Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дружківського міського суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку за адресою по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Гнатенко В.Л. Дружківського міського нотаріального округу 26.10.2017 року та зареєстрований у реєстрі за №3998. Відповідач був зареєстрований у будинку з 01.09.2009 року, оскільки є чоловіком попередньої власниці будинку. Після продажу будинку відповідач з реєстраційного обліку не знявся, відповідно до акту складеного головою територіального комітету «Верхня Гаврилівка» він виїхав з будинку з усіма речами 29.06.2014 року до Російської Федерації. Самостійно своє місце реєстрації відповідач не змінив та не проживає за спірною адресою вже понад рік, комунальні послуги не сплачує. В зв'язку з чим вона була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засідання позивач підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями серії [NUMBER], посвідченого 26.10.2017 року приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в реєстрі за №3998, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Зазначене право власності зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №101677320 від 26.10.2017 року (ас.13). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Дружківської міської ради №4047 від 15.11.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.20). Однак з 29 червня 2014 року останній не проживає за вказаною адресою, що підтверджується актом виданим Головою територіального комітету мікрорайону 7 «Гаврилівка Верхня» (а.с.19). Також відповідно до міграційних карт та свідоцтва виданого Управлінням Федеральної Міграційної служби по Краснодарському краю від 09.01.2015 року відповідач перебуває на території Російської Федерації (а.с.9-10). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Як вбачається з роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Таким чином, враховуючи ті обставини, що відповідач не є членом сім"ї власника, в спірному жилому приміщенні відсутній понад рік, оплату за житло не здійснює, суд вважає, що є підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною жилою площею. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням заявлені обґрунтовано, знайшли підтвердження в матеріалах справи і підлягають задоволенню.

Outcome: approved