Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON], про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.12.1989 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. У шлюбі народилися дві дочки - [PERSON] та [PERSON], які на даний час є повнолітніми. В листопаді 2015 року відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано. У шлюбі позивач та відповідач побудували домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 17.09.2013 р. власником домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], загальною площею 187 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м. був відповідач [PERSON] Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 24.04.2013 р. домоволодіння складається з двох житлових будинків загальною площею 187,0 кв.м., в тому числі житловою площею 68,2 кв.м.: житловий будинок літ. «Б» загальною площею 119.9 кв.м., в тому числі житловою площею 54,3 кв.м.; житловий будинок літ. «Д» загальною площею 67,1 кв.м., в тому числі житловою площею 13,9 кв.м., гараж літ. «Ж», убиральня літ. «Е»; зливна яма літ. «з/я»; криниця №1. В подальшому, згідно договору дарування від 02 серпня 2014 року відповідач передав безоплатно у власність (подарував) дочці [PERSON] та дочці [PERSON] (після одруження [PERSON]) по 9/20 часток домоволодіння з прибудовами, господарським будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. До складу відчуженої частки домоволодіння входять: будинок літ. «Б», прибудова «б», загальною площею 119,9 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м. На домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], загальною площею 187 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м зареєстровано право спільної часткової власності за [PERSON] - 9/40 частки, [PERSON] - 9/40 частки та [PERSON] - 22/40 частки. В той же час, як зазначає позивач, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.03.2009 р. [PERSON], згідно рішення Вінницької міської ради від 19.09.2008 р. № 2094, надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у [ADDRESS]. В подальшому вказана земельна ділянка була розподілена на 5 земельних ділянок площами: 0,0154 га, 0,0165 га, 0,0381 га, 0,0149 га, 0,0151 га з метою їх подальшого відчуження. На даний час відповідач є власником земельних ділянок кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0154 га та кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2014 року відповідач передав безоплатно у власність, а дочка [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0149 га, кадастровий номер [NUMBER] та земельну ділянку площею 0, 0165 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для?будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2014 року відповідач передав безоплатно у власність, а дочка [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0381 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що спірне будинковолодіння було збудовано позивачем та відповідачем у шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Будинок літ. «Д» сторони почали будувати у 2008 році на спільні кошти. Відповідач їздив на заробітки до Росії з 2000 року, а позивач в цей час виховувала дітей, вела домашнє господарство, підробляла. З 2009 року позивач також почала їздити на заробітки до Росії. Позивач з відповідачем разом та кожен окремо придбавали будівельні матеріали, винаймали будівельників, самі працювали на будівництві. Пізніше збудували гараж, вбиральню. В 2013 р. будівництво будинку завершили. Оскільки будинок було зареєстровано на ім'я відповідача, тому всі квитанції за оплату будівельних робіт та матеріалів також виписувались на його ім'я. В жовтні 2015 р. позивач повернулась із заробітків з Російської Федерації, однак в звичайному місці зберігання ключів від будинку, гаражу та убиральні не виявилось. Оскільки відповідач відмовився передати позивачу ключі від будинку і вона не мала можливості потрапити до будинку, який є її єдиним житлом, тому 09.11.2015 р. позивач була змушена вибити двері до будинку. Потрапивши до будинку, позивач виявила, що відповідач вивіз усю техніку, зняв радіатори, котел, насосну станцію і також вивіз з будинку. Дані обставини доводяться актом, складеним сусідами. Житловий будинок літ. «Д» має площу 67, 1 кв.м., в тому числі житлову - 13,9 кв.м. та складається з приміщень: підвал площею 25,7 кв.м., коридор - 10 кв.м., кімната - 13.9 кв.м., комора - 7,0 кв.м., кухня - 10,5 кв.м. Оскільки іншого житлового приміщення, крім спірного будинку, у позивача немає, вона заперечує проти отримання компенсації вартості частки будинку відповідно до ст. 364 ЦК України та ст. 71 СК України. Підстави для припинення права власності на частку будинку згідно з нормами ст. 365 ЦК України відсутні. Крім того, як зазначає позивач, земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована у [ADDRESS], належала згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.03.2009 р. [PERSON], згідно рішення Вінницької міської ради від 19.09.2008 р. № 2094, та була особистою приватною власністю відповідача (п.5 ч.1.ст. 57 СК України). Після розподілу вказаної земельної ділянки утворилися (сформувалися, виникли) земельні ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0154 га (присадибна ділянка) та кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га (присадибна ділянка). Згідно кадастрового плану від 25.10.2013 р. на земельній ділянці №1 площею 0,0154 га знаходиться будівля КЖ (житловий будинок літ. «Д»), а на земельній ділянці № 5 площею 0,0151 га будівля КН (гараж літ. «Ж»). Тобто на вказаних земельних ділянках знаходяться житловий будинок, гараж, убиральня, що є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи зазначене вище позивач просить визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 11/40 часток домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 187,0 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], що становить 1/2 частку житлового будинку літ. «Д», загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., гаражу літ. «Ж», убиральні літ. «Е», зливної ями літ «з/я», криниці №1, а також визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0, 0154 га (присадибна ділянка) та на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га (присадибна ділянка), обидві з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS]. Понесені нею судові витрати просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Кашпрук О.В. позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав та суду пояснили, що домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 187,0 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] позивач та відповідач побудували під час перебування в шлюбі, внаслідок спільної праці та за спільні кошти, тому воно є спільною сумісною власністю. Оскільки частина нерухомого майна була подарована дочкам, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку літ. «Д», загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., гаражу літ. «Ж», убиральні літ. «Е», зливної ями літ «з/я», криниці №1. Позовні вимоги просять задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та заперечили проти його задоволення з підстав, викладених у письмовому запереченні від 21.01.2016 року (а.с. 91-94). Крім того, суду пояснили, що відповідно до положень ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Починаючи з 2000 року відповідач постійно перебував за кордоном на заробітках та всі кошти спрямовував на забезпечення потреб сім'ї та ремонт будинку літера «Б». Постійні заробітки та знаходження за кордоном в подальшому призвели до погіршення відносин із дружиною, а починаючи з 2007 року вони фактично припинили шлюбні відносини, не вели спільного господарства та спільного побуту, а також спільного бюджету. Їх поєднували лише спільні діти, які на даний час є повнолітніми. Вкладаючи кошти в будинок літера «Б», позивач з відповідачем домовились про те, що даний будинок подарують дітям для забезпечення їх сімей. Починаючи з 2008 року, враховуючи фактичне припинення шлюбних відносин, відповідач вирішив побудувати біля спільного будинку інший будинок для забезпечення собі місця проживання на старості років, розуміючи, що за довгий час заробітків свого житла так і не придбав. Однак, для будівництва на той час нового будинку необхідно було приватизувати земельну ділянку. Відповідно до рішення 29 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 19.09.2008 року №2094 відповідачу оформлено право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 18.03.2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER]. Протягом 2009-2013 років відповідач будівництво будинку літера «Д» майже завершив. Однак, на даний час проживання в будинку не можливе у зв'язку із відсутністю внутрішніх робіт. Твердження позивача про те, що житловий будинок літера «Д» вони із відповідачем почали будувати в 2008 році за рахунок спільних коштів та спільної праці не відповідають дійсності, так як фактично з 2008 року позивач з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, спільних коштів та спільного господарства не вели. Будинок літера «Д» будувався відповідачем за кошти, які були зароблені тяжкою працею на чужині, саме для забезпечення свого проживання на старості років. В свою чергу позивач свої особисті кошти зароблені в Росії витрачала на свою особисті потреби - відкладаючи їх на купівлю собі однокімнатної квартири, та будівництво житлового будинку літера «Н», який знаходиться поруч із будинками літера «Д» та літера «Б». При цьому відповідач допомагав їй будівельними матеріалами, які залишились у нього із будівництва будинку літера «Д». Враховуючи домовленість з позивачем про забезпечення дітей житлом, відповідач здійснив поділ належної йому земельної ділянки на п'ять різних частин та звернувся до БТІ з метою визначення часток будинковолодіння для дарування їх дітям. На виконання їх з позивачем домовленості згідно договорів дарування від 02.08.2014 року відповідач подарував дочкам по 9/20 часток будинку літ. «Б», прибудову літ. «б» та три земельних ділянки, залишивши у своїй власності будинок літ. «Д», гараж літ. «Ж», та убиральню літ. «Е», та земельні ділянки, які знаходяться під ними. Однак, як вбачається на сьогоднішній день позивач не дотрималась їх домовленості, заявивши про свої права на майно, яке є особистою власністю відповідача відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України. Оскільки після відчуження на користь дітей будинку літ. «Б» з відповідним господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, іншого спільного майна набутого позивачем та відповідачем за спільні кошти та за рахунок спільної праці немає, в позові просить відмовити. Крім того, кошти в сумі 10 000,00 дол. США, які були спільним майном, позивач, без згоди відповідача, поклала на депозит у КБ «Приватбанк» а потім їх витратила без згоди чоловіка на свої цілі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (дочка позивача та відповідача) надала суду пояснення від 12.02.2016р. (а.с. 86), з яких вбачається, що будинок літ. «Д», гараж літ. «Ж», убиральня літ. «Е» збудовані за кошти батька - [PERSON], на той час батьки вже не мали спільних коштів і особисті кошти витрачали окремо. Батько будував ці будівлі для себе, в батька з матір'ю була угода, що вони подарують своїм дітям будинок літ. «Д», якщо мати не буде претендувати на його будівлі. Коли він зробив дарування мати не дотрималась угоди і подала на розподіл майна. Однак, в подальшому, в судовому засіданні [PERSON] просила не брати до уваги вищевказані пояснення, оскільки вони були написанні за проханням батька в його присутності. При цьому, [PERSON] також пояснила що їй відомо, що коли будувався оспорюваний будинок, батько розраховувався за роботи, пов'язані з будівництвом будинку. Однак мати теж працювала та фінансово допомагала батькові. Вони разом планували будівництво та разом займалися оформленням будинку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON](дочка позивача та відповідача) надала суду пояснення від 12.02.2016р. (а.с. 84) зміст яких повністю ідентичний поясненням [PERSON] При цьому, [PERSON] від наданих пояснень не відмовлялася та повідомила, що зазначені у поясненнях обставини відповідають дійсності. В судових засіданнях, за клопотаннями позивача та його представника, були допитані свідки. Відповідно до частини 5 статті 180 ЦПК України свідки попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань. Так, за клопотанням позивача та його представника, в судовому засіданні були допитанні свідки - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він допомагав [PERSON] з оформленям та введенням в експлуатацію домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Так, [PERSON], для представництва інтересів в органах державної влади, була оформлена довіреність на ім'я [PERSON], проте останній самого [PERSON] майже ніколи не бачив. Вони зустрічалися лише декілька разів. При цьому, всі фінансові питання, які виникали в процесі оформлення будинку, зокрема з оплати певних послуг комунальних служб (виготовлення технічного звіту, тощо) [PERSON] вирішував з [PERSON] Вона, перебуваючи в Росії, безпосередньо оплачувала всі послуги, перераховуваши кошти через ВТБ Банк. За надані послуги [PERSON] безпосередньо розрахувалася з [PERSON] сплативши йому 700 доларів США за надані послуги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою [PERSON] по домоволодінню, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Раніше вони сім'ями часто зустрічалися, ходили один до одного в гості, святкували різного роду свята. На даний час спілкуються рідше, оскільки її чоловік помер, а діти позивача та відповідача одружилися і у них тепер велика родина, якою вони і святкують всі свята. Як їй відомо, позивач та відповідач кошти на будівництво оспорюваного будинку заробляли разом. Розмов таких, що [PERSON] будує будинок сам не чула, оскільки [PERSON] завжди фінансово допомагала останньому при будівництві будинку, періодично надаючи кошти відповідачу. [PERSON] багато робіт по будівництву будинку робив самостійно, оскільки має навики у будівництві, а його дружина йому допомагала. Інколи допомагали сусіди, зокрема за проханням позивача розвантажували кирпічі для будівництва будинку. Коли будинок був збудований, вони разом його показували та розповідали їй де і що у ньому має бути розміщено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона до 1990 року була сусідкою позивача та відповідача, оскільки вони проживали за адресою: [ADDRESS]. Потім подружжя [PERSON] переїхали, але продовжували підтримувати дружні стосунки, інколи свідок допомагала їм у будівництві будинку. Як їй відомо, будинок сторони будували разом. [PERSON] надавала певні кошти, а [PERSON] безпосередньо працював на будівництві, так як він за професією будівельник. Крім того, свідок безпосередньо бачила те, як [PERSON] розраховувалась за цеглу, яку купувала для будівництва будинку, заплативши 4000 грн. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 2 та 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України - далі - СК України). Під майном, частина 1 статті 190 Цивільного кодексу України, має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України). В судовому засіданні з наданих сторонами доказів та пояснень учасників процесу встановлено наступне. 06.12.1989 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 06.12.1989 року відділом ЗАГС м. Вінниці. (а.с. 9). У шлюбі народилися дві дочки - [PERSON] та [PERSON], які на даний час є повнолітніми. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2015 року, яке набрало законної сили 11.12.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. (а.с. 72). Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 17.09.2013 р. власником домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], загальною площею 187 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м. являється відповідач [PERSON] (а.с. 15). З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] виготовленого за станом на 24.04.2013 р. вбачається, що домоволодіння складається з двох житлових будинків загальною площею 187,0 кв.м., в тому числі житловою площею 68,2 кв.м.: житловий будинок літ. «Б» загальною площею 119,9 кв.м., в тому числі житловою площею 54,3 кв.м.; житловий будинок літ. «Д» загальною площею 67,1 кв.м., в тому числі житловою площею 13,9 кв.м., гараж літ. «Ж», убиральня літ. «Е»; зливна яма літ. «з/я»; криниця №1. Власником зазначено [PERSON]. (а.с. 10-14). Згідно договору дарування від 02 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. за реєстровим № 778, [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував) дочці [PERSON] та дочці [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]) по 9/20 часток домоволодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. До складу відчуженої частки домоволодіння входять: будинок літ. «Б», прибудова «б», загальною площею 119,9 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м. (а.с. 18). Згідно абзацу 2 пункту 5 вказаного договору даний договір було укладено за письмовою згодою дружини «Дарувальника» - [PERSON], викладеної у письмовій заяві. (а.с. 18 на звороті). З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] виготовленого за станом на 16.12.2015 р. вбачається, що домоволодіння складається з двох житлових будинків загальною площею 187,0 кв.м., в тому числі житловою площею 68,2 кв.м.: житловий будинок літ. «Б» загальною площею 119,9 кв.м., в тому числі житловою площею 54,3 кв.м.; житловий будинок літ. «Д» загальною площею 67,1 кв.м., в тому числі житловою площею 13,9 кв.м., гараж літ. «Ж», убиральня літ. «Е»; зливна яма літ. «з/я»; криниця №1. Власниками зазначено [PERSON] - 11/20 частки, [PERSON] - 9/40 частки, [PERSON] - 9/40 частки. (а.с. 95-97). З довідки від 05.11.2015 року №815 виданої Квартальним комітетом «Тяжилів» вбачається, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 71). Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача та її представника в судовому засіданні, будинок літ. «Д» сторони почали будувати у 2008 році на спільні кошти. Відповідач їздив на заробітки до Росії з 2000 року, а позивач в цей час виховувала дітей, вела домашнє господарство, підробляла. З 2009 року позивач також почала їздити на заробітки до Росії. Позивач з відповідачем разом та кожен окремо придбавали будівельні матеріали, винаймали будівельників, самі працювали на будівництві. Пізніше збудували гараж, вбиральню. В 2013 р. будівництво будинку завершили. Оскільки будинок було зареєстровано на ім'я відповідача, тому всі квитанції за оплату будівельних робіт та матеріалів також виписувались на його ім'я. В жовтні 2015 р. позивач повернулась із заробітків з Російської Федерації, однак в звичайному місці зберігання ключів від будинку, гаражу та убиральні не виявилось. Оскільки відповідач відмовився передати позивачу ключі від будинку і вона не мала можливості потрапити до будинку, який є її єдиним житлом, тому 09.11.2015 р. позивач була змушена вибити двері до будинку. Потрапивши до будинку, позивач виявила, що відповідач вивіз усю техніку, зняв радіатори, котел, насосну станцію і також вивіз з будинку. Оскільки іншого житлового приміщення, крім спірного будинку у позивача немає, вона заперечує проти отримання компенсації вартості частки будинку відповідно до ст. 364 ЦК України та ст. 71 СК України. Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджував, що починаючи з 2000 року він постійно перебував за кордоном на заробітках та всі кошти спрямовував на забезпечення потреб сім'ї та ремонт будинку літера «Б». З 2007 року вони фактично припинили шлюбні відносини, не вели спільного господарства та спільного побуту, а також спільного бюджету. Їх поєднували лише спільні діти, які на даний час є повнолітніми. Вкладаючи кошти в будинок літера «Б», позивач з відповідачем домовились про те, що даний будинок подарують дітям для забезпечення їх сімей. Починаючи з 2008 року, враховуючи фактичне припинення шлюбних відносин, відповідач вирішив побудувати біля спільного будинку інший будинок для забезпечення собі місця проживання. Протягом 2009-2013 років відповідач будівництво будинку літера «Д» майже завершив. Однак, на даний час проживання в будинку не можливе у зв'язку із відсутністю внутрішніх робіт. Твердження позивача про те, що житловий будинок літера «Д» вони із відповідачем почали будувати в 2008 році за рахунок спільних коштів та спільної праці не відповідають дійсності, так як фактично з 2008 року позивач з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, спільних коштів та спільного господарства не вели. Будинок літера «Д» будувався відповідачем за власні кошти саме для забезпечення свого проживання. В свою чергу позивач свої особисті кошти зароблені в Росії витрачала на свою особисті потреби - відкладаючи їх на купівлю собі однокімнатної квартири, та будівництво житлового будинку літера «Н», який знаходиться поруч із будинками літера «Д» та літера «Б». Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно положень частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно роз'яснень, що містяться в п. п. 19, 23 - 25 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд зазначає, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Твердження відповідача про те, що з 2007 року вони з позивачем фактично припинили шлюбні відносини, не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, спільного побуту, а тому протягом 2009-2013 років він за власні кошти побудував будинок літера «Д» для забезпечення собі місця проживання, не підтверджено належними та допустимими доказами, хоча за правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України обов'язок доказування в даному випадку покладено саме на позивача. Натомість дані твердження відповідача спростовуються як поясненнями самого відповідача, який зазначав, що незважаючи на складні стосунки зі своє дружиною, вони спільно відвідували сімейні свята, організовували похорон матері відповідача, допомагали дітям, так і поясненнями свідків. Отже, в судовому засіданні не встановлено як факт припинення шлюбних відносин позивача та відповідача з 2007 року так і те, що дане нерухоме майно набуте (побудоване) відповідачем за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Твердження позивача про те, що дане нерухоме майно було набуте (побудоване) під час шлюбу та джерелом його набуття були спільні сумісні кошти і спільна праця подружжя, підтверджуються матеріалами справи та поясненнями свідків. Суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В свою чергу, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7 жовтня 2015 року при розгляді справи №6-18976св15. Проте, в судовому засіданні встановлено, що оспорюваний будинок побудований сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, метою його будівництва було створення умов для проживання позивача та відповідача, оскільки будинок літера «Б» був подарований ними дітям. Що стосується коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття) то в судовому засіданні на підставі пояснень сторін, третіх осіб та свідків встановлено, що позивач як фінансово, так і своєю працею приймала участь в будівництві оспорюваного бутинку. При цьому, відповідач, стверджуючи протилежне, жодних доказів на підтвердження того, що будинок побудований ним за особисті кошти, не надав. Враховуючи те, що нерухоме майно, а саме, житловий будинок літ. «Д», загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., гараж літ. «Ж», убиральня літ. «Е», зливна яма літ «з/я», криниця №1, які розташовані за адресою: [ADDRESS], набуте подружжям за час шлюбу, суд приходить до висновку, що дане нерухоме майно, згідно положень ст. 60 Сімейного кодексу України, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак, підлягає розподілу між сторонами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що частки подружжя при поділі даного майна є рівними, враховуючи, що вказане майно є неподільним, згода іншого з подружжя на отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, виражена у внесенні ним такої грошової суми на депозитний рахунок суду, відсутня, слід здійснити поділ спільного майна подружжя без реального його поділу та визначення часток в натурі, шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності. При поділі даного нерухомого майна суд також враховує, що іншого житла позивач та відповідач не мають, а тому, враховуючи інтереси сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку даного нерухомого майна. Що стосується позовних вимог в частині розподілу земельних ділянок суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON], згідно рішення Вінницької міської ради від 19.09.2008 р. № 2094, було надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у [ADDRESS], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.03.2009 р. (а.с. 26). В подальшому вказана земельна ділянка була розподілена на 5 земельних ділянок площами: 0,0154 га, 0,0165 га, 0,0381 га, 0,0149 га та 0,0151 га з метою їх подальшого відчуження, що доводиться заявою [PERSON] від 14.11.2013 р. та кадастровим планом земельної ділянки від 25.10.2013 р. а.с. 25, 27). Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 14.05.2014 р. [PERSON] був власником земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0154 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 16). Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 13.05.2014 р. [PERSON] був власником земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 17). Згідно договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. за реєстровим №780, [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]) прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0149 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для?будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 23-24). Згідно пункту 10 вказаного договору даний договір було укладено за згодою дружини «Дарувальника» - [PERSON], викладеній у письмовій заяві. (а.с. 23 на звороті). Згідно договору дарування земельної ділянки 02 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. за реєстровим №782, [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]) прийняла у власність земельну ділянку площею 0, 0165 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 21-22). Згідно пункту 10 вказаного договору даний договір було укладено за згодою дружини «Дарувальника» - [PERSON], викладеній у письмовій заяві. (а.с. 21 на звороті). Згідно договору дарування земельної ділянки 02 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. за реєстровим №784, [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0381 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 19-20). Згідно пункту 10 вказаного договору даний договір було укладено за згодою дружини «Дарувальника» - [PERSON], викладеній у письмовій заяві. (а.с. 19 на звороті). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна виданої 20.10.2015 р. за № 45912143 на домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарським будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], загальною площею 187 кв.м., житловою 68,2 кв.м. право спільної часткової власності зареєстровано за [PERSON] - 9/40 частки, [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]) - 9/40 частки та [PERSON] - 22/40 частки. Згідно цієї ж інформаційної довідки власником земельної ділянки площею 0,0149 га, кадастровий номер [NUMBER] та земельної ділянки площею 0,0165 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]); власником земельної ділянки площею 0,0381 га, кадастровий номер [NUMBER], за тією ж адресою є [PERSON]; а власником земельних ділянок, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0154 га та кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га, за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 28-30). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта сформованої 21.01.2016 р. за № 51894614 відомості щодо права власності, іших речових прав, іпотеки, обтяження відносно [PERSON] відсутні. (а.с. 90). Як вбачається з матеріалів справи, спірні земельні ділянки було надано відповідачу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В роз'ясненнях, які містяться в п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вказано, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За умов визнання за позивачем права власності на ? частину житлового будинку літ. «Д», загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 13,9 кв.м., гаража літ. «Ж», убиральні літ. «Е», зливної ями літ «з/я», криниці №1, які розташовані за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0154 га та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0151 га, за тією ж адресою. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з позовною заявою, позивачем, згідно квитанцій від 11.11.2015р. та від 18.11.2015р. (а.с. 1, 44), сплачено судовий збір в загальній сумі 2082,96 грн. (1588,24+494,72), а відтак зазначені витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. судових витрат за надані юридичні послуги адвокатом. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 та 2 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у пункті 47 постанови №10 від 17.10.2014р. роз'яснив судам, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат Кашпрук О.В, (свідоцтво [NUMBER] від 24.10.2012р.) на підставі договору про надання правової допомоги від 28.10.2015р. (а.с. 36, 183) Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як доказ понесення витрат на правову допомогу представником позивача надано квитанції №2 від 28.10.2015р. про сплату 3000 грн. та квитанцію від 21.01.2016р. про сплату 2000 грн. за представництво в суді. (а.с. 137, 137а). Крім того, представником позивача надано розрахунок витрат на правову допомогу адвоката. (а.с. 184) Разом з тим, при визначені розміру судових витрат, які підлягають відшкодування суд виходить з того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Кашпрук О.В. приймала участь у п'яти судових засіданнях загальною тривалістю близько 8,5 годин, а саме близько 1 години у 2015 році (судове засідання 14.12.2015р.) та близько 7,5 годин у 2016 році (судові засідання 21.01.2016р., 28.01.2016р., 16.02.2016р. та 24.02.2016р.) (1378*40%*8,5=4685,20 грн.), а також готувала позовну заяву та ознайомлювалась з матеріалами цивільної справи, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved