Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач-відповідач [PERSON], уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS] та зареєстрована в [ADDRESS] разом з її малолітньою донькою [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS] та зареєстрована в [ADDRESS], такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]; визнати [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS] та зареєстрована в [ADDRESS] разом з її малолітнім сином [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS] та зареєстрований в [ADDRESS], такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]; визнати [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS] та зареєстрована в [ADDRESS] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Відповідачі - позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], уточнивши позовні вимоги, просять: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане [PERSON], посвідчене державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року, на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON], [PERSON] [PERSON] перешкод в користуванні жилими приміщеннями в будинку [ADDRESS], надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку. Позивач-відповідач [PERSON], допитана як свідок, пояснила, що вона, [PERSON], є власником житлового будинку [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18.08.1997 року нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори. Право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № [NUMBER], який сформовано 22.04.2013 року. Разом з нею у наведеному вище будинку зареєстровані, але фактично не проживають вже більше двох років [PERSON] разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], та [PERSON] разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], а також [PERSON]. Відповідачі разом зі своїми сім'ями проживають в іншому місці, а саме: [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та їхньою донькою [PERSON] з 2008 року проживають у [ADDRESS] Дрогобицького району у власному будинку [PERSON]; [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та їхнім сином [PERSON] (навчається у навчальному закладі Новокропивницької СЗШ І-ІІІ ступенів) з квітня 2012 року проживають у с.Новий Кропивник на [ADDRESS], Дрогобицького району у власному будинку [PERSON]; [PERSON] з квітня 2014 року не проживає у її будинку, на даний час проживає в м.Дрогобичі. В її будинку знаходяться речі відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх дітей, речі відповідача [PERSON] Відповідачі постійно приходять до неї в будинок, забирають свої та дітей речі, які їм потрібно, однак вона проти, щоб відповідачі проживали в її будинку, оскільки в будинку не має місця. Дійсно у відповідачів не має ключів від вхідної брами до будинку та від будинку, оскільки вони самі віддали їй свої ключі, а забирати назад не хочуть. Крім того, коли відповідачі приходять у будинок, вона, чи її дочка [PERSON], яка є постійно в будинку, їм відкривають двері. Браму до будинку закриває тільки наніч. Їй призначено та вона отримує субсидії. 18.08.1997 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, - на цілий будинок [ADDRESS], про що було відомо всім відповідачам. Вона є власником цілого будинку і тільки після її смерті відповідачі можуть претендувати на будинок. Її позов просить задоволити. В позові відповідачів до неї просить відмовити. Представник позивача-відповідача [PERSON] - [PERSON] дав пояснення, аналогічні поясненням позивача [PERSON] Позов позивача [PERSON] просить задоволити. В позові відповідачів до позивача [PERSON] про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане [PERSON], посвідчене державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року, на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. просить відмовити за пропуском строку позовної давності, який для [PERSON] розпочався у 2003 році, оскільки на її ім»я [PERSON] заповідала належний їй на праві власності будинок [ADDRESS], для [PERSON] - 19.05.2008 року при знятті її з реєстрації місця проживання та повторної реєстрації 17.08.2008 року, для [PERSON] - 06.09.2006 року при знятті її з місця проживання та повторної реєстрації. А в позові відповідачів до позивача [PERSON] в частині зобов'язання [PERSON] не чинити [PERSON], [PERSON] [PERSON] перешкод в користуванні жилими приміщеннями в будинку [ADDRESS], надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку просить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Представник відповідачів - позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON], допитана як свідок, пояснила, що будинковолодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, посвідченого Бориславською державною нотаріальною конторою 27 лютого 1975 року, реєстр № 575, Акту прийомки будинку в експлуатацію від 08 квітня 1980 року, Акту прийомки від 13 січня 1997 року, рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 23 січня 1997 року № 34, зареєстрованих Дрогобицьким МБТІ за № 2975. [PERSON] помер [INFO] року. Спадкоємцями за законом після його смерті були його дружина [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON] - чоловік [PERSON] та батько [PERSON] і [PERSON], який спадщину прийняв, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, бо проживав разом із спадкодавцем на день його смерті (ст.ст.529, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). [PERSON] помер [INFO] року не встигнувши оформити спадщину на частину будинку [ADDRESS], а дружина [PERSON], дочки [PERSON] та [PERSON], які на день його смерті були ще неповнолітніми, є його спадкоємцями за законом і спадщину прийняли, так як фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, бо проживали разом із спадкодавцем на день його смерті (ст.ст.529, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). Час відкриття спадщини [INFO] року, місце відкриття спадщини місто Борислав Львівської області (ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). Згідно ст.526 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини, а в ст.17 цього Кодексу зазначається, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. В листопаді 2012 року після звернення [PERSON] з позовом в суд про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, вони дізналися, що [PERSON] будинок [ADDRESS] належить на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року, одночасно вони отримали копію свідоцтва про право на спадщину за законом і копію будинкової книги. При оформленні спадщини в нотаріальному порядку [PERSON] не повідомила ні їх, ні державного нотаріуса про інших спадкоємців спадщини [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи № 185/97 р. та її заявою, яка знаходиться в спадковій справі. [PERSON] фактично оформила спадщину лише на себе, скривши факт наявності інших спадкоємців за законом, а тепер вже вдруге намагається позбавити їх права на проживання в цьому будинку. В матеріалах спадкової справи № 185/97 р., яка заведена 17 липня 1997 року та закінчена 18 серпня 1997 року, є заява [PERSON], в якій вказано, що спадкоємцями, крім неї, є діти [PERSON] і [PERSON]. Інших спадкоємців немає, тобто вона скрила факт наявності ще одного спадкоємця сина [PERSON], а на той час вже його спадкоємців: дружину [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON] [PERSON] В спадковій справі є і заява [PERSON] та [PERSON] про те, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] року з дня її відкриття, строк на прийняття вони пропустили, продовжувати його не будуть, оскільки на спадщину не претендують. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, стаття 561 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, яка передбачає право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містить обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Отже, виходячи з вищезазначеного відповідачі - позивачі по справі [PERSON]Є, [PERSON], [PERSON], як спадкоємці, які прийняли спадщину, є власниками спадкового майна - частини будинку [ADDRESS] - з моменту відкриття спадщини - з [INFO] року. На їхню заяву в Бориславську державну нотаріальну контору про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинковолодіння [ADDRESS] вони отримали відповідь про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року видано [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] тому, що на день отримання цього свідоцтва в спадковій справі не зазначено інших спадкоємців за законом, тобто при видачі цього свідоцтва [PERSON] вважалася єдиною спадкоємицею будинку [ADDRESS]. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року надало б можливість видати спадкоємцям нові свідоцтва на спадщину. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України зі спадкових правовідносин: Оскільки відповідно до ч.2 ст.548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч.5 ст.1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 травня 2014 р. у справі № 6-42цс14). Крім того, ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Відповідно до ст.360-7 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, Дрогобицька місцева прокуратура про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями. Правовою підставою позовних вимог позивач вважає ст.ст. 16, 319, 321, 386, 391 та ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно ч.2 цієї статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, тобто наявними повинні бути дві умови: відсутність понад один рік та відсутність без поважних причин. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі за позовом [PERSON], вважаються власниками частини спадкового майна - будинку [ADDRESS] з моменту відкриття спадщини, а тому згідно ст.ст. 16, 319, 321, 386, 391 та ст. 405 Цивільного кодексу України не можуть бути визнані втратившими право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 КоституціїУкраїни, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. [PERSON] є невісткою [PERSON], вселилася і проживає в цьому будинку після одруження, зареєстрована в будинку з 24 березня 1989 року. В цьому будинку з народження проживають та зареєстровані внучки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. В листопаді 2012 року [PERSON] вже зверталася з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS] Щодо визнання втратившою право на житлові приміщення в цьому будинку [PERSON] раніше позов не заявлявся. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2013 року (справа №2/438/105/2013, № 1301/1836/2012) відмовлено [PERSON] в позові про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS]. Одночасно судом встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні жилими приміщеннями в будинку [ADDRESS], будинок закритий на ключ, ключів ні [PERSON], ні [PERSON] не мають. Про це підтвердила в судовому засіданні і [PERSON] Відповідно до ч.1, 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В липні 2014 року [PERSON] встановила замок на вхідній брамі, так що тепер неможливо попасти не тільки в будинок, але і на подвір'я будинку. [PERSON] не проживала в будинку з березня 2014 року, так як мала намір створити сім'ю і тимчасово перейшла жити до співмешканця, який в [INFO] року помер. Але, залишивши будинок, назад повернутися вже не може, так як вхідна брама на подвір'я закрита. Тому вважає, що право на користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS], навіть з підстав відсутності за місцем реєстрації, не втрачала, відсутня лише з квітня 2014 року, має намір повернутися проживати в будинку, але [PERSON] чинить їй перешкоди в цьому. В будинку знаходяться речі і [PERSON], яка не мала наміру вибувати з місця свого проживання в будинку [ADDRESS] на інше постійне місце проживання. [PERSON], [PERSON], [PERSON] також тимчасово вибули з будинку [ADDRESS] з поважних причин, а повернутися в будинок не можуть, так як власником їм чиняться перешкоди в користуванні жилими приміщеннями. [PERSON], [PERSON] і [PERSON] неодноразово намагалися повернутися на проживання в будинок [ADDRESS], але [PERSON] не пускала їх в будинок, а в даний час не пускає навіть на подвір'я. [PERSON] будинок [ADDRESS] належить на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року. Єдиними письмовими доказами, на думку позивача [PERSON], є акти, складені працівниками ДКП «Житлово-експлуатаційна контора № 3» від 03 жовтня 2012 року, від 29 листопада 2012 року, від 03 січня 2013 року, від 08 серпня 2013 року, від 05 січня 2015 року та інші акти, аналогічного змісту. Вищезазначені акти, складені працівниками ДКП „Житлово-експлуатаційна контора №3" стверджують лише факт, що на дату складення такого акту вони не були присутніми в будинку [ADDRESS], а ці дані записані зі слів сусідів. При обстеженні будинку згідно зазначених актів встановлено, що згідно будинкової книги фактично зареєстровані лише вони разом з неповнолітніми дітьми. Щодо інших зареєстрованих та проживаючих в будинку [ADDRESS] осіб в актах нічого не зазначається. Безпідставним є твердження позивача [PERSON] про те, що вона оплачує комунальні послуги з розрахунку всіх зареєстрованих осіб. З комунальних послуг лише квартирна плата розраховується від загальної площі квартири. Оплата за водопостачання і водовідведення, газопостачання електропостачання, теплопостачання згідно лічильника, а квартирну плату вона не вносить, так як будинок належить їй на праві приватної власності. Крім того, субсидії по оплаті комунальних послуг [PERSON] оформила і отримує. В позові [PERSON] просить відмовити. Позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] просить задоволити. Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради - як органу опіки і піклування [PERSON] пояснила, що висновком №259/4-к від 20.04.2015 виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки і піклування, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини і діючи виключно в інтересах дітей, вважає, що визнання осіб [PERSON] разом з її малолітньою донькою [PERSON], [INFO], та [PERSON] разом з малолітнім [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в [ADDRESS], є недоцільним. Вислухавши пояснення позивача - відповідача [PERSON], допитаної як свідка, вислухавши пояснення представника позивача-відповідача [PERSON] - [PERSON], вислухавши пояснення представника відповідачів - позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON], допитаної, як свідка, вислухавши пояснення представника третьої особи - виконавчого комітету Бориславської міської ради - як органу опіки і піклування [PERSON], з»ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає, а позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає до задоволення. С У Д О М В С Т А Н О В Л Е Н О, що будинковолодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, посвідченого Бориславською державною нотаріальною конторою 27 лютого 1975 року, реєстр № 575, Акту прийомки будинку в експлуатацію від 08 квітня 1980 року, Акту прийомки від 13 січня 1997 року, рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 23 січня 1997 року № 34, зареєстрованих Дрогобицьким МБТІ за № 2975. [PERSON] помер [INFO] року. Спадкоємцями за законом після його смерті були його дружина [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON] - чоловік [PERSON] та батько [PERSON] і [PERSON], який спадщину прийняв, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тому що проживав разом із спадкодавцем на день його смерті (ст.ст.529, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). [PERSON] помер [INFO] року, не встигнувши оформити спадщину на частину будинку [ADDRESS], а дружина [PERSON], дочки [PERSON] та [PERSON], які на день його смерті були ще неповнолітніми, є його спадкоємцями за законом і спадщину прийняли, так як фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, тому що проживали разом із спадкодавцем на день його смерті (ст.ст.529, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). Час відкриття спадщини [INFO] року, місце відкриття спадщини місто Борислав Львівської області (ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року). Згідно ст.526 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини, а в ст.17 цього Кодексу зазначається, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року, [PERSON] належить на праві власності будинок [ADDRESS]. В матеріалах спадкової справи № 185/97 р., яка заведена Бориславською державною нотаріальною конторою 17 липня 1997 року та закінчена 18 серпня 1997 року, є заява [PERSON], в якій вказано, що спадкоємцями, крім неї, є діти [PERSON] і [PERSON]. Інших спадкоємців немає, тобто [PERSON] не повідомила про факт наявності ще одного спадкоємця - сина [PERSON], а на той час вже його спадкоємців: дружину [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON] [PERSON] В спадковій справі є і заява [PERSON] та [PERSON] про те, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] року з дня її відкриття, строк на прийняття вони пропустили, продовжувати його не будуть, оскільки на спадщину не претендують. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, стаття 561 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, яка передбачає право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містить обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Враховуючи вище встановлені судом обставини, відповідачі - позивачі у справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], як спадкоємці, які прийняли спадщину, є власниками спадкового майна - частини будинку [ADDRESS] - з моменту відкриття спадщини - з [INFO] року. На їхню заяву в Бориславську державну нотаріальну контору про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинковолодіння [ADDRESS] вони отримали відповідь про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року видано [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] тому, що на день отримання цього свідоцтва в спадковій справі не зазначено інших спадкоємців за законом, тобто при видачі цього свідоцтва [PERSON] вважалася єдиною спадкоємицею будинку [ADDRESS]. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року надало б можливість видати спадкоємцям нові свідоцтва на спадщину. Згідно до правового висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 14 травня 2014 р. у справі № 6-42цс14, зазначено, що відповідно до ч.2 ст.548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч.5 ст.1268 ЦК України), тому факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Крім того, ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Тому, підстав для відмови в позові [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане [PERSON], посвідчене державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Дубель І.Б., реєстр № 3532, спадкова справа 185/97 р., після смерті чоловіка [PERSON], помер [INFO] року, на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., як про це просить позивач [PERSON], а її представник [PERSON] просить в цій частині позовних вимог відмовити за пропуском строку позовної давності - немає. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, Дрогобицька місцева прокуратура про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями. Правовою підставою позовних вимог позивач вважає ст.ст. 16, 319, 321, 386, 391 та ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно ч.2 цієї статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, тобто наявними повинні бути дві умови: відсутність понад один рік та відсутність без поважних причин. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 КоституціїУкраїни, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Відповідачі - позивачі [PERSON] [PERSON], [PERSON] вважаються власниками частини спадкового майна - будинку [ADDRESS] з моменту відкриття спадщини, а тому згідно ст.ст. 16, 319, 321, 386, 391 та ст. 405 Цивільного кодексу України не можуть бути визнані втратившими право на користування житловим [ADDRESS], а відтак акти, складені працівниками ДКП «Житлово-експлуатаційна контора № 3» від 03 жовтня 2012 року, від 29 листопада 2012 року, від 03 січня 2013 року, від 08 серпня 2013 року, від 05 січня 2015 року та інші акти, аналогічного змісту, якими стверджено лише факт, що на дату складення такого акту вони не були присутніми в будинку [ADDRESS], а ці дані записані зі слів сусідів, суд не бере до уваги, як докази, щоб задоволити позов позивача [PERSON] [PERSON] є невісткою [PERSON], вселилася і проживає в цьому будинку після одруження, зареєстрована в будинку з 24 березня 1989 року. В цьому будинку з народження проживають та зареєстровані внучки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. В листопаді 2012 року [PERSON] вже зверталася з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS] Щодо визнання втратившою право на житлові приміщення в цьому будинку [PERSON] раніше позов не заявлявся. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2013 року (справа №2/438/105/2013, № 1301/1836/2012) відмовлено [PERSON] в позові про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS] Одночасно судом встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні жилими приміщеннями в будинку [ADDRESS], будинок закритий на ключ, ключів ні [PERSON], ні [PERSON] не мають. Про це підтвердила в судовому засіданні і [PERSON] Відповідно до ч.1, 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В липні 2014 року [PERSON] встановила замок на вхідній брамі, так що тепер неможливо попасти не тільки в будинок, але і на подвір'я будинку. [PERSON] не проживала в будинку з квітня 2014 року, так як мала намір створити сім'ю і тимчасово перейшла жити до співмешканця, який в [INFO] року помер. Але, залишивши будинок, назад повернутися вже не може, так як вхідна брама на подвір'я закрита. В будинку знаходяться речі [PERSON], [PERSON] та їхніх дітей, речі [PERSON] Ключів від будинку та від вхідної брами до будинку у них не має, що підтвердила і [PERSON], зазначивши, що останні самі віддали їй ключі і забирати назад не хочуть, тому що її дочка [PERSON], а також і вона постійно є вдома і відкривають двері позивачам - відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], коли вони приходять, браму закриває тільки наніч. Доводи позивача-відповідача [PERSON] про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] самі віддали їй ключі і забирати назад не хочуть, тому що її дочка [PERSON], а також і вона постійно є вдома, і відкривають двері позивачам - відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], коли вони приходять, браму до будинку закриває тільки наніч, суд не бере до уваги, щоб відмовити в позові відповідачам - позивачам [PERSON] [PERSON] [PERSON] в частині зобов'язання [PERSON] не чинити [PERSON], [PERSON] [PERSON] перешкод в користуванні жилими приміщеннями в будинку [ADDRESS], надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку, оскільки позивач [PERSON] не вправі обмежувати відповідачів - позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у користуванні спірним будинком. З врахуванням наведеного та

Outcome: dismissed