Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-26 00:00:00

06.11.2013р. позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила визнати факт її спільного проживання з відповідачем з 1999року, визнати за нею право власності на 1 / 2 частину домоволодіння - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані у [ADDRESS], - як право власності на спільне майно подружжя, призначивши у справі судову будівельно-технічну експертизу для визначення можливих варіантів розділу вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в натурі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач пояснила, що між нею та відповідачем 02.03.2011року був зареєстрований шлюб, проте однією сім'єю вони проживали з 1999року. За спільні кошти вони 30.08.1999року придбали вищезазначений спірний будинок, але на даний час обставини склалися так, що вона, позивачка, бажає розділити спільне майно; на добровільний розділ майна відповідач не погоджується, вважаючи його своєю власністю через те, що будинок придбаний на його ім'я, тому вона, позивач, змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Той факт, що вона, позивач, дійсно проживала з відповідачем однією сім'єю на момент придбання будинку та що цей будинок придбаний на спільні кошти, підтверджується доказами про її місце проживання на той час та довідками про те, що вона мала заробіток, характеристикою, поясненнями свідків. Відповідач, заперечуючи факт сумісного проживання з позивачкою до реєстрації з нею шлюбу, надав суду письмові заперечення, стверджуючи, що до придбання будинку позивачка не має відношення, оскільки спірне майно було придбане ним за його, відповідача, власні кошти; факт сумісного проживання його, відповідача, з позивачкою - лише з 2006року, підтверджується, на думку відповідача, власною заявою позивачки в межах іншої цивільної справи - щодо розділу майна (цивільна справа №497 / 2699 / 13-ц, провадження №2 / 497 / 786 / 13). У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], - заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з мотивів, викладених у письмових поясненнях-запереченнях. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 10.12.2013року у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза і зупинене провадження у справі; результати експертизи надійшли до суду 11.06.2014року. Після поновлення провадження у справі відповідач, будучи повідомленим двічі про час та місце судового засідання належним чином за місцем реєстрації його місця проживання, до суду не з`явився, не повідомив причин неявки, не надав суду пояснень чи заперечень щодо уточнених позовних вимог за результатами експертизи; позивачка надала суду заяву, якою, уточнивши позовні вимоги, підтримала їх в повному обсязі, і, виходячи з результатів експертизи, просила суд розглянути далі справу за її відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, не заперечуючи проти заочного продовження розгляду справи в разі неявки відповідача до суду. Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті - пояснення позивача, заперечення відповідача, пояснення свідків та результати експертизи, - суд дійшов висновку, що розгляд справи можна продовжити заочно на підставі представлених суду доказів і матеріалів, оскільки відповідач, що був повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи після отримання судом результатів експертизи та відновлення провадження у справі, - до суду не з'явився, не висловивши свою думку щодо уточнених позовних вимог; а позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав. Відповідно до "ПОРЯДКУ" реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, що затверджений Наказом МВС України від 22.11.2012року за №1077 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012року за №2109/22421, п.п.1.2 - "Реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, іншого документу, що встановлює особу. Судом за довідкою з реєстраційної служби встановлено місце проживання відповідача, який у судовому засіданні не надав суду іншої своєї адреси проживання. Вислухавши у судовому засіданні думку сторін та представників щодод первісних позовних вимог, вислухавши пояснення свідків, вивчивши доводи позову, письмові пояснення позивача [PERSON], якими вона уточнила позовні вимоги за результатами судової будівельно-технічної експертизи, дослідивши обставини та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов висновку, що вимога позову щодо визнання факту сумісного проживання та факту сумісного набуття права власності на домоволодіння сторонами як на спільне майно подружжя, - підтверджені у судовому засіданні представленими письмовими доказами та поясненнями свідків, тому право позивача на виділення в натурі її частки домоволодіння зі спільної часткової власності підлягає захисту шляхом задоволення її цілком обґрунтованих позовних вимог у цій частині, виходячи з наступного. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 02.03.2011року був зареєстрований шлюб. Факт знайомства сторін задовго до реєстрації їхнього шлюбу і до моменту проживання їх разом, однією сім'єю у с.Баннівка, не заперечують а ні позивач, а ні відповідач, проте відповідач наполягає на тому, що він з позивачкою проживає разом з 2006року - тобто, що він лише власним коштом придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 30.08.1999року. Проте твердження відповідача щодо непроживання позивачки разом з ним однією сім'єю на момент 1999року спростовуються наданими суду письмовими доказами і поясненнями свідків. Так, позивачка [PERSON] стверджувала, що познайомилася з відповідачем у 1997 році у с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, де вона проживала зі своєю дочкою [PERSON] від першого шлюбу у своєї матері, а відповідач працював там за наймом у приватних осіб - виконував різні будівельні роботи. Майже відразу вони почали проживати разом - відповідач привів її з її дитиною до своїх батьків у с.Калчево Болградського району Одеської області. З-за того, що в неї, позивачки, не склалися стосунки з батьком відповідача [PERSON] - з [PERSON], вона разом з цивільним чоловіком - відповідачем [PERSON] переїхала жити у с.Банівка Болградського району - до бабусі відповідача, яка на даний час померла. У бабусі вони жили деякий час, утримували худобу - вирощували корову, свиней, домашню птицю, вона, позивачка, ходила на роботу до колгоспу, а відповідач часто виїжджав на заробітки і вона сама доглядала домашніх тварин. Через дорогу від домоволодіння бабусі продавався старий будинок і вони - позивачка з відповідачем - вирішили його придбати, для чого склали усі свої кошти - її зароблені, його зароблені, продали усю худобу. Будинок мав адресу: [ADDRESS]. Оскільки шлюб між ними не був зареєстрований, покупцем був вказаний лише чоловік. Будинок був дуже маленький, і вони його почали розбудовувати і обладнувати. Шлюб зареєстрували лише у 2011році. Факт проживання позивачки у с.Банівка з 1999року і факт ведення сумісно з відповідачем господарства підтверджується довідкою Банівської сільської ради №662 від 01.11.2013р. (а.с.10), письмовими поясненнями сусідів (а.с.51), записом у трудовій книжці позивачки (а.с.54), печаткою про реєстрацію місця проживання позивачки з 1997року в її паспорті (а.с.56), а факт проживання позивачки разом з відповідачем у батьків позивача ще з 1997року підтверджується печаткою в її паспорті про реєстрацію її місця проживання у с.Кальчево (а.с.57); згідно довідок з ТОВ «Ніка інцест агро» (а.с.59-60) - позивачка працювала у с.Банівка з 1997-2004роки колгоспницею, а згідно довідок Баннівської загальноосвітньої школи (а.с.61), - позивачка з 2003року працювала в Баннівській школі, а її дочка [PERSON] з 1999року навчалася в цій же Банівській школі; згідно довідки №785 від 06.12.2013р., що була видана Баннівською сільською радою (а.с.63), [PERSON] - позивачка у даній цивільній справі - дійсно проживала у с.Баннівка разом з [PERSON] з 1997року та вела спільне з ним господарство. Факт проживання з відповідачем [PERSON] позивачки [PERSON] з 1997року однією сім'єю і ведення з ним спільного господарства підтверджується також усіма свідками, що були допитані у судовому засіданні: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]; навіть батько позивача - [PERSON], що свідчив проти позивачки і заперечував факт сумісного придбання нею разом з його, свідка, сином - відповідачем [PERSON] спірного будинку та заперечував факт сумісного ведення ними господарства до реєстрації шлюбу, підтвердив, що позивачка у 1997році проживала у його будинку у с.Кальчево разом з його сином - відповідачем у справі і з-за сварок вони пішли жити до бабусі відповідача - його, свідка, матері - у с.Баннівку, хоча він, свідок, намагався запевнити суд, що позивачка разом з його сином проживала не однією сім'єю, а лише поряд - як знайома, хоча й обурювався, що позивачка носила надто короткі спідниці, вважаючи, що мала б бути скромнішою, адже була «заміжньою» за його сином. Таким чином, до суперечливих пояснень цього свідка суд ставиться критично і вбачає з них також підтвердження факту проживання сторонами разом однією сім'єю на момент придбання спірного будинку. Твердження відповідача у запереченнях, що сама позивачка пояснювала у судовому засіданні (справа №2699/13ц - щодо розділу майна між сторонами) - відносно початку їхнього сумісного проживання, - лише з 2006року, - суд також сприймає критично, оскільки на час вирішення того питання у тому судовому засіданні не мала суттєвого значення точна дата початку спільного проживання сторін, адже об'єктивних доказів спільного проживання сторін саме з 1997року більш ніж достатньо представлено в даному судовому засіданні. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що факт спільного проживання сторін - позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] - з 1997року, а також факт спільного придбання ними спірного домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], є доведеним представленими суду і дослідженими у судовому засіданні об'єктивними доказами, які нічим не спростовуються. Крім того, суд дослідив докази позивачки на підтвердження її права власності на 1 / 2 частину спірного будинку розташованого по [ADDRESS] та обґрунтованості вимог позову щодо розділу цієї нерухомості між сторонами - позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON], - як майна подружжя, і дійшов висновку, що, оскільки факт сумісного проживання сторін на момент придбання спірного будинку підтверджений, підтверджений факт придбання спірного домоволодіння спільним коштом сторін, шлюб яких після придбання будинку було зареєстровано, з цього вбачається, що підтверджене і право спільної часткової власності позивачки на спірне домоволодіння. Відносини приватної власності в Україні регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, іншими законами, а у випадках, передбачених Конституцією і законами України, указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, договорами сторін у встановлених межах, міжнародними договорами, згода на обовґязковість яких надана Верховної Радою України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», судам підвідомчі спори, пов'язані з правом приватної власності на жилий будинок, зокрема, а) про визнання права власності на будинок або його частину (частку), витребування цього майна з чужого незаконного володіння, усунення будь-яких порушень зазначеного права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння і відшкодування заподіяних цим збитків; б) про виділ частки з будинку (поділ будинку), що є спільною власністю (частковою чи сумісною); в) про надбудову, прибудову, або перебудову будинку і підсобних будівель, якщодозвіл виконкому місцевої Ради, алепроти цього заперечують інші учасники спільної часткової власності; г)про визначення порядку користування жилим будинком; д)про зміну розміру часток будинку, що знаходиться в спільній частковій власності; є) про право привілеєвої купівлі частки в спільній частковій власності на будинок; ж) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, міни, дарування будинку і т.ін.; з) про компенсацію, пов'язану із зниженням цінності будинку, викликану діяльністю підприємств, організацій. Норми вказаної Постанови відповідають потребам сьогодення при розгляді спорів про визнання права власності на житловий будинок, з урахуванням змін, що відбулись в нормах матеріального права. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Приватна власність громадян як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. Це право охороняється Конституцією як актом найвищої юридичної сили та відповідними законами України. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституція закріплює принцип, за яким право приватної власності на житло є непорушним. Основоположні конституційні правові засади охорони та захисту прав на житло знайшли своє закріплення також в інших законодавчих актах України. Так, відповідно до книги третьої «Право власності та інші речові права» розділу першого ЦК України, кожний громадянин особисто, або разом з іншими особами має право на захист права власності. Громадяни можуть мати житло у приватній власності, користуватися жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати й заповідати його, а також мати інші майнові права. Право власності полягає в тому, що власник за своїм розсудом володіє, користується й розпоряджається належним йому майном. Власник може передавати свої права по володінню, користуванню й розпорядженню майном іншій особі, використати майно як предмет застави або обтяжувати його іншим способом, передавати своє майно у власність або управління іншій особі, а також робити у відношенні нього будь-які дії, які не суперечать закону. Власник вправі використати своє майно для будь-якої підприємницької діяльності, не забороненої законом. Нормальний цивільний оборот припускає не тільки визнання за суб'єктами певних цивільних прав, але й забезпечення їх надійної правової охорони. Речові права й право власності зокрема не є виключенням. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 379 Цивільного кодексу України визначено поняття житла, зокрема, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені, та придатні для постійного проживання в них. Стаття 380 цього кодексу визначає житловий будинок як об'єкт права власності: житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. А відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зокрема, право приватної власності на жилий будинок виникає при придбанні будинку за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, а також за спадкуванням. Громадяни можуть мати на праві приватної власності жилі будинки. Правове регулювання права власності на жилий будинок здійснюється на підставі глави 28 ЦК України, Закону «Про власність» (в чинній на час дії редакції), інших нормативних актів. Під жилим будинком розуміється будівля капітального типу, призначена для постійного проживання громадян. Жилий будинок нерозривно пов'язаний із землею та іншим нерухомим майном і тому право приватної власності на жилий будинок включає додаткові будівлі як складники одного об'єкта. В п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991р. №7 (із змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992р. №13) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» зазначається, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенесення попереднім власником. Крім того, суд в своїй практиці керуються висновками Верховного Суду України, викладені в рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України. Частиною 1 ст.365 ЦК передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімґї. За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктом 13 ч.1ст.365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімґї (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11). Зміст права приватної власності виражається через правомочності власника житла володіння, користування, розпорядження відповідно до ст.12 ЗУ «Про власність» з особливостями, визначеними Житловим кодексом України. Спірні моменти правозастосовного характеру виникають також при спільній власності на будинок (квартиру) коли права власності належать усім тільки у сукупності, тобто коли окрема особа не може вільно розпоряджатися своєю частиною. Тоді право кожного співвласника поширюється на весь об'єкт в цілому, а не на певну його частину. У той самий час не виключається можливість будь-якого співвласника користуватися правами володіння і користування, як певними частинами домоволодіння, так і домоволодіння в цілому. Правове регулювання спільної часткової і спільної сумісної власності може мати ті чи інші особливості, зумовлені призначенням того чи іншого об'єкта, складом або характером зв'язків учасників спільної власності, що визначається, насамперед, Цивільним кодексом України, Законом України «Про власність», іншими кодексами України. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Щодо поділу в натурі майна, яка є в спільній частковій власності, йдеться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно з якими, коли для поділу будинку необхідне переобладнання та перепланування, він проводиться за наявності дозволу на це міською радою (ст.152 ЖК України) або Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю. Відносно виділення в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, то, виходячи зі змісту ст.370 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані приміщення. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. При розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток, суди враховують, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшив в ньому за свій рахунок корисну площу будинку ( жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого розміру частки в праві власності на будинок. Згідно зі ст.119 ЦК України, вимоги про зміну розміру часток можуть бути пред'явлені як учасниками спільної власності, частка яких збільшилася, так і тими з них, частка яких зменшилася внаслідок проведеної іншими співвласниками прибудови, надбудови чи перебудови, а також у зв'язку зі зносом частини будинку, що входила до їх частки. Відповідно до п.п.3.1-3.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом №55 Міністерства з житлово-комунального господарства 18 липня 2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, у разі невідповідності розмірів часток. указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об'єкти нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ч.1ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч.2ст.355 Цивільного кодексу України, майно, може належати особам на праві спільної часткової або на, праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1ст.356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1ст.358 ЦК України). Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3 ст.358ЦК України). Відповідно до ч.1ст.364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що спільній частковій власності. Згідно з ч.1ст.367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч.2ст.367 ЦК України). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 р. №7, в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. №7, у справах за позовом, учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Вивчивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши представників позивача, дослідивши надані суду матеріали та докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: сторони - позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 1997року проживали однією сім'єю, вели спільно господарство, обидва отримували заробітну платню. Ці факти нічим не спростовуються. Спільним коштом сторони придбали у 1999році житловий будинок у [ADDRESS], який спільними ж коштами покращили - відремонтували, обладнали зручностями, добудували господарські будівлі та дворові споруди, маючи намір продовжувати сімейні стосунки. Між сторонами у 2011році було зареєстровано шлюб. 30.10.2013року рішенням Болградського районного суду Одеської області між сторонами було розділене майно подружжя. На даний час позивачка, стверджуючи, що шлюбні відносини в неї з відповідачем припинені з-за поведінки відповідача, бажає розділити спільно придбаний з відповідачем житловий будинок, який було придбано на їхні спільні кошти і покращено також їхнім спільним коштом та спільним трудом. За клопотанням позивача була проведена судова будівельно-технічна експертиза і експертом надано варіанти розділу спірної нерухомості - житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, що розташовані у [ADDRESS] Судова будівельно-технічна експертиза від 14.04.2014року за №62 / 40 - 2013 проведена експертом - фізичною особою-підприємцем [PERSON], згідно якої експертом, з урахуванням вимог чинного законодавства і питань, поставлених перед ним ухвалою суду, було визначено ідеальні долі і надано варіант виділення частки спірного домоволодіння, з яким погодилася позивачка і просила судовим рішенням закріпити за нею її право власності на частину спірного домоволодіння, що визначена була експертом з урахуванням ідеальних часток, їхньої вартості та, враховуючи особливості конфігурації домоволодіння, а саме, їй у власність виділити: з житлового одноповерхового будинку літ.«А» з приміщеннями, позначеними в плані №№1 - коридор площею 17,8кв.м., 2-кухня площею 13,9кв.м.; 3 -жила кімната площею 11,2кв.м.; 4 -жила кімната площею 13,9кв.м., а загальною площею - 56,8кв.м.; з господарських будівель - підвал. літ.«Б», з господарських (надвірних) споруд - №1 - ворота/хвіртка - (1 / 2 частка); №2 - огорожа (1 / 2 частка); №3 - басейн, - всього майна на суму 52089грн., що становить 51,5% від загальної вартості домоволодіння (всього 103/200) і вона, позивачка, згодна сплатити відповідачу 1534грн. - що є вартістю частки, на яку її частка більша від ідеальної. Крім того, позивачка просить виділити їй у користування частину господарських будівель, які є самовільними спорудами, оскільки не оформлені, але позначені експертом: сарай для овець, сарай для птиці, літня кухня, залишивши відповідачу у користування сарай для корів та сарай для тварин. Виділення в натурі майна, що перебуває у частковій власності сторін, не позбавляє їх права власності в цілому та не потребує визнання цього права. В даному випадку лише припиняється право часткової власності як різновид приватної спільної власності. Особа продовжує бути власником майна, але вже не в ідеальній долі (частки) на праві приватної спільної часткової власності, а конкретної речі на праві приватної власності. Оскільки обрання способу захисту порушеного права належить позивачу, який вважаючи порушеним своє право власності звернувся до суду, суд, не маючи заперечень чи думки відповідача стосовно вимог позивача та висновків експерту, дійшов висновку, що право позивача підлягає захисту у судовому порядку з врахуванням висновку вищезазначеної експертизи і в обсязі, що вона просила у додаткових, уточнених вимогах після отримання висновків експертизи - щодо права власності на житловий будинок і певні господарські та дворові споруди. Так, оскільки житловий одноповерховий будинок літ.«А», господарські будівлі і дворові споруди, що були визначені експертом, є оформленими, узаконеними будівлями, суд вважає можливим задовольнити вимогу позивача щодо виділення їй у часткову власність частини цих споруд, які визначені експертом у варіанті розділу для сторони №І. Проте господарські будівлі, які є самовільними спорудами, оскільки не є оформленим право власності на них, але відзначені експертом такими, що є в наявності, суд не може виділити у користування або у власність позивачу, оскільки право власності за цими спорудами не визначене, тому ця вимога позивача задоволенню не підлягає. Також не підлягає задоволенню й додаткова вимога позивача у письмових уточненнях - щодо розділу іншого майна - спального гарнітуру, оскільки ця вимога не була предметом позову і не розглядалася судом.

Outcome: partial