Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про її виселення у зв`язку з припиненням сервітуту. Позовна заява мотивована тим, що він є власником 39/100 частин житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (далі - Будинок). Відповідач є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано судом 14.07.2020. Остання зареєстрована у зазначеному Будинку і проживає в ньому, не допускаючи його у житло. Вважає, що відповідач вже не є членом його сім`ї, вони не ведуть спільне господарство і не пов`язані спільним побутом, а тому незаконно користується його Будинком і її сервітут підлягає припиненню, а сама вона - виселенню на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник позивача позовні вимоги підтримали та просила її задовольнити. Відповідач та її представник не визнали позов, мотивуючи тим, що як колишній член сім`ї позивача вона має право на користування Будинком, який вони разом під час шлюбу покращили, провівши будівельно-монтажні роботи з його перепланування, і в якому також проживає їхня спільна неповнолітня донька. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] вселилася у спірний Будинок, як дружина [PERSON] , та була зареєстрована за вказаною адресою. Сторони з 26 грудня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У серпні 1995 року позивач успадкував після смерті свого батька 13/300 частин Будинку Згідно з договором дарування від 08 лютого 1996 року [PERSON] подарувала позивачу26/300 частин Будинку з надвірними будівлями. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки відділу ведення реєстру територіальної громади від 30 вересня 2020 року в Будинку зареєстровано п`ять осіб: [PERSON] - позивач, [PERSON] - відповідач, [PERSON] , 1998 року народження, - синсторін, [PERSON] , 2006 року народження, - неповнолітня донька сторін, та [PERSON] , 2019 року народження, - онуксторін. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ("Садов`як проти України", "Кривіцька та Кривіцький проти України", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції") втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч.2 ст.3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.150 ЖК УРСР). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст.156 ЖК УРСР). Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК УРСР. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і останній надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном (сервітут) передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону і втрачає право на таке користування у разі своєї відсутності без поважних причин понад один рік. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не тимчасовими. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою житлового законодавства, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді даної справи суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі справи вбачається, що відповідач проживає у спірному житловому будинку доволі тривалий час, він для неї є єдиним житлом. Окрім того, вона набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, як член сім`ї власника спірного житлового будинку. Позивачем не надано суду доказів на наявність у відповідача іншого житла або належних їй об`єктів нерухомого майна. Не знайшло свого підтвердження в суді також і твердження позивача на створення колишньою дружиною йому перешкод у проживанні в Будинку, що підтвердили допитані свідки [PERSON] (сусідка) та [PERSON] (донька сторін). Рішення міської ради від 2008 року про перепланування будинку із збільшенням його розмірів, технічні умови та акт на підключення до міських мереж водопроводу від 2010 року, проект на газопостачання будинку від 2010 року, надані відповідачем, підтверджують її проживання у спірному житловому будинку та користування ним. Відповідачка не є такою, що самоправно вселилась до спірного жилого приміщення. Тривале проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи, що відповідачка, як колишній член сім`ї власника спірного житла, не має іншого житла, її право має бути захищено. У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, проте позивач на захист такого обмеження вимагає позбавлення права особи на житло, що не є пропорційним втручання та не свідчить про легітимність мети позову. Суд вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Сам факт розірвання шлюбу між сторонами не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Таким чином, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування судового збору.

Outcome: dismissed