Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому Основним Законом визначено, що народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя виключно в одній формі - через присяжних (ч.4 ст. 124 Конституції України). Відтак, хоча ч.4 ст. 234 ЦПК України передбачено, що в окремому провадженні заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку здійснюється судом за участі двох народних засідателів, для визначення поняття «суд, встановлений законом», підлягає до застосування ст. 124 Конституції України, як норма прямої дії, котра не передбачає участі народу у здійсненні правосуддя в процесуальному статусі народного засідателя. Заявник, представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування . В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання психіатричної допомоги шляхом госпіталізації для лікування в закритому психіатричному стаціонарі. У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення батька, що свідчать про необхідність госпіталізацію [PERSON] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, оскільки його поведінка становить загрозу для життя та здоров"я самого [PERSON] і оточуючих його людей.. Прокурор в судовому засіданні заяву представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні підтримав. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, встанови наступні обставини. У судовому засіданні зясовано, що 26.12.2016 року в супроводі батька, працівника поліції та медичної сестри, за направленням, до ТОККПНЛ було доставлено гр.. [PERSON], [INFO], у звязку, як зазначено у висновку комісії лікарів психіатрів без дати та номера. Діагноз: параноїдальна шизофренія У зазначеному вище висновку комісії лікарів психіатрів описано, що [PERSON] хворіє психічним захворюванням з 2000 року. Стаціонарно лікувався неодноразово в умовах стаціонару ТОККПНЛ, встановлено йому 2 групу інвалідності по даному захворюванню довічно. Вдома в якості підтримуючої терапії в останні роки отримував препарат модітен депо, а останні 3-4 місяці препарату не отримував. Поступив повторно, погіршився в психічному стані на протязі останніх двох тижнів, став неспокійним. Дратівливим. Легко збудливим. Кричить, свариться, агресивно налаштований до батька, без потреби телефонує в швидку допомогу, пожежну частину, багато розмовляє, постійно комусь телефонує, розладнався нічний сон, заявляє що фермер в селі «травить людей». Комісія лікарів психіатрів також зазначає, що відповідно до ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» пацієнт потребує стаціонарного лікування в умовах стаціонару без його усвідомленої згоди в звязку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок якого пацієнт становить небезпеку для оточуючих. З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, й якщо особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. В судовому засіданні сам [PERSON] суду пояснив, що станом на дату судового розгляду він усвідомлює, що дійсно існує необхідність його психічної реабілітації, зумовленої тривалим часом приймання препаратів нейролептичної, однак зазначив, що він в повній здатності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні (веде домашнє господарство, пере собі, готує їсти, здійснює оплату комунальних платежів), який забезпечує його життєдіяльність, і ніякої загрози оточуючим не становить, а тому не слід його, поза його волею, поміщувати на стаціонар для примусового психіатричного лікування. Суд наголошує, що згідно умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя, шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], оскільки для виведення його з «реактивного» стану слід пацієнта спочатку полікувати стаціонарно, а уже потім амбулаторно в домашніх умовах. Однак з цього приводу суд зауважує, що жодних мотивацій у наявному у справі висновку комісії лікарів психіатрів щодо неможливості забезпечити курс примусового лікування пацієнта амбулаторно в домашніх умовах в створеній [PERSON] «зоні комфорту» , немає, як і судом не отримано відповіді на питання в чому саме курс примусового лікування [PERSON] в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі. Окрім цього для суду взагалі є незрозумілим, чому лікарськими установами за місцем проживання [PERSON] допущено безконтрольне вживання останнім нейролептика потужної дії з седативним ефектом. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, а також з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності [PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, та вчинення ним чи наявності у нього наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку лікарем не мотивовано чому потенційно не було б цілком достатнім надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно, в домашніх умовах.

Outcome: dismissed