Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Хорольського районного нотаріального округу Вовк Алли Михайлівни про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання майна особистою приватною власністю, в якому прохав суд визнати Договір купівлі-продажу житлового будинку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 26 січня 2016 року Вовк Аллою Михайлівною , приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області, реєстр. №18, удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховування дійсно вчиненого правочину - договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований у [ADDRESS] ; - визнати житловий будинок з господарськими будівлями, розташований у [ADDRESS] , та який в цілому складається з: житлового будинку площею 30,1 кв.м, загальною площею 46,8 кв.м, сарай - літ. Б, саж - літ. В, сарай-гараж - літ. Г, убиральня - літ. Д, колодязь - №1 - особистою приватною власністю [PERSON] . В обгрунтування позову послався на те, що 26 січня 2016 року між ним, [PERSON] , та Відповідачем 1, [PERSON] , був укладений Договір купівлі-продажу, який цієї ж дати був посвідчений Вовк Аллою Михайлівною, приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округа Полтавської області, реєстр. № 18. Відповідно до цього Договору позивач придбав у Відповідача [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], та в цілому складається з: житлового будинку площею 30,1 кв.м, загальною площею 46,8 кв.м, сарай - літ. Б, саж - літ. В, сарай-гараж - літ. Г, убиральня - літ. Д, колодязь - №1. Право власності на зазначене майно зареєстровано за позивачем, [PERSON] , державним реєстратором приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округа Полтавської області Вовк Аллою Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27977350 від 28 січня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 586783753248. Цей житловий будинок належав Відповідачу [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2013 року, справа №548/1853/13-ц, провадження №2/548/599/13. Позивач стверджує, що спірний Договір в дійсності був укладений між позивачем та Відповідачем [PERSON] з метою приховування іншої угоди - договору дарування, що підтверджується наступними обставинами справи: позивач, [PERSON] , та Відповідач, [PERSON] , є рідними братами. Їхніми батьками були: батько - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Житловий будинок [ADDRESS] належав їхнім батькам, голова домогосподарства - [PERSON] . Зазначене доводиться виписками із погосподарської книги Клепачівської сільської ради 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки. У цьому будинку батьки народили та виховали чотирьох дітей: сестру [PERSON] , [INFO] , брата [PERSON] , [INFO] , Відповідача 1, [PERSON] , [INFO] , та його, [PERSON] , [INFO] . Ще до своєї смерті батьки розподілили між ними, чотирма дітьми, належне їм майно. Позивач був найменшим, тож вирішили, що він буде жити з батьками, їх доглядати, відповідно саме йому має залишитися у спадок батьківське домогосподарство. Після проходження строкової військової служби, у 1994 році позивач одружився та разом з дружиною, [PERSON] , стали проживати разом із батьками за адресою: [ADDRESS] . Тут у них із першою дружиною народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначене доводиться виписками із погосподарської книги Клепачівської сільської ради 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки. Оскільки родина збільшилася, а будинок був невеликий, то позивач з дружиною вирішили придбати домогосподарство, розташоване недалеко від батьківського, щоб проживати окремо, але, разом з тим, мати можливість доглядати стареньких батьків. Так, згідно Договору дарування від 12 травня 2004 року позивач став власником житлового будинку [ADDRESS] , куди у 2004 році разом із дружиною та дітьми перейшов жити. Спільне сімейне життя у позивача з [PERSON] не склалося. Тому рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 27 жовтня 2010 року, цивільна справа №2-3292/10, шлюб було розірвано. Враховуючи, що разом із дружиною залишалися проживати двоє неповнолітніх дітей, позивач залишив їм будинок [ADDRESS] та у 2009 році повернувся жити у батьківський будинок [ADDRESS] , де проживає і зараз. [INFO] померла мати, [PERSON] , а [INFO] помер батько, [PERSON] . Після смерті батьків залишилося спадкове майно: домогосподарство у [ADDRESS] , земельні ділянки (паї), майнові паї члена КСП «Перемога» с. Клепачі Хорольського р-ну. Враховуючи волю батьків щодо порядку розподілу спадкового майна між дітьми після їх смерті позивачу, [PERSON] , було вирішено передати у власність домогосподарство, Відповідачу 1, [PERSON] , - один із земельних паїв та майновий пай. З метою зменшення фінансових витрат, враховуючи пораду юриста, було прийнято рішення оформляти спадщину, в тому числі будинок з господарськими будівлями, на одну особу - брата [PERSON] . В подальшому - була домовленість про безоплатну передачу братом права власності на будинок мені шляхом укладання договору дарування. У зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок визнання права власності на нього в порядку спадкування здійснювалося у судовому порядку. Згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2013 року, справа №548/1853/13-ц, провадження №2/548/599/13, за Відповідачем 1, братом [PERSON] , було визнано право приватної власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння [ADDRESS] . Після оформлення будинку, по мірі фінансової можливості, у 2015 році Відповідач [PERSON] зайнявся оформленням іншої частини спадщини (земельного та майнового паїв). Зазначене доводиться копіями Свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 березня 2015 року, реєстр. №535 та №538, виданих Рештою С.М. , державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори. Як заключний етап оформлення спадщини, на початку 2016 року було вирішено переоформити право власності на домогосподарство з брата на нього, фактичного власника, шляхом безоплатної передачі - укладання договору дарування. Перед тим, як оформляти договірні відносини, позивач з Відповідачем [PERSON] отримали юридичну консультацію, відповідно до якої їм повідомили, що укладання договору дарування будинку буде фінансово дорожчим, ніж укладання договору купівлі-продажу. Тому, з метою зменшення фінансових затрат на оформлення безоплатної передачі права власності на будинок з Відповідача [PERSON] на позивача, було вирішено оформити купівлю-продаж цього будинку, що і було зроблено 26 січня 2016 року. Разом з тим, позивач наголосив, що угода купівлі-продажу була удаваною, ніяких коштів на її виконання в рахунок оплати за нерухомість позивач Відповідачу [PERSON] не передавав. Фактично відбулася безоплатна передача будинку від одного власника іншому, що відповідає іншим договірним умовам - договору дарування. 02 грудня 2015 року між позивачем та Відповідачем 2, [PERSON] , був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області, про що складено відповідний актовий запис №5. Договір купівлі-продажу домогосподарства [ADDRESS] , укладений через 52 дні з моменту реєстрації шлюбу - 26 січня 2016 року. Разом з тим позивач вважає, що зазначене майно є його особистою приватною власністю, адже передано йому у власність на умовах договору дарування, а саме: 1) у приватну власність позивачу, а не у спільну власність йому та дружині; 2) безоплатно, оскільки позивачем не було сплачено Відповідачу [PERSON] в рахунок будинку ніяких коштів; 3) між сторонами договору купівлі-продажу від 26 січня 2016 року маються близькі родинні відносини, що підтверджує можливість укладання договору дарування. Відповідач [PERSON] не визнає того, що домогосподарство, розташоване у [ADDRESS] , належить позивачу на праві особистої приватної власності. Тому позивач вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів . Як зазначалося вище, позивачем було обумовлено з Відповідачем [PERSON] усі істотні умови договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований у [ADDRESS] , в тому числі: предмет договору та порядок передачі майна. На виконання таких домовленостей у січні 2016 року Відповідачем 1 було безоплатно передано позивачу у власність (подаровано) спірний житловий будинок з господарськими будівлями. Позивачем цей дар було добровільно прийнято. Таким чином, сторони домовилися про всі суттєві умови договору дарування майна та відбулося повне його виконання. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку, який укладений 26 січня 2016 року між ним, [PERSON] , та Відповідачем 1, [PERSON] , посвідчений Вовк Аллою Михайлівною, приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області, згідно якого Відповідач 1 продав, а позивач придбав житловий будинок [ADDRESS] , є удаваним, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін при укладенні даного договору купівлі-продажу не збігається з внутрішньою волею сторін. Позивач стверджує, що дана угода укладалася з метою приховати інший правочин, який насправді відбувся - договір дарування цього домогосподарства. Тому до договірних відносин між сторонами слід застосовувати норми закону, які регулюють відносини щодо дарування майна. Ухвалою суду від 17 травня 2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 42-43). Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року закрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 91-92). 20 червня 2019 року відповідача [PERSON] надала письмовий відзив по справі до Хорольського районного суду Полтавської області (а.с. 57-59).У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, за їх безпідставністю та у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності. 29 серпня 2019 року третя особа приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Вовк А.М. надала письмові пояснення (а.с.80-81),у яких прохала у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Вовк Алла Михайлівна, про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання майна особистою приватною власністю, відмовити за безпідставністю позовних вимог. У червні 2019 року позивач [PERSON] надав суду відповідь на відзив (а.с. 69-73). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Чубенко Ж.А. підтримали позов та прохали його задовольнити з підстав наведених у ньому. В судове засідання відповідач [PERSON] не з"явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що не заперечує проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та його предствника, врахувавши письмові пояснення відповідачів , а також пояснення третьої особи, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Судом встановлено, що 26 січня 2016 року між позивачем, [PERSON] та його рідним братом [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, який цієї ж дати був посвідчений приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Вовк Аллою Михайлівною за реєстровим номером 18, відповідно до якого він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , та в цілому складається з: житлового будинку-літ. А, житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 46, 8 кв.м., сараю- літ. Б, сажу- літ. В, сараю-гаражу- літ.Г, убиральні - літ. Д. колодязя №1. 28 січня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Вовк Аллою Михайлівною було зареєстровано за [PERSON] право власності на зазначене нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27977350 від 28 січня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 586783753248. Відповідно до вимог статті 44 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину,який він посвідчує,а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом,якщо кожна із сторін однаково розуміє значення,умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договору, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем [PERSON] на вищевказаний житловий будинок шляхом його купівлі-продажу. При зверненні [PERSON] та [PERSON] по питанню відчуження житлового будинку в [ADDRESS] , (як на стадії отримання консультації щодо переліку документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу так і при підготовці до укладення цього договору) третьою особою приватним нотаріусом Вовк А.М. було встановлено їх дійсні наміри щодо укладення саме договору купівлі-продажу, а не будь-якого іншого правочину,(в тому числі договору дарування). Імовірність того ,що зі спілкування зі Сторонами договору, було невірно трактовано,який саме договір - купівлі-продажу чи дарування,мають на меті укласти Сторони,взагалі виключена. Як підтвердження того,що Позивач та Відповідач [PERSON] мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу, третьою особою відповідно до п.3 ст.65 Сімейного кодексу України перед посвідченням цього договору отримано згоду дружини Позивача [PERSON] (Відповідач 2). Наявність серед документів,на підставі яких нотаріусом був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] ,заяви [PERSON] на придбання чоловіком [PERSON] вказаного житлового будинку,свідчить що мова йшла саме про договір купівлі-продажу,оскільки про договорі дарування не потрібно згода подружжя Обдаровуваного- в даному випадку [PERSON] . Про надання дружиною Позивача - Відповідачем [PERSON] - згоди на придбання житлового будинку [ADDRESS] ,зазначено в тексті договору купівлі-продажу (пункт 6). В позовній заяві [PERSON] зазначає, що перед тим,як оформляти договірні відносини він з Відповідачем [PERSON] отримали юридичну консультацію,відповідно до якої їм повідомили,що укладання договору дарування буде фінансово дорожчим,ніж укладання договору купівлі-продажу. Той факт ,що Позивач та Відповідач [PERSON] ,перш ніж звернутись до нотаріуса, отримали відповідну юридичну консультацію,дає змогу дійти висновку,що вони були юридично обізнані в питанні продажу та дарування будинку. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договору, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем [PERSON] на вищевказаний житловий будинок шляхом його купівлі-продажу. У пункті 3 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони зазначили, що цей продаж вчинено за 5 000 ( п`ять тисяч) гривень, які Продавець одержав повністю від Покупця до підписання цього договору і своїм підписом Продавець, свідчить факт повного розрахунку і відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Вказану в цьому договорі суму продажу Продавець вважає вигідною для себе. Її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких обставин і повністю задовольняє. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні будинки. За їх розсудом визначена в цьому договорі вартість будинку є справедливою і відповідає його дійсній вартості. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необгрутованими, а також не підтвердженими жодним належним та допустимим доказом, тому у їх задоволенні належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Суд критично ставиться до твердження позивача, що спірний договір купівлі-продажу в дійсності був укладений між ним та його рідним братом [PERSON] з метою приховування іншої угоди- договору дарування, з метою зменшення витрат на оформлення, тому прохає суд визнати цей договір удаваним правочином, вчиненим сторонами для приховування іншого вчиненого правочину - договору дарування житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами першою, другою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 1 та 3 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до п. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). З урахуванням наведеного, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договору, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем [PERSON] на вищевказаний житловий будинок шляхом його купівлі-продажу. У пункті 3 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони свідомо погодили, що цей продаж вчинено за 5 000 ( п`ять тисяч) гривень, які Продавець одержав повністю від Покупця до підписання цього договору і своїм підписом Продавець, свідчить факт повного розрахунку і відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Вказану в цьому договорі суму продажу Продавець вважає вигідною для себе. Її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких обставин і повністю задовольняє. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні будинки. За їх розсудом визначена в цьому договорі вартість будинку є справедливою і відповідає його дійсній вартості. З пункту 6 цього договору слідує, що згода на придбання житлового будинку, що є предметом цього договору, надана дружиною Покупця, мною [PERSON] , згідно її заяви від 16 січня 2016 року, підпис на якій засвідчено нотаріально. Згідно з пунктом 9 вказаного договору сторони свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зокрема моменту набуття права власності за договором, моменту укладення договору, поняття і форми договору купівлі-продажу, їм роз`яснено нотаріусом, а також сторони стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Окрім цього, факт передачі коштів Продавцю від Покупця в сумі 5 000 ( п`ять тисяч) гривень в рахунок повної оплати вартості спірного будинку за вищевказаним договором купівлі-продажу, а також їх походження, окрім визнання сторонами у самому договорі, підтверджується письмовими поясненнями свідка [PERSON] , засвідчених 11.06.2019 року секретарем Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області Іващенко О.Б., а також актом та довідкою виконкому Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 11 червня 2019 року за № 07-32/967. Окрім цього, позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, згідно якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, суд зауважує, що відповідно до ст.256, 257 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявоюу справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Зазначені правові висновки наведені у постанові Верховного Суду України №6-2469цс16 від 16.11.2016 р. та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.11.2018 р. у справі №537/2420/16-ц. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Вищевказані факти [PERSON] не доведені, тому і принцип добросовісності у володінні спірним майном відсутній. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необгрутованими, а також не підтвердженими жодним належним та допустимим доказом, тому у їх задоволенні належить відмовити повністю за безпідставністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed