача іншої частини судового збору можливе лише у разі визнання позову під час підготовчого провадження, щого відповідач не зробив. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved