Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON], з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 16.11.2016 (Т. 2, а.с. 76-80), звернулася до суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладення нікчемного договору фінансового лізингу від 25 лютого 2015 року №000787 (надалі - Договір). Також предмет позову містить вимогу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 55000 грн., сплачених на виконання Договору у якості адміністративного платежу. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача, за наслідками укладення оспорюваного за предметом позову правочину, оскільки вона не давала згоди чоловіку на вчинення таких дій. За доводами позивача, такий договір підлягав також нотаріальному посвідченню, оскільки стосується найму транспортного засобу. У звязку з наведеними порушеннями, позивач вважає спірний правочин нікчемним, так як його недійсність передбачена ст. 215 Цивільного кодексу України у взаємозвязку зі ст. 799 названого Кодексу. Позивач зазначає, що суд повинен захистити її порушене право також шляхом стягнення з відповідача (2) безпідставно перерахованих її чоловіком коштів на рахунок лізингодавця, оскільки такі кошти є спільною власністю подружжя. Відповідач (1) у судове засідання не зявився, натомість заявив клопотання про розгляд справи без його участі, визнавши позов у повному обсязі (Т. 2, а.с. 94). Уповноважений представник відповідача (2), прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнала, з посиланням на правомірність дій учасників договірних відносин з приводу укладення спірного правочину. Також наголосила на тому, що Договір не суперечить положенням чинного цивільного законодавства та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, представник позивача послалася також на те, що відповідач (1) вільно, без будь-якого примусу, підписав Договір, а тому погодився з усіма його положеннями. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 25 лютого 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) було укладено Договір, предметом якого було передання відповідачу (1) у лізинг мінітрактору марки «Донг Фенг» (а.с. 7). За умовами Договору, предмет Лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві на строк не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця адміністративного платежу, авансованого платежу та комісії за передачу предмета лізингу. \~ \~ \~ \~У Додатку №1 до Договору (Т. 1, а.с. 20) був визначений розмір адміністративного платежу, який склав 1666,67 доларів США (10 %), що еквівалентно 55000 грн. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач, за матеріально правовий спосіб захисту порушеного права, обрав вимогу про визнання недійсним Договору, з огляду на відсутність її згоди на його укладення, посилаючись також на його нікчемність, у звязку з тим, що така домовленість між відповідачами не була нотаріально посвідчена. Надаючи оцінку спірній по справі ситуації суд виходить з того, що згідно зі ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Із вказаними положеннями Сімейного кодексу України у повній мірі кореспондуються і приписи ст. 369 Цивільного кодексу України, якими визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Верховний Суд України у постанові від 12.10.2016 по справі 6-1587цс16 зазначив, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Поряд з цим, відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В п.п. 1, 2, 4, 5, 7, 8, 10, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК України). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). В п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського чуду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню судами у загальному порядку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 (яка в силу правових приписів, зазначених у ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права), відповідно до частини другої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України „Про фінансовий лізинг". Таким чином, відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України „Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України „Про фінансовий лізинг"). Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 6 цього Закону). Виходячи з аналізу норм вищевказаного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України. Згідно з вимогами статті 799 Цивільного кодексу України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. У Цивільному кодексі України та інших актах цивільного законодавства передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення деяких правочинів, які є найбільш значущими. Таке посвідчення правочину запроваджене з метою здійснення нотаріусом контролю за правильністю волевиявлення сторін та його відповідністю їхній справжній волі, а також покликане забезпечити законність, дійсність підстав для подальших дій на виконання правочину, які, як правило, повязані зі значними майновими затратами. Іншими словами, нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри субєктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні. Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваного за предметом спору Договору є рухоме майно (транспортний засіб - мінітрактор марки «Донг Фенг»), який укладений за участю фізичної особи, тому такий Договір підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму транспортного засобу, з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України. Не зважаючи на вищевказані обставини справи, оспорюваний Договір нотаріусом не посвідчений, а тому такий є нікчемним. При цьому, суд приходить до висновку про можливість визнання недійсним такого правочину, оскільки однією з підстав для такого, - позивачем було вказано на відсутність її згоди на укладення Договору та порушення її майнових прав внаслідок цього, так як позивач та відповідач (1) перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2000 року. В свою чергу, констатація у судовому рішенні відносно нікчемності Договору, не виключає можливості задоволення позову про визнання його недійсним, так як ні матеріальне право, ні правотворча та правозастосовна практика Верховного Суду України не містять категоричної (імперативної) заборони відносно неможливості визнання нікчемних правочинів недійсними, а наголошується лише на тому, що визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається (частина друга ст. 215 Цивільного кодексу України). Отже, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону, однак це не може бути визнано у якості заборони щодо визнання таких правочинів недійсними. Також вказаний висновок суду узгоджується із правозастосовною практикою Вищого господарського суду України, яка наведена у п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського чуду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11. Хоча висновок про можливість обрання саме такого матеріально правового способу захисту порушеного права зроблений судом касаційної інстанції, який відноситься до іншої юрисдикції, ніж цивільна, однак вказаний висновок зроблений на підставі аналізу одних і тих же положень діючого цивільного закону (матеріальне право), з урахуванням якого здійснюється і судовий розгляд даної справи. Підставною слід визнати і вимогу позивача про стягнення з відповідача (2) суми 55000 грн., сплачених на виконання Договору у якості адміністративного платежу (квитанції від 25.02.2015 №№318, 320; Т. 1, а.с. 22, 23), оскільки вказане є наслідком недійсності нікчемного правочину. Таким чином, уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати по справі у сумі 2989,44 грн. (судовий збір, Т. 1, а.с. 1,2, Т. 2, а.с. 7, 8, 33, 34) підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та абзацу шостого п. 35, абзацу третього п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». На підставі наведеного та

Outcome: approved