Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який в травні 2016 року уточнив і просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 119342,04 дол. США, що за курсом 25,12 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.05.2016 року складає 2997872,04 грн за кредитним договором, яка складається з 24329, 93 дол. США заборгованість за кредитом, 41470,11 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5742 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 47800 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитом, а також стягнути судові витрати. Заочним рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON], на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА [PERSON] ПРИВАТБАНК заборгованість за кредитним договором №HAD0GK01270044 від 23.03.2007 року, станом на 6 травня 2016 року, у розмірі 95871 (девяносто пять тисяч вісімсот сімдесят один) дол. США 97 центів, що за курсом 25,12 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.05.2016 р. складає 2408303 (два мільйони чотириста вісім тисяч триста три ) гривні 88 копійки, яка складається із наступного: - заборгованість за кредитом 24329,93 дол. США, - заборгованість по відсоткам за користування кредитом 41470,11 дол. США, - заборгованість по комісії за користування кредитом 5742,00 дол. США, - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 24329,93 дол. США., та судовий збір у розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. із [PERSON] та 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. із [PERSON]. В іншому у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з заочним рішенням представник [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та направити справу на новий розгляд. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не сприяв повному, обєктивному та неупередженому розгляду справи. Судом неповно зясовано фактичні обставин справи, які мають значення для справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Вказує, що суд безпідставно розглянув справу за наявності клопотання представника відповідача про перенесення судових засідань у звязку з хворобою та зайнятістю в іншому суді. Крім того, [PERSON] в судові засідання не викликався, судових повісток не отримував, оскільки фактично проживає в [INFO], на дану адресу судові повістки не направлялися. Зазначає, що з урахуванням того, що в судовому засіданні під час ухвалення заочного рішення не були присутніми, з врахуванням уточнених позовних вимог не мали можливості звернутися з заявою про застосування строків позовної давності. Судом не встановлено, що з метою виконання кредитного договору між сторонами та позивачем забезпеченням виконання позичальником зобовязань виступає приватний будинок по вул. Артема, 29 у м. Люботин Харківської області, тому в першу чергу враховуючи умови договору стягненням має бути на заставне майно. Крім того, таке звернення не можливе раніше ніж на строк виконання зобовязання який наступить 22.03.2018 року. Матеріали справи містять заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі посилаючись на необґрунтованість розрахунку. З заявою про застосування позовної давності відповідач або його представник не зверталися. Справа містить низку заяв про відкладення розгляду справи, яка знаходилася на розгляді в суді з 15 січня 2015 року, тому судова колегія не приймає доводи апеляційної скарги щодо позбавлення представника відповідача можливості заявити про строки позовної давності. Його твердження також спростовуються заявою про відкладення розгляду справи (т.3 а.с. 116) в якій він зазначає, що повідомлений про розгляд справи на 25.10.2016 року, коли було ухвалене заочне рішення. Заслухавши доповідь судді, , обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконували умови кредитного договору. З таким висновком суду, колегія суддів погоджується частково, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення в частині стягнення пені в іноземній валюті не відповідає вимогам закону, а тому в цій частині підлягає зміні. Відповідно до ч.4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Судовим розглядом встановлено, що між ПриватБанком та [PERSON] 23 березня 2007 року укладено кредитний договір №HAD0GK01270044, за яким вона отримала кредит у розмірі 29000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, термін повернення кредиту 22 березня 2018 року (т.1 а.с.11-14). 23 березня 2007 року між Банком та [PERSON] був украдений договір поруки № HAD0GK01270044/1, та [PERSON] договір поруки №HAD0GK01270044/2, за якими вони є поручителями перед кредитором, за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № HAD0GK01270044 (т. 1 а.с.15, 16). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2016 року, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року за якими у задоволенні позову [PERSON] до Банку про визнання вищезазначеного договору поруки недійсним, залишено без змін (т.3 а.а.93-95). Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-1412цс16). Відповідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправомірного нарахування пені у доларах США. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін . Розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов"язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то колегія суддів погоджується що пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України гривні. Представником банку було надано до апеляційного суду уточнений розрахунок пені у гривневому еквіваленті в сумі 315 664 грн 53 коп., що відповідає вимогам діючого законодавства. Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Outcome: partial