Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

27 березня 2018 року керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Крамчанінов А.І. звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з вказаним позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Військово- цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області Лясевич Р.В. від 03.08.2018 № 42373265, на підставі якого за [PERSON] зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна площею 6,1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1613867114123, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Донецької області сплачений судовий збір, мотивуючи це тим, що державним реєстратором в порушення вимог законодавства України, без передбаченої законом документації, без проведення перевірки достовірності відомостей, вказаних у документації,\~ була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Тобто, при поданні [PERSON] недостовірних документів про присвоєння адреси, наявності права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється позивачем як відсутністю належних документів,\~ державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] , яке підлягає скасуванню. Посилаючись на ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представник позивача вважає, що з метою поновлення державних інтересів, вбачається необхідність звернення саме прокуратури з теперішнім позовом. 03 липня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. ( том 1 а.с. 65). Ухвалою\~ суду від 03 липня 2020 року за заявою керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Крамчанінова А.І. про забезпечення позову здійснено заборону [PERSON] та/або іншим особам розпоряджатися об`єктом нерухомого майна площею 6,1 кв.м., реєстраційний номер 1613867114123, за адресою по [ADDRESS] .( том 1 а.с. 66-69) 12 вересня 2019 року від представника відповідача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності та свідоцтва, [PERSON] надійшла заява про залишення без розгляду даної\~ позовної заяви , у зв`язку із відсутністю у прокурора законних підстав для представництва інтересів держави, тобто позов поданий особою, що не має процесуальної дієздатності. ( том 1 а.с. 84-86) Окрім того, 12.09.2019 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи. ( том 1 а.с.102-104, 107) Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року продовжено проведення підготовчого провадження у справі, судове засідання відкладено на наступну дату. ( том 1 а.с. 119). 25 вересня 2019 року виконувач обов`язків керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Денисов О. надав до суду відповідь на відзив відповідача та на заяву\~ про залишення без розгляду вказаної позовної заяви керівника прокуратури. ( том 1 а.с. 123-125). 27 вересня 2019 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із занятістю в іншому судовому процесі. ( том 1 а.с. 128). 17.10.2019 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження у справі з огляду того, що вказаний позов за змістом вказаних в ньому вимог не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.(том 1 а.с. 145-147). Одночасно було подано клопотання про розгляд заяви представника відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду без участі відповідача [PERSON] та його представника. (\~ том 1 а.с. 148-149). 24 жовтня 2019 року представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду надала клопотання про долученнядо матеріалів справи документів. ( том 1 а.с. 170). 24 жовтня 2019 року у судовому засіданні за клопотанням представника позивача прокурора Голінко І.І. була оголошена перерва у зв`язку з його зайнятістю в іншому провадженні. ( том 1 а.с. 176). До Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області 14.11.2019 року представник відповідача [PERSON] надала додаткові пояснення до клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у даній цивільній справі. ( том 1 а.с. 185-186). 26 листопада 2019 року в судовому засідання прокурором Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Богач О.С. до матеріалів справи долучена відповідь на додаткові пояснення до клопотання про закриття провадження у справі. ( том 1 а.с. 200-201). Окрім того, через канцелярію суду 05 грудня 2019 року до справи від виконувача обов`язків керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Денисова О. надійшли відповідь на відзив відповідача та на заяву відповідача про залишення без розгляду даної справи, відповідь керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Крамчанінова А.І.\~ на додаткові пояснення до клопотання про закриття провадження у справі\~ та відповідь на клопотання про закриття провадження у справі. ( том 1 а.с. 206-208, 210-211, 213-215). 18 січня 2020 року надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] \~ про відкладення судового засідання у зв`язку із занятістю в іншому судовому засіданні. ( том 1 а.с. 227). 27 січня 2020 року представник відповідача [PERSON] надала до суду додаткові пояснення до клопотання про закриття провадження у справі. ( том 2\~ а.с. 1-2). Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній\~ справі ( том 2 а.с. 15-18). Окрім того, протокольною ухвалою суду від 05.02.2020 року судом прийнята відмова представника відповідача [PERSON] від свого клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. ( том а.с. 14).\~ Ухвалою суду від 05.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. ( том 2 а.с.19-20). За клопотанням представника позивача Маріупольської міської ради від 17 березня 2020 року через введення у державі карантину у\~ судовому засіданні 20 березня 2020 року була оголошена перерва. ( том 2 а.с. 28). 26 березня 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку із запровадженими в державі карантинними заходами(том 2 а.с.34). Також 30 березня 2020 року від представника позивача Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. надійшло клопотання про перенесення слухання справи через продовження в державі карантину. ( том 2 а.с. 35). 03 квітня 2020 року поштою до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від представника позивача Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. надійшло письмове клопотання про об`єднання в одне провадження даної цивільної\~ справи та цивільної справи № 265/1743/20\~ за позовом Маріупольської міської ради до державного реєстратора Військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області Лясевича Руслана Вікторовича, [PERSON] про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна, яка перебуває в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя, та повернення до стадії підготовчого провадження у справі для встановлення додаткових фактичних обставин по справі.\~ ( том 2 а.с. 39-40). 19 травня 2020 року відповідач [PERSON] надав до канцелярії суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі. ( том 2 а.с. 48). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2020 року об`єднано в одне провадження вказану цивільну справу із цивільною справою за позовом Маріупольської міської ради до державного реєстратора Військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області Лясевича Руслана Вікторовича, [PERSON] про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна, яка перебуває в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя, об`єднаній цивільній справі присвоєно єдиний унікальний номер справи 265/2024/19, номер провадження 2/265/117/20. Окрім того, даною ухвалою суду повернуто розгляд справи до стадії підготовчого провадження із викликом сторін по справі. ( том 2 а.с. 55-56). Ухвалою суду від 24 червня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. ( том 2 а.с. 67). 14 липня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло письмове клопотання\~ про розгляд об`єднаної цивільної справи без його участі, окрім того надав копію свого паспорту громадянина України. (\~ том 2 а.с. 83-84). 21 липня 2020 року представник відповідача [PERSON] через канцелярію подала до суду клопотання про долучення документів по справі та перелік документів. (том 2 а.с.\~ 90-94\~\~ ) В судовому засіданні представник прокуратури повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити. Представники позивача Маріупольської міської ради, які діють на підставі довіреності, [PERSON] , [PERSON] в судовому засідання позовну заяву підтримали повністю, просили суд її задовольнити, надавши суду пояснення аналогічні позовним вимогам. Відповідач Державний реєстратор Лясевич Р.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявсясвоєчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, проте в жодне з судових засідань по суті не з`явився, причини своєї неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.\~ Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ботман О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та з підстав, викладених у письмових відзивах на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст.331 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. При цьому, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. У відповідності до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що 03.08.2018 року державним реєстратором Військово- цивільної адміністрації міста Торецьк Лясевичем Русланом Вікторовичем прийнято рішення № 42373265 про державну реєстрацію за [PERSON] прав власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю А-1 площею 6,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 1613867114123. При цьому суд звертає увагу, що державний реєстратор Лясевич Р.В. при прийнятті документів та здійснення реєстраційних дій не пересвідчився в особі заявника [PERSON] , та на те, що містяться суперечності в написанні його прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ». Для державної реєстрації права власності [PERSON] були подані наступні документи: заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.07.2018,\~ декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 03.12.2012 № ДЦ 14212338119, рішення колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 15.02.2012 № 069/34 «Про надання нової поштової адреси» ,рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 24.12.2010 року № 3631-3/3 «Про відведення фізичній особі [PERSON] земельної ділянки для розташування нежитлової будівлі у [ADDRESS] ». Разом з тим, згідно з інформацією Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 31.5-56358-13.1 від 19.10.2018 вбачається, що реєстрація права власності на нерухомий об`єкт за адресою по [ADDRESS] за [PERSON] проводилась державним реєстратором Лясевич Р.В. в м. Торецьк. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 2012 роком, а\~ реєстрація права власності проводилась у 2018 році. Рішення колегією районної адміністрації щодо присвоєння поштової адреси на вищевказаний об`єкт не приймалось.\~ Правомірність складання та достовірність декларації викликають сумніви. ( том 1 а.с. 18). Відповідно із інформацією Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 12.12.2018 № 26.3-37573-07 земельна ділянка за адресою по [ADDRESS] не виділялась та не надавалась у користування. У період з січня 2013 року по грудень 2018 року питання про присвоєння поштової адреси по [ADDRESS] на засіданнях колегії районної адміністрації не розглядалось. ( том 1 а.с. 20). З відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції Донецької області № 1005-04-0057 від 14.01.2019 року в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, даних щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації , будівництво нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , відсутні. ( том 1 а.с. 22). Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката. Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції. Разом з тим, в матеріалах справи взагалі відсутня та не долучена сторонами в ході розгляду справи декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДЦ 14212338119, видавник Інспекція державного архітектурно- будівельного контролю у Донецькій області, на підставі якої в тому числі державним реєстратором Лясевич Р.В. було прийнято рішення № 42373265 від 03 серпня 2018 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] . Окремо суд звертає увагу на той факт, що згідно із паспортом громадянина України правильне прізвище відповідача по справі є « [PERSON] » ( том 2 а.с. 84), разом з тим, державним реєстратором Лясевич Р.В. відповідно до даних Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру\~ заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у 2018 році здійснено державну реєстрацію речових прав за особою на прізвище « [PERSON] » ( том 1 а.с. 41-44). Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 03.12.2012 № ДЦ 14212338119, на підставі якої було здійснено державну реєстрацію, не скасована, є чинною та законною, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, є необґрунтованими, оскільки зі змісту правової позиції, викладеної в постанові ВС/КГС№ 916/1986/18 від 12 червня 2019 року вбачається, що скасування декларації про готовність об`єкта будівництва не скасовує державну реєстрацію права власності на нерухомість, оскільки після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а. З протоколу огляду місця події, проведеного в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню від 06.12.2018, вбачається, що по [ADDRESS] на ділянці місцевості не виявлено будь- яких об`єктів будівництва, які належать [PERSON] ( том 1 а.с. 47-52). Таким чином, [PERSON] подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстроване, оскільки відповідно до ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Таким чином, державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі недостовірних документів про присвоєння адреси, наявності права користування земельною ділянкою, реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється судом як відсутність належних документів, а тому\~ у [PERSON] не виникало право власності на нерухоме майно. Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до ч.2.ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч.2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Відповідно до ч. 2ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостоїстатті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, суд вважає, що дії державного реєстратора Лясевич Р.В.\~ щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за номером 42373265 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1613867114123 є противоправними, а рішення про державну реєстрацію права власності за номером 42373265 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1613867114123 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2011 року № 1141 затверджений Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Розділ 7 Порядку визначає процедуру внесення змін до Державного реєстру, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, внесення записів про скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав. Отже - скасування права власності можливе лише за умови визнання протиправним та/або незаконним рішення або документа на підставі якого означене право виникло. Державний реєстр речових прав та витяги з нього фактично є - титулом про право. Правовстановлюючі документи - це документи за результатами аналізу яких винесено запис про право. Встановлено, що відповідач [PERSON] \~ 03.08.2018 року на підставі рішення державного реєстратора Лясевич Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також технічного паспорту , Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майнам, загальною площею 6,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Тобто, право власності [PERSON] на спірний об`єкт виникло після проходження ним процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта та інших документів, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майнам, загальною площею 6,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , виникло не на законних підставах, з порушеннями процедури державної реєстрації та підставі неналежних документів, що навіть не були надані суду для огляду, у зв`язку з чим позовні вимоги\~ прокурора є обґрунтованими, підтвердженими і підлягають задоволенню, а рішення державного реєстратора про право власності за [PERSON] - скасуванню. Відповідно до ч. 1-3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Пунктом 7 статті 14 вказаного Закону передбачено, що\~ у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно в разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Маріупольської міської ради про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 1613867114123 також підлягають задоволенню. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03.07.2019 р. було задоволено заяву керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Крамчанінова А.І., про забезпечення позову у даній цивільній справі. Заборонено [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та/або іншим фізичним і юридичним особам, які діють від імені або в інтересах [PERSON] , розпоряджатися об`єктом нерухомого майна площею 6,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер 1613867114123, в тому числі шляхом відчуження даного об`єкта нерухомості. ( том 1 а.с. 66-69). У відповідності до ч. 7 ст. 158 ЦПК України - у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, враховуючи задоволення позову - суд вважає необхідним залишити в силі заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 03.07.2019р., протягом дев`яності днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені прокурором в даному судовому провадженні щодо судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3842,00 грн. та за забезпечення позову у розмірі 960,50 грн., а всього 4802,50 грн., а також судові витрати щодо судового збору за подачу позову Маріупольською міською радою у сумі 2102,02 грн.\~ підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та державного реєстратора Лясевич Р.В. у рівних частках з кожного, як підтверджені документально (т. 1 а.с. 1-2, том 3 а.с. 1).

Outcome: approved