Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на підставі Договору купівлі - продажу житлового будинку від 20 квітня 2012 року на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], який зареєстрований у державному реєстрі за № [NUMBER] від 20 квітня 202 року, та у державному реєстрі прав за № [NUMBER] від 04 травня 2012 року. Родина відповідачів, [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня дитина - [PERSON], є родичами позивача, які проживали та були зареєстровані у [ADDRESS], з 27 липня 2013 року. У той час у позивача була своя родина, та вони не були об'єднанні спільним побутом. У травні 2014 року відповідачі поїхали на постійне місце мешкання за межі України и з того часу вони у будинку не мешкають, майна їх у будинку також немає. При від'їзді з м. Слов'янська у них не було можливості знятися з реєстраційного обліку, у зв'язку з тим, що у м. Слов'янськ проходили бойові дії. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР, Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Просить суд, визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та неповнолітню [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON], до судового засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 11). 06 липня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги (а.с.14) Відповідачі [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON], [PERSON], до судового засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (а.с.11). Причини своєї неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідачі [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON], [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.11). 04 липня 2017 року від Начальника Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області Соколової О.С., надійшла Заява, в який просять розглянути справу без представника Служби у справах дітей. Позовні вимоги не підтримують в частині визнання [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованого у [ADDRESS] (а.с.13). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], на підставі Договору купівлі - продажу житлового будинку від 20 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 1976, належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] (а.с.4). Вищевикладене також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 34032395 від 04 травня 2012 (а.с.5). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Так, згідно Домової книги для прописки громадян, що проживають [ADDRESS], по [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту № 419 від 09 червня 2017 року виданого Комітетом мікрорайону «Северний» вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], не мешкають з травня 2014 року, їх особистих речей у житловому будинку немає (а.с.8). Таким чином, в ході судового засідання з вірогідністю встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня дочка [PERSON], в будинку [ADDRESS], не мешкають без поважних причин з травня 2014 року. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ". Згідно ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено. що відповідачі [PERSON], [PERSON], є членами сім'ї позивача, у будинку [ADDRESS] зареєстровані, але в будинку не мешкають з травня 2014 року і їх особистих речей у вказаному житловому будинку немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], права користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Оскільки суд дійшов до висновку, що батьки [PERSON] та [PERSON], втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS], а дитина [PERSON], залишила постійне місце проживання разом з батьками, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію місця перебування № [NUMBER], з якого вбачається, що неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO] зареєстрована та мешкає разом з батьками за адресою - [ADDRESS] (а.с.6), суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], слід також визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч.4 ст.29 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітню дитину [PERSON], такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved