Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 січня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 18615 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Приморського районного суду міста Одеси від 29 лютого 2016 року у справі про адміністративне правопорушення (справа №522/25322/15-п, провадження №3/522/6696/15) [PERSON] визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та призначено покарання у вигляді штрафу у дохід держави у розмірі пяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян та стягнуто судовий збір. Судом встановлено, що [PERSON] 14 грудня 2015 року, знаходячись біля буд. № 78, по вул. Новосельського, що у Приморському районі в м. Одесі, висловлювався нецензурною лайкою в громадському місці по відношенню до [PERSON], чим порушив громадський порядок та спокій громадян. Крім того, постановою Приморського районного суду міста Одеси від 07 вересня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення (справа №522/16208/17, провадження №3/522/7196/17) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. та призначено покарання у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 119 гривень та стягнуто судовий збір. Судом встановлено, що 09 серпня 2017 року о 18.00 годин [PERSON]І перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 78, фотографував на фотоапарат [PERSON], чим вчинив дрібне хуліганство, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. На підставі вищевикладеного, позивач посилається на те. що діями відповідача позивачці було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у звязку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, що полягає у приниженні її честі та гідності. Позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 18615 гривень 00 копійок, у звязку з чим була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа за вказаним позовом було розподілена судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05 березня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 04 вересня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначену справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 06 грудня 2018 року позивач не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак 05.12.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] [PERSON], в якій останній позовні вимоги підтримав та просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином шляхом направлення на його адресу зареєстрованого місця проживання, яка підтверджується довідкою з\~відділу обліку\~та моніторингу\~інформації про\~реєстрацію місця\~проживання Головного\~управління державної\~міграційної служби\~України в\~Одеській області,судової кореспонденції та судової повістки разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також\~враховується,\~що відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~44\~ЦПК України,\~учасники судового\~процесу та\~їхні представники\~повинні добросовісно\~користуватися процесуальними\~правами;\~зловживання процесуальними\~правами не\~допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи, та з урахуванням заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 9 частини 2 ст. 16 ЦК України передбачено, спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до\~ст. 1167 ЦК України,\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 129 Конституції України\~однією із основних засад судочинства визначено забезпечення доведеності вини. Згідно\~зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~\~ Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~ 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини\~\~останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Крім того ч.3 ст.12 ЦПК України, що також кореспондується ч.1 ст.81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач звертаючись до суду з цим позовом з посиланням на те, що відповідачем завдано їй моральну шкоду надала до суду лише копії постанов Приморського районного суду міста Одеси від 29.02.2016 року по справі №522/25322/15-п та від 07 вересня 2017 року по справі №522/16208/17. З наданої до суду копії постанови Приморського районного суду міста Одеси від 29.02.2016 року по справі №522/25322/15-п вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі пяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 85 гривень. З постанови вбачається, що [PERSON] знаходячись біля буд. № 78, по вул. Новосельського в м. Одесі, висловлювався нецензурною лайкою в громадському місці на адресу потерпілої [PERSON], чим порушив громадський порядок та вчинив адміністративне правопорушення передбачене\~ст. 173 КУпАП. З наданої до суду копії постанови Приморського районного суду міста Одеси від 07.09.2017 року по справі №522/16208/17 вбачається, що [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 119 гривень. З постанови вбачається, що 09.08.2017 року о 18.00 годин [PERSON] перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, 78, фотографував на фотоапарат [PERSON], чим вчинив дрібне хуліганство, тобто адміністративне правопорушення, передбачене\~ст. 173 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. Суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, \~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У той же час, суд зазначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд зазначає, що з наданих позивачем до суду копій документів, а саме копій постанов Приморського районного суду міста Одеси від 29.02.2016 року по справі №522/25322/15-п та від 07 вересня 2017 року по справі №522/16208/17, не вбачається можливості встановити, що вказані рішення судів набрали законної сили, а відтак можуть були належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також суд зазначає, що у відповідності до ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. До суду не надано доказів, що позивач по справі є недієздатною чи з обмеженою дієздатністю особою, а відтак відсутні підстави для збирання судом доказів з власної ініціативи. Крім того, статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Збирання судом доказів на користь однієї зі сторін по справі може порушити принцип змагальності сторін по справі та диспозитивності цивільного судочинства. Надавши свої докази, позивач реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обов'язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.\~ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та шкодою, яку позивач вважає йому завданою, а самі по собі надання неналежних до суду доказів, які не містять достовірну інформацію щодо обставин, не можуть бути визначальними для покладення на відповідача обовязку з відшкодування заявленої з нього немайнової шкоди. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними доказами винних дій саме відповідачем по справі, а також причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та шкодою, яку позивач вважає йому завданою. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed