Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] звернулася в суду з позовом до [PERSON], третьої особи Буської державної нотаріальної контори, просить визнати нікчемним заповіт, складений 26.11.1996 року в [PERSON] сільській раді Буського району Львівської області, посвідчений секретарем сільради [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.06.2012 року померла її бабця та мати відповідача [PERSON]. Ще за життя, остання склала заповіт від 10.03.1995 року, згідно якого заповіла все своє майно онукам [PERSON] та [PERSON]. На час складення заповіту позивачці було 6 років. Коли звернулася в нотаріальну контору для прийняття спадщини, їй було відмовлено, мотивуючи тим що бабця [PERSON] 26.11.1996 року склала інший заповіт, яким все своє майно заповіла синові [PERSON]. Просить визнати останній нікчемним, оскільки при посвідченні заповіту посадовою особою виконавчого комітету [PERSON] сільської ради порушено вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, а саме не зазначено місце та час складання заповіту, не зазначено написаний заповіт заповідачем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів власноручно, чи записаний на прохання заповідача особою, яка посвідчує заповіт, та прочитаний вголос, не зроблено відповідний запис у попередньому заповіті. Позивач [PERSON], її представник згідно договору про надання юридичних послуг від 11.03.2016 року [PERSON] позов підтримали повністю посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять його задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Буського району Львівської області в судове засідання не зявився, хоча був судом належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] та його представник, згідно договору про надання правової допомоги від 13.10.2015 року, [PERSON] проти позову заперечили, просять відмовити в задоволення такого за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи Буської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подав лист № 830/01-16 від 30.10.2015 р. з проханням справу слухати у відсутності представника нотаріальної контори, пояснень по суті позову, доповнень, заперечень, тощо, не подав. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача [PERSON] сільської ради, інші учасники судового засідання не заперечують проти слухання справи у його відсутності, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності даного відповідача. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено що 13.06.2012 року у віці 81 рік померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом [PERSON] І-СГ № 282462, виданим Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Буського району Львівської області 13.06.2012 року, актовий запис № 15. Ще за життя, 10.03.1995 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому [PERSON] сільської ради [PERSON], реєстровий № 7, яким заповіла незакінчений будівництвом житловий будинок в с. Кудирявці Буського району в рівних частинах своїм внукам [PERSON] та [PERSON]. 26.11.1996 року [PERSON] склала ще один заповіт, посвідчений секретарем виконкому [PERSON] сільської ради [PERSON], реєстровий № 17, яким заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON]. Звернувшись до нотаріально контори, позивачу відмовлено у прийнятті спадщини, оскільки є заповіт померлої від 26.11.1996 року, про який вона не знала. Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до п.82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року №18/5 діючої на час складання оспорюваного заповіту, та п. 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5, яка була чинною на момент складання заповіту, заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Вказує, що при посвідченні оспорюваного заповіту посадовою особою виконавчого комітету [PERSON] сільської ради було порушено вимоги вищезазначених нормативних актів і зокрема: не зазначено місце та час складання заповіту, не зазначено написаний заповіт заповідачем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів або власноручно, чи записаний на прохання заповідача особою, яка посвідчує заповіт, то в цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем, про що зазначається в тексті заповіту, не зроблено відповідний напис у попередньому заповіті. Згідно положень ст. 39 Закону України «Про нотаріат» - порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР, який діяв на момент складання заповіту, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. При складенні оспорюваного заповіту, вимоги ст. 541 ЦК УРСР було дотримано - заповіт укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і посвідчений секретарем сільської ради. Також зазначено місце та час складання заповіту, «с. Новосілки, 26.11.1996 р., в приміщенні виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Буського району Львівської області», а вимог про те що зазначено, написаний заповіт заповідачем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів або власноручно та чи записаний на прохання заповідача особою, яка посвідчує заповіт, то в цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем, про що зазначається в тексті заповіту, вище вказані інструкції не містять. Так, статтею 37 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти. Відповідно до п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до п.п.5 п. «б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до засідання виконавчого комітету відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз"ясень, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" та у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, викладеному у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України в ред. 2003 року може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР в ред. 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст. 541 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Разом з тим, відповідно до ст. 544 ЦК УРСР в ред. 1963 року заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Згідно із ст.ст. 560, 561 ЦК УРСР в ред. 1963 року спадкоємці, закликані до спадкування, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Отримання цього свідоцтва не обмежено строком. Разом з тим, правила розділу VІІ (Спадкове право) а також Глави 3 (Угоди) ЦК УРСР в ред. 1963 року не передбачають поняття нікчемності угоди, відповідно до якого визнання такої угоди недійсною не вимагається судом. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. ст. 1247, 1257 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами,особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. На час посвідчення оскаржуваного заповіту діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджена наказом міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466, із змінами згідно Наказів Мінюсту № 41/5 від 27.05.1997 р. та № 31/5 від 09.06.1999 року, якими передбачено вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів. Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю в три роки. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачем у позовній заяві не наведено жодних причин поважності пропущення строку позовної давності. Згідно ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Абзацом третім п. 11 ППВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності не заявлене, тому останнє не може бути самостійною підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed