Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів за фактичне користування банківським вкладом, 3% річних та інфляційного збільшення, зокрема позивач просить стягнути проценти за користування банківськими вкладами за період з 31.07.2015 по 26.03.2017 за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року у розмірі 64 809,58грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року у розмірі 29 835,62грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року в розмірі 22542,47грн., а також стягнути з відповідача інфляційні витрати за період з01 липня 2015 року по 26 березня 2017 року за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року у розмірі 49910,00грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року у розмірі 21700,00грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року в розмірі 17360,00грн. стягнути з відповідача 3% річних за період з 31 липня 2015 року по 26 березня 2017 року за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року у розмірі 11 436,99 грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року у розмірі 4 972,60грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року в розмірі 3978,08грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в судовому порядку було розірвано вказані договори та стягнуто з відповідача грошові кошти. При цьому лише 27 березня 2017 року відповідач фактично виконав судове рішення, сплативши відповідні депозитні вклади позивачу. Позивач вказує на те, що оскільки банк повинен був повернути вклади 22 січня 2015 року, але не вчинив дій визначених законодавством та встановлених умовами укладеного договору, є необхідним визначення суми процентів за фактичне користування вкладами за всіма Договорами, та застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання у відповідності до положень ст. 625 ЦК України. 20 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 48, ст.436). Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. 12 квітня 2018 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач вважає наведені позивачем розрахунку необґрунтованими та такими, що не відповідають ані вимогам законом, ані умова договору банківських вкладів. Зокрема відповідач посилається на те, що закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими кошами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі встановленому договором. а якщо відповідні умови не встановлені, договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Саме таку позицію висловив ВСУ 02 березня 2016 року розглядаючи справу №6-2861цс15. З огляду на зазначене банк вважає, що відсоткові ставки повинні застосовуватись виключно по ставці «на вимогу» з 05.11.2015, після набрання рішенням про розірванням договірних відносин законної сили. На підтвердження зазначеного відповідач надав розрахунок та відомості про те, що по 03.05.2017 діяла ставка «на вимогу» у розмірі 1,0%, а з 04.05.2017 - 0,01%. В той же час відповідач вважає невірними розрахунки складені позивачем в частині застосування положень ст.625 ЦК України, та наводить свої. 24 травня 2018 року представник позивача подав відповідь на відзив в якому просив не брати до уваги викладені відповідачем у відзиві обставин. 16 липня 2018 оку відбувся розгляд справи по суті, під час якого представник позивача [PERSON] підтримала обставини викладені у поданих до суду письмових заявах. Представник відповідача Тузова В.О. підтримала викладені відповідачем обставини у поданих до суду письмових заявах. Судом встановлено наступне. Між сторонами було укладено наступні договори: №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року; №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року; №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2015 позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволені частково, а саме: було розірвано вказані депозитні договори та стягнуто з відповідача на користь позивача внесені ним вклади у відповідному розмірі, інфляційні витрати та 3%. Рішення набрало законної сили 04.11.2015. 27 березня 2017 року відповідачем було повернуто фактично позивачу 617 725,64грн. шляхом перерахування на його картку. Відповідно до ч.іст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського :уду з прав людини, як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожна : :зична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз'яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і осново- ааложних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду їключає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішен-ня у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії). Необгрунтована затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»). Частиною 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно впоряджатися цими коштами. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивіЛЬНОГО законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до рішення суду першої інстанції від 28.09.2015 за всіма депозитними договорами позивача стягнуто проценти по 30 липня 2015 року, та відповідно вказані договори є розірваними. При цьому суд враховую правову позиціє висловлену ВСУ 02 березня 2016 року при розгляді справи №6-2861цс15: «Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за цим договором після закінчення терміну його дії. Проте суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, частково задовольнивши позов, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосував неправильно та дійшов помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором, не врахувавши, що договором не визначено розміру ставки процентів за користування вкладом у разі закінчення терміну його дії. Суд безпідставно не застосував норму статті 1070 ЦК України і не з'ясував, який розмір процентів звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.» Як встановлено при розгляді даної справи наказом ПАТ КБ «Приватбанк» №07 від 05.01.2004 було затверджено «на вимогу» у розмірі 1,0%річних по вкладах у гривні, доларах США. Отже суд приймає до уваги складений відповідачем розрахунок, згідно якого з 31.07.2015 по 26.03.2017 за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року відсотки складають 13 472,33грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року - 6 120,55грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року - 4 686,03грн. Виходячи із відсоткової ставки до 04.11.2015 згідно умов договору, а з 05.11.2015 по 26.03.2017 за ставкою 1% річних. При цьому є вірним складений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних витрат з 01.07.2015 по 26.03.2017. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, судовим рішенням стягнуто інфляційні витрати по 30.06.2015, а тому період наступного нарахування вірно становить з 01.07.2015 по 26.03.2017, та відповідно складає: за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року у розмірі 49910,00грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року у розмірі 21700,00грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року в розмірі 17360,00грн. Так, судовим рішенням стягнуто 3% річних по 30.07.2015, а тому період наступного нарахування вірно становить з 31.07.2015 по 26.03.2017, та відповідно складає: за Договором №SAMDNWFD0070015530800( Вклад «Депозит Плюс») від 14 листопада 2013 року у розмірі 11 436,99 грн. , за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт») від 14 листопада 2013 року у розмірі 4 972,60грн., за Договором №SAMDNWFD0070015558200 ( Вклад «Стандарт на 6 місяців») від 29 січня 2013 року в розмірі 3978,08грн. З огляду на те, що вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, судові витрати необхідно відшкодувати відповідно до частини задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial