Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом дло [PERSON] , [PERSON] про вселення до житлового будинку [ADDRESS] , усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виділення їй в користування шляхом надання їй у користування повноцінної житлової кімнати у спірному житловому будинку та можливості спільно з власниками користуватися нежитловими приміщеннями будинку, господарськими будівлями та земельною ділянкою, а також про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що разом з покійним нині чоловіком [PERSON] в період з 1962-1964 рр. збудувала житловий будинок [ADDRESS] , у якому постійно проживає з 1964 року. В 2011 році чоловік, як титульний власник житла, уклав спірний на думку позивача, договір купівлі-продажу будинку з відповідачем [PERSON] - чоловіком онуки [PERSON] , хоча первинний намір стосувався укладення договору довічного утримання, а не купівлі-продажу. Як до, так і після укладення договору, позивач продовжувала проживати у будинку разом з відповідачами по справі, будь-якого іншого житла вона не мала і не має. Разом з тим, з 2013 року відносини між сторонами істотно погіршились, відповідачі почали чинити перешкоди у користуванні житловими кімнатами, і фактично виселили позивача [PERSON] у нежитлове приміщення - літню кухню, де вона в даний час фактично проживає. Крім того, [PERSON] та [PERSON] чинять їй перешкоди у користуванні як житловим будинком, так і господарськими спорудами, земельною ділянкою, на якій розташовано домогосподарство - не дозволяють брати дрова, відключають світло, закривають сараї, льох, ворота, поламали телевізор та антену. Відповідачі самі не надають [PERSON] жодної побутової допомоги, а також не допускають до неї інших родичів, хоча в силу похилого віку та стану здоров`я вона потребує допомоги. Вважає що такими протиправними діями відповідачів порушено її житлові права, способом їх захисту вважає вселення та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виділення їй в користування шляхом надання їй у користування повноцінної житлової кімнати у спірному житловому будинку та можливості спільно з власниками користуватися нежитловими приміщеннями будинку, господарськими будівлями та земельною ділянкою. Також вважає, що протиправними діями відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просила солідарно стягнути в свою користь 5000 грн. 13.02.2019 року у вказаній справі судом відкрито загальне позовне провадження. 07.03.2019 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 25.03.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. 08.04.2019 року судове засідання відкладено у зв`язку з витребуванням доказів, 07.05.2019 року - у зв`язку із зайнятістю представника позивача в іншому процесі. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, надала пояснення по суті позовних вимог, просили задовольнити позовні вимоги повністю, а також стягнути з відповідачів понесені [PERSON] судові витрати. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечили проти позову, пояснили, що між сторонами склались тривалі неприязні відносини, [PERSON] не є членом сім`ї відповідачів, і в силу цього не має права проживання в належному їм житловому будинку. В той же час, [PERSON] проживає в окремому приміщенні - т.зв. «літній кухні», яка повністю придатна для проживання, позивач не несе жодних витрат на утримання житла, будь-яких перешкод у користуванні будівлями їй не чинять. Просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про час і місце проведення судових засідань у даній справі, в суд нез"явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . Зокрема, вказаний житловий будинок було придбано [PERSON] у [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 15.12.2011 року. Посилання позивача [PERSON] на удаваний характер цього договору, а також інші порушення, допущені при його укладенні та посвідченні, не приймаються судом до уваги, оскільки позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] з цього приводу відхилені рішенням Володимирецького районного суду від 24.12.2013 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.04.2015 року, які набрали законної сили. З урахуванням положень ст.82 ч.4 ЦПК України щодо преюдиційності судових рішень, приймаючи до уваги, що вказані вище судові рішення постановлені у цивільних справах, в яких приймали участь ті ж особи, суд вважає доведеною ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , з відома та згоди [PERSON] та [PERSON] є дійсним правочином, на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обов`язки, в т.ч. [PERSON] та [PERSON] набули права власності на вказаний будинок. В той же час, будь-яких положень, які б регулювали взаємні права та обов`язки сторін щодо подальшого користування житлом, вказаний договір не містить. З огляду на це, відносини між сторонами регулюються нормами житлового та цивільного законодавства. Судом також встановлено, що сторони по справі є членами однієї сім`ї, проживають спільно у житловому будинку [ADDRESS] . Вказана обставина встановлена рішенням Володимирецького районного суду від 13.01.2016 року у справі №556/1450/15-ц, яке залишено без змін ухвалою від 29.02.2016 року Апеляційного суду Рівненської області, і набрало законної сили. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, твердження відповідача [PERSON] про те, що позивач не є членом її сім`ї, спростовані в судовому засіданні. При цьому суд констатує, що з часу постановлення вказаного вище рішення від 13.01.2016 року відносини між сторонами не змінились, їх родинні відносини та стан спільного проживання збереглись. Також, судом встановлено, що домогосподарство [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивача [PERSON] на протязі тривалого часу (з 1964 року), і за цією ж адресою вона зареєстрована, що підтверджується довідкою Городецької сільської ради від 21.12.2018 року №1007/02- 15/18. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , будучи членом сім`ї відповідачів, наділена всіма правами та обов`язками члена сім`ї власника житла. Так, у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чином, позивач [PERSON] має право на користування саме житловим приміщенням у будинку, що належить відповідачам, нарівні з [PERSON] , [PERSON] та іншими членами їх сім`ї, оскільки будь яких угод при переході права власності на будівлі між сторонами не укладено. Яке вбачається зі ст.ст.379-381 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що на час звернення до суду з позовом та на час судового розгляду [PERSON] проживає в підсобному приміщенні домогосподарства (садиби) [ADDRESS] , а саме в літній кухні, яка позначена в технічному паспорті будівлі літерою «Б» - «Сарай, літня кухня». Вказану обставину підтвердили в своїх поясненнях позивач [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] , даний факт також визнала в своїх поясненнях і відповідач [PERSON] Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] встановлено, що вона проживає в літній кухні домогосподарства [ADDRESS] . При цьому, суд приходить до висновку, що [PERSON] залишила житловий будинок [ADDRESS] та перейшла проживати до літньої кухні в цьому ж господарстві, не з власної волі, а внаслідок систематичних конфліктів з відповідачами, що підтверджується письмовими доказами - заявами [PERSON] до органів поліції та матеріалами перевірок цих заяв, які оглянуті в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що житлові права позивача [PERSON] порушено, і для їх відновлення позивач підлягає вселенню в житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з чим її позовна вимога про вселення підлягає задоволенню. З огляду на вказані, встановлені судом обставини, посилання відповідача [PERSON] на те, що [PERSON] проживає в літній кухні, яка повністю обладнана і придатна для життя, не спростовують висновків суду, оскільки у відповідності до розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за №582/5773, літня кухня не є житловим приміщенням, а відноситься до нежитлових господарських споруд. Посилання [PERSON] та її представника на ту обставину, що [PERSON] не несе жодних витрат на утримання житла не підтверджені жодними доказами, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом до уваги. Твердження відповідачів про те, що позивач своїми діями перешкоджає реалізації їх прав власників житла, також не спростовують висновків суду з огляду на таке. Предметом даного спору є житлові права сторін, оскільки будинок є житлом, а позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, у відповідності до ст.13 ЦК України, при здійсненні цивільних прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли порушити прав інших осіб, додержуватись моральних засад суспільства. Таким чином, реалізація відповідачами [PERSON] та [PERSON] свого права власності не може суперечити вимогам чинного законодавства, моральним засадам суспільства та порушувати житлових прав інших осіб, в т.ч. і позивача [PERSON] , яка є особою похилого віку, доводиться бабою відповідачу [PERSON] та потребує допомоги та догляду, в т.ч. і від онуки, як це вбачається з ч.1 ст.264 СК України. При цьому суд, поряд із нормами національного законодавства, враховує також приписи міжнародно-правових нормативних актів, в т.ч. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ по застосуванню вказаної Конвенції, які є джерелом права у відповідності до ч.1 ст.10 ЦК України, ч.4 ст.10 ЦПК України. Зокрема, відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції, кожній особі окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно з Конвенцією та усталеною практикою ЄСПЛ поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно зайнято або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, ЕСНК. 2004-ХІ (витяги). Тривале та достатнє проживання у житлі, доведене відповідними доказами, дає підстави вважати таке житло житлом певної особи в сенсі ст.8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства», та у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом та підтверджені належними та допустимими доказами, обставини порушення житлових прав [PERSON] , виходячи із встановленої законом рівності прав власників житла та членів їх сім`ї, суд вважає, що поряд із вселенням позивача до житлового будинку, належним способом захисту її прав є також зобов`язання відповідачів не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , господарськими спорудами, належними до даного будинку та земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку. Такий спосіб захисту прав позивача зумовлений особливостями проживання у житловому будинку в сільській місцевості, що потребує доступу до господарських будівель для зберігання дров, реманенту та ін, а також до земельної ділянки, на якій розташовано будівлі. З огляду на викладене, позов [PERSON] в частині вселення та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом встановлення обов`язку не чинити такі перешкоди, підлягає задоволенню. Що стосується інших позовних вимог, то вони, на думку суду, не підлягають задоволенню, з таких підстав. Як вже зазначалось судом, у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, житлове приміщення, яке члени сім`ї власника мають право займати, визначається його власником. В той же час, судом встановлено, що на час вирішення спору [PERSON] не займає будь-якого житлового приміщення в будинку, належному відповідачам, у зв`язку із чим підлягає вселенню в цей будинок. З огляду на це, питання про визначення конкретного приміщення для проживання позивача є передчасним, і може бути вирішено власниками житла лише після фактичного вселення [PERSON] , а в разі виникнення спору з цього приводу - судом, шляхом пред`явлення окремого позову. Також недоведеними суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 5000 грн. З приводу відшкодування судових витрат судом встановлено наступне. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Як вбачається зі ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем надано суду розрахунок витрат, акт приймання-передачі виконаних робіт, копію договору та квитанцію, з яких вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн, і ці кошти підлягають стягненню з позивача, як і сплачений [PERSON] при подачі позову судовий збір. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial