Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.05.2014 року він передав відповідач суму в розмірі 69176,00 грн., що на той момент було еквівалентом 3200 доларів США за наступне оформлення договору купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], факти передання коштів підтверджується копією розписки. Того ж дня позивачу був переданий автомобіль та ключі від нього, а також технічний талон транспортного засобу. Оформлення основного договору купівлі-продажу автомобіля мало відбутися не пізніш двох тижнів з моменту отримання авансового платежу, але постійно відкладалось через відсутність відповідача в м. Харкові. 11.11.2014 року позивач потрапив у ДТП, про яку повідомив співробітників страхової компанії, працівники страхової компанії повідомили позивачу, що його автомобіль в базі не рахується, а є двійником. В теперішній час автомобіль перебуває на штрафному майданчику ДАІ. Оформлювати договір купівлі-продажу автомобіля із сумнівними документами позивач не бажав, а тому повідомив про це відповідача та попросив його повернути гроші, але отримав відмову. В зв'язку із викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 85408,00 грн. основного боргу та судові витрати. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив, що обставини та факти, викладені в позові не відповідають дійсності, оскільки між сторонами не укладалось ніяких попередніх договорів, а отримання відповідачем грошей від позивача відбулося в зв'язку із проханням позивача передати йому автомобіль в тимчасове користування з метою здійснення поїздок по Україні у власних справах. За це відповідач отримав грошові кошти. На пропозицію відповідача укласти договір купівлі-продажу автомобіля із власником, позивач відмовився, пояснюючи, що він е бажає витрачати кошти на оплату послуг нотаріусу, сплату державного мита, витрат зі зняття автомобіля з обліку тощо. [PERSON] повідомив відповідача, що така, не зовсім законна форма користування автомобілем, його повністю влаштовує, і всі ризики він бере на себе. В зв'язку із викладеним відповідача та його представник, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, просили суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до нього звернувся його знайомий, [PERSON] із проханням допомогти йому придбати автомобіль. Через деякий час він повідомив [PERSON], що його знайомий [PERSON] має намір продавати автомобіль Деу Ланос. Після цього він познайомив потенційного покупця та продавця. З приводу труднощів, що виникли пізніше у [PERSON] при спробі переоформити на себе автомобіль, йому відомо від [PERSON] вважав, що вимоги [PERSON] не доведені і задоволенню не підлягають. Третя особа [PERSON] на судове засідання не з'явився, до його початку звернувся до суду із заявою ,в які зазначив, що він дійсно є власником автомобіля [NUMBER] з 22.12.2011 року. Вказаний автомобіль він нікому не продавав, не передавав у користування, користується особисто. В зв'язку із викладеним просив суд розглядати справу за його відсутності, з урахуванням наданих ним копій документів. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, третю особу, ознайомившись із заявою третьої особи [PERSON], дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно розписки від 05.05.2014 року, копія якої є в матеріалах справи, [PERSON] взяв гроші в сумі 3200 доларів США у [PERSON] за автомобіль [NUMBER], залишок - борг 6000,00 грн. З копії відповіді на запит суду від 10.05.2016 року за підписом начальника СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON], вбачається, що кримінальне провадження №12015220470004212 від 02.09.2015 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України перебуває в провадженні В Московського ВП ГУНП в Харківській області. Автомобіль «Деу Ланос» зеленого кольору, визнаний речовим доказом в межах даного кримінального провадження, приєднаний до матеріалів кримінального провадження та знаходиться за адресою м. Харків, пров. Ващенковський, 26. З долученої позивачем до матеріалів справи копії висновку судової технічної експертизи №8809 від 17.11.2015 року, яка проводилась в межах вищевказаного кримінального провадження, - розділу «Висновки» вбачається, що спосіб виготовлення наданого на дослідження свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з серійним номером [NUMBER] (номер бланка [NUMBER], вихідні дані поліграфічного підприємства: «ТОВ «Знак» Консорціуму «ЄДАПС» Зам. 0020-2011.02»), не відповідає способам виготовлення, які застосовуються на поліграфічних підприємствах Консорціуму «ЄДАПС» при виготовленні пластикових бланків свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім говором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили переднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі які можна вільно переміщувати у просторі. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В розумінні постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" документом, що підтверджує право власності на автомобіль - є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], яка є в матеріалах справи, вбачається, що власником автомобіля [NUMBER], є [PERSON], який мешкає в [ADDRESS]. З письмових пояснень третьої особи [PERSON], які містяться в матеріалах справи, вбачається, що останній нікому не продавав, не передавав, не доручав, не давав користуватись належним йому автомобілем. Згідно ч. 4 ст. 55 Закону України "Про нотаріат" посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Отже аналізуючи наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що розписка, на яку посилається, як на доказ своїх позовних вимог позивач, не є попереднім договором, оскільки вона вчинена не в нотаріальній формі та не містить в собі, по-перше, волі сторін на укладення договору та, по-друге, не містить суттєві умови, на яких сторони домовилися укласти договір. Для укладення попереднього говору, щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля, встановлюється така сама форма, тобто нотаріальна. Таким чином, оскільки позивачем до суду не надано доказів на підтвердження того факту, що відповідач на момент виникнення спірних правовідносин був тим чи іншим чином уповноважений на продаж, передачу в тимчасове чи постійне користування автомобіля [NUMBER], підстави вважати, що між сторонами дійсно укладався попередній договір (договір про наміри) - відсутні. Відсутні, також, і підстави вважати, що кошти, про якій йдеться в розписці від 05.05.2014 року, є авансовим платежем. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та з пояснень позивача, наданих ним під час розгляду справи, фактично стосовно нього скоєно кримінальне правопорушення, за яким правоохоронними органами провадиться досудове розслідування за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, в межах якого позивач має статус потерпілої особи, автомобіль [NUMBER] є речовим доказом, долученим до матеріалів кримінального провадження. Відомості щодо встановлення винних осіб, притягнення їх до кримінальної відповідальності в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку про передчасність звернення позивача із цим позовом в порядку цивільного судочинства за захистом порушених прав та інтересів, оскільки він, маючи процесуальний статус потерпілого в межах кримінального провадження №12015220470004212 від 02.09.2015 року, наділений правами, передбаченими ст. ст. 56,61 КПК України, та, відповідно, має право на звернення із цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої йому злочинними діями, в межах кримінального провадження до осіб, яких в установленому законом порядку буде притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed