Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] первісно звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на дві земельні ділянки, площами 4,22 га та 4,54 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, з яких ділянка площею 4,22 га належала їй особисто, а ділянку площею 4,54 га вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] . Зазначала, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті матері [PERSON] , але не може її оформити в нотаріальному порядку через пропуск строку для прийняття спадщини, неоформлення матір`ю в порядку спадкування ділянки площею 4,54 га після смерті чоловіка та механічним пошкодженням правовстановлюючих документів. Під час підготовчого провадження відповідачка подала суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати за нею право власності в тому ж порядку спадкування після смерті [PERSON] на одну з вказаних ділянок - площею 4,22 га. Вказувала, що також має право на спадщину після смерті [PERSON] , бо є її дочкою і прийняла спадщину, а за усною домовленістю з братом [PERSON] кожному з них повинно було відійти по одній спадковій ділянці. Тому просила прийняти її позов і задовольнити його, а в задоволенні первісного позову в частині вимог щодо цієї ділянки - відмовити. Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Крім того, ухвалою суду від 22 вересня 2020 року судом була прийнята до розгляду заява [PERSON] зі збільшеними позовними вимогами, відповідно до яких він також просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Іншими правами на вчинення дій в підготовчому судовому засіданні, визначених ст. 178, 179, 199, 180 ЦПК України, сторони не скористалися. Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року підготовче провадження в справі було завершено. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі, наполягали на задоволенні своїх вимог. При цьому відповідачка за первісним позовом в своїй заяві не заперечувала проти задоволення позову в частині вимог щодо ділянки площею 4,54 га та житлового будинку. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов до наступного висновку. [INFO] в с. Новогригорівка Шевченківської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області помер громадянин [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 4,54 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Шевченківської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області, яка належала йому на підставі державного акту серії ІІІ-МК № 000773, виданого 19 лютого 2001 року цією ж сільською радою, а також житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини (день смерті) до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР 1963 року. Згідно ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави . Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 997 від 08 травня 2020 року на час смерті [PERSON] з ним проживала його дружина [PERSON] , яка таким чином прийняла спадщину і вона відноситься до спадкоємців першої черги за законом. В той же час, вона померла [INFO] і за свого життя не переоформила спадкову земельну ділянку та будинок, отримані в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. На час її смерті вже діяли положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, положення ч.ч. 1-4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її діти: [PERSON] (позивач за первісним позовом) та [PERSON] (позивачка за зустрічним позовом). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у виді земельної ділянки та житлового будинку, які вона успадкувала після смерті [PERSON] , а також земельна ділянка, площею 4,22 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовання в межах території Жовтневого району Миколаївської області і належала їй відповідно до державного акту серії МК № 081324, виданого 22 квітня 2003 року Жовтневою (тепер - Вітовською) районною державною адміністрацією Миколаївської області. В той же час, в нотаріальному порядку вони оформити спадщину не мають можливості, оскільки документально не можуть підтвердити прийняття спадщини, бо проживали з померлою спадкодавицею без реєстрації, що було викликано необхідністю догляду за батьками похилого віку. Крім того, відповідно до письмового роз`яснення нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 18 червня 2020 року іншою причиною неможливості оформлення в нотаріальному порядку спадщини також є і відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на майно. Оригінали державних актів про право власності на земельні ділянки були пошкоджені та втрачені. Проте, це не скасовує належність ділянок за життя спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] та успадкування спадкоємцями. За пунктами 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Це стало підставою для звернення позивачів до суду із позовами. Що ж стосується будинку, то спадкодавець [PERSON] за свого життя, побудувавши будинок, не отримав свідоцтво про право власності на нього та не зареєстрував його у відповідному державному органі, чого не вчинила і його дружина в порядку спадкування після його смерті чоловіка. Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації", житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був побудований в 1980 році, літня кухня - 1925 році, господарські та побутові споруди - в 1990-1991 роках. Згідно з довідкою цього ж підприємства та цим же технічним паспортом, житловий будинок має житлову площу 53 кв.м., загальну площу - 92.1 кв.м., але право власності на будинок не зареєстровано. Однак, відповідно до даних Шевченківської сільської ради ради Вітовського району житловий будинок по [ADDRESS] існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON] , в тому числі і на час його смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Це свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мав всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на будинок, але цього не здійснив, як і не здійснила його дружина в порядку спадкування після його смерті. Однак це не скасовує належність їм будинку. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Такі ж положенням містила і ч. 2 ст. 548 ЦК УРССР, норми якої діяли на час смерті спадкодавця [PERSON] . Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельні ділки належали [PERSON] та [PERSON] і це майно входить до складу спадщини після їх смерті, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто їх дітям [PERSON] та [PERSON] . За загальним правилом, визначеним у ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. В той же час, в частині 2 та ч. 3 цієї статті передбачено, що спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них; а за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, вони можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Однак кожен із спадкоємців бажає успадкувати окреме майно, а не його частки. В ЦК України прямо не було передбачено можливості розподілу між спадкоємцями видів спадщини - спадкового майна, хоча норми закону, яка б забороняла це здійснити, не існує. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі, що передбачено ст.ст. 364, 370 ЦК України. Учасники цивільних відносин вільні у своєму волевиявлені, якщо воно не суперечить законодавству, не порушують моральні засади суспільства, права інших осіб, не шкодить довкіллю або культурній спадщині (ст.ст. 1 - 8 ЦК України). Таким чином законом, хоча й визначена рівність часток спадкоємців у спадщині, однак не заборонено розподіл спадщини між ними (в тому числі нерухомого та рухомого майна) відповідно до їх законних часток, чи з певним відхиленням від рівності часток за їх домовленістю, що і було вчинено спадкоємцями після смерті [PERSON] . Так, згідно їх домовленості, вони узгодили, що після смерті батьків вони спадкують: [PERSON] - земельну ділянку площею 4,54 га та житловий будинок, [PERSON] - земельну ділянку площею 4,25 га та рухоме спадкове майно - меблі, килими, посуд та ін. Нотаріально укласти договір про це вони не мають можливості через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачі не можуть захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ними права на нерухомість в порядку спадкування за законом згідно досягнутої між ними домовленості. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial