Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

27.12.2019 позивач [PERSON] звернулась з зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказано, що у листопаді 2019 вона довідалась про те, що [PERSON] використав надану йому раніше довіреність від 05.07.2017 та уклав від її імені зі своєю матір`ю [PERSON] договір купівлі- продажу від 18.01.2018, за яким право власності на нежитлові приміщення другого поверху № №30,31,32,33,41,42,43,44,45,46,47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] , було оформлено на [PERSON] . Продаж вказаного майна було здійснено за 782500 грн, які нібито отримані представником продавця. Проте [PERSON] не тільки не повідомив [PERSON] , про те, що від її імені уклав правочин, але й жодних коштів від його продажу передано не було. Продаж майна було вчинено за ціною, що набагато нижча від ринкової вартості , а договір купівлі- продажу було укладено на користь близького родича особи, що діяла нібито від її імені. Згідно висновку про вартість майна від 20.12.2019 наданого ТОВ «Центр експерт груп», оціночна вартість вказаних нежитлових приміщень 5258250 грн. В подальшому між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки від 08.07.2019 щодо передачі в іпотеку нежитлових приміщень другого поверху №30,31,32,33,41,42,43,44,45,46,47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено для забезпечення боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , у якого було позичено 874186 грн. Договором іпотеки від 28.07.2019 визначено, що узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 4479948 грн, що на день укладення договору дорівнює 174240 дол. США. Позивач вказує, що [PERSON] є людиною похилого віку, яка перебуває на пенсії, отримує соціальну допомогу від держави по сплаті за комунальні послуги та у неї не було у наявності коштів, що свідчить про те, що в дійсності гроші за договором купівлі- продажу від 18.01.2019 фактично не передавались. Крім того, [PERSON] до листопада 2019 продовжувала отримувати орендну плату за договором оренди №3613 нежитлового приміщення, що свідчить про те, що укладений договір купівлі- продажу від 18.01.2019 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Жодних повідомлень про те, що нежитлові приміщення були продані позивач не отримувала, ніяких грошових коштів від продажу спірного майна також не отримувала, що свідчить про наявність зловмисної домовленості. Довіреність від 05.07.2017, за якою був укладений правочин була видана [PERSON] , як фізичною особою -підприємцем, а нежитлові приміщення були зареєстровані за нею, як за фізичною особою, а тому договір купівлі- продажу від 18.01.2019 з боку продавця було укладено неуповноваженою особою, оскільки за чинним законодавством України фізична особа і фізична особа- підприємець різні особи. Оскльки право власності було зареєстровано не за суб`єктом господарювання - фізичною особою - підприємцем, то розпоряджатись майном, що не належить цій особі, вона не має право , як не має право це робити і представник від імені такої особи. Позивач вказує, що правочин, який вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною визнається судом недійсним. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір купівлі- продажу від 18.01.2019, укладений від імені [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсним договору іпотеки від 08.07.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі і іпотеку нежитлових приміщень. 29.04.2020 представником відповідача [PERSON] адвокатом Лисенко А.О. подано відзив на позов. В обґрунтування якого вказано, що 08.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 874186 грн та зобов`язався повернути до 08.07.2020 включно. 08.07.2019 з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики [PERSON] та [PERSON] , яка виступила майновим поручителем було укладено договір іпотеки нежитлових приміщень другого поверху №30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зазначає, що підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні. Позивач у позові не наводить фактичних обставин, які б свідчили про недійсність договору позики від 08.07.2019 та не надає жодних доказів. Доводи позивача зводяться до цитування норм законодавства. Договір іпотеки відповідає вимогам ст. 18 ЗУ «Про іпотеку», що свідчить про відсутність підстав для визнання недійсності правочину. На момент укладення іпотечного договору, предмет іпотеки відповідав всім вимогам закону, оскільки право власності на них належало іпотекодавцеві [PERSON] , що підтверджується даними Єдиного державного реєстр у речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як іпотекодержатель [PERSON] так і іпотекодавець [PERSON] мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та правоздатності, що свідчить про дотримання ч. 2 ст. 203 ЦК України. У зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити у задоволені позову. 28.05.2020 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій зазначено, вказані у позовній заві факти та докази в повній мірі підтверджують недійсність договору купівлі-продажу, укладеного 18.01.2019 від імені [PERSON] з [PERSON] щодо продажу нежитлових приміщень. У зв`язку з чим [PERSON] , просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 18.06.2020 представником відповідача [PERSON] адвокатом Лисенко А.О. подано заперечення на відповідь на відзив, у яких представником відповідача викладені доводи аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов. 29.07.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова залучено до участі у справі приватних нотаріусів ХМНО Гібадулову Л.А. та Глущенко І.Ю. Витребувано докази. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволені, з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] , треті особи приватні нотаріусу ХМНО Гібадулова Л.А. та Глущенко І.Ю. у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши представник позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що АТ «Житлобуд-2» та [PERSON] 30.12.2005 уклали договір пайової участі у будівництві. Як вбачається з акту приймання - передачі нежитлових приміщень у житловому будинку по [ADDRESS] , на підставі сертифікату та у відповідності з договором пайової участі у будівництві №422/12-1 від 30.12.2005 «Жилстрой-2» передав, а громадянка [PERSON] прийняла офіс\\нежитлове приміщення № 80,81,82,83,84,85,94, які відповідають № 30,31,032,33,41,42,43,44,45,46,47 технічного паспорту загальною площею 145,2 кв.м. в житловому будинку по [ADDRESS] . З наданого [PERSON] договору оренди нежитлового приміщення №3613 від 03.06.2013 випливає, що фізична особа - підприємець [PERSON] та ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» уклали зазначений договір про передачу [PERSON] у строкове платне користування ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» приміщення, загальною площею 132 кв.м. за адресою [ADDRESS] , поверх 2. З договору купівлі - продажу від 18.01.2019 вбачається, що [PERSON] , як продавець, передала у власність (продала) [PERSON] (покупцю) об`єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлюючих документів значиться як нежитлові приміщення другого поверху № 30,31,32,3341,42,43,44,45,46,47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі- продажу посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. Окрім того, з договору купівлі- продажу вбачається, що від імені [PERSON] (продавця) договір укладено [PERSON] . З копії наданою довіреності вбачається, що [PERSON] , як фізична особа - підприємець, уповноважила [PERSON] представляти її інтереси, зокрема з питань відчуження (купівлі- продажу, рента, міна) належного рухомого і нерухомого майна. У подальшому [PERSON] , як власник нежитлових приміщень, на підставі договору іпотеки від 08.07.2012 передала в іпотеку [PERSON] нежитлові приміщення другого поверху № 30,31,32,3341,42,43,44,45,46,47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] . Договір іпотеки укладено в якості забезпечення зобов`язання [PERSON] за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Як на підставу недійсності договору купівлі- продажу нежитлових приміщень [PERSON] зазначає, що довіреність на ім`я [PERSON] була видана нею як фізичною особою - підприємцем, що не давало права [PERSON] укладати договір купівлі- продажу від її імені, як фізичної особи, тобто підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними позивачка зазначає вчинення правочину за зловмисною домовленістю [PERSON] та іншої особи. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Стаття 244 ЦК України, визначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. При цьому стаття 245 ЦК України містить застереження щодо виду довіреностей, які можуть бути посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування. А саме зазначеними посадовими особами посвідчуються довіреності, за винятком довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами. Посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог ЗУ "Про нотаріат" та інших нормативно-правових актів. У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, що видаються на вчинення правочинів щодо розпорядження майном, також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер). У довіреностях, виданих на ім`я адвокатів, можуть зазначатися їх статус та членство в адвокатському об`єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об`єднання). У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (стаття 238 ЦК України ). Довіреність на вчинення правочину, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто довірителем, нотаріусом не посвідчується. Законодавцем визначено певні умови щодо нікчемності довіреності. У відповідності до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Цивільним кодексом визначено підстави припинення представництва за довіреністю. Так, довіреність припиняє дію у разі закінчення її строку; скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності, смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення (стаття 248 ЦК України ). Довіреність, за винятком безвідкличної, або передоручення може бути скасована у будь-який час особою, яка видала довіреність. Відмова від цього права є нікчемною (стаття 249 Кодексу). Для цього довірителю необхідно звернутися до нотаріуса із письмовою заявою про скасування довіреності або передоручення. При одержанні такої заяви нотаріус робить відмітку про скасування довіреності на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Після цього нотаріусом здійснюється реєстрація скасування довіреності у Єдиному реєстрі довіреностей. Повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їх третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності, як це передбачено статтею 249 ЦК України, може бути оформлено нотаріусом шляхом передавання відповідної заяви. Слід зауважити, що посвідчені нотаріусом довіреності, а також довіреності, видані в порядку передоручення, припинення їх дії підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 № 111/5. Підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. N 97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин. Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності. Водночас, згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців. Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов`язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (стаття 50 ЦК України). Зазначене прослідковується, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦК України. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного, так і спеціального законодавства (Господарський кодекс України), Закони України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", "Про державну підтримку малого підприємництва", "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" тощо. Отже, посилання позивача на те, що представник [PERSON] діяв за довіреністю як фізичної особи - підприємця та не міг розпоряджатись майном, що належить [PERSON] як фізичній особи є безпідставними. Оскільки, фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. А тому, слід чітко розмежовувати ці різні сфери відносин. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність. Натомість, слід брати до уваги норми цивільного законодавства, якщо предмет регулювання виходить за межі підприємницької діяльності, зачіпаючи приватні інтереси суб`єкта, та в повній мірі врегульовується нормами Цивільного кодексу України. Тобто, укладаючи договір купівлі- продажу від імені [PERSON] . [PERSON] діяв на підставі довіреності, яка посвідчена нотаріально. Довіреність містила зазначення дій, які [PERSON] міг вчиняти від імені [PERSON] . Окрім того, на момент вчинення правочину довіреність не була визнана нікчемною, не припинила свою дію. [PERSON] вчинив правочин за наданими йому [PERSON] повноваженнями. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Статями 12, 76, 77, 81 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Судом встановлено, що у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження нежитловими приміщеннями передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень від [PERSON] . З урахуванням викладено суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки [PERSON] добровільно видано [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останнього розпоряджатися спірною квартирою. Видаючи довіреність, позивачка повинна була усвідомлювати, що наділила відповідача правом , в тому числі і відчужувати рухоме та нерухоме майно будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність позивачем не оспорювалася. Оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 18.01.2012 укладеного між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , задоволенню не підлягають, інші позовні вимоги, зокрема про визнання недійсним договору іпотеки 08.07.2019 також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними. Ч.9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадках ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 03.01.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заборонено відчуження нерухомого майна, що належить [PERSON] , а саме нежитлових приміщень другого поверху №30,31,32,33,41,42,43,44,45,46,47, загальною площею 145,2 кв.м., в житловому будинку літ. А-16, що розташовані по [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про відмову у задоволені позову - заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed