Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, посилаючись на те, що відповідач 17.07.2012року шляхом шахрайства заволодів її грошовими коштами на суму 7861грн., чим сприщив їй не лише матеріальну шкоду, а й моральну, яку вона оцінює в 8 000 грн. Внаслідок кримінального правопорушення, вона пережила значні душевні страждання та нервові потрясіння, що вплинуло на стан її здоров'я, а також на психоемоційний стан, тому просить суд стягнути з відповідача в її користь 8000грн. моральної шкоди та витрати пов'язані з оплатою правової допомоги на суму 1 000 грн. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подано суду заяву про слухання справи у його відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. [PERSON] будучи засудженим за злочин та перебуваючи в Чортківському СІЗО №26, отримавши копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів, письмових заперечень відносно позову, або ж письмових пояснень по суті справи не надав, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності, на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних обставин. Згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду від 18.03.2014року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України та засуджено на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим до позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до вище зазначеного вироку встановлено, що 17 липня 2012року [PERSON] використовуючи невстановлених слідством найманих працівників, яким не було відомо про протиправні наміри [PERSON] які перебували у офісному приміщенні по [ADDRESS], діючи від імені ФОП [PERSON], уклали з [PERSON] договір індивідуального замовлення №1, запевнивши її, що [PERSON] будуть виконані умови договору та буде наданий товар (металопластикові двері та вікна) вартістю 7861грн., без урахування доставки та монтажу, в строк 60 діб з моменту підписання договору індивідуального замовлення, хоча [PERSON] не мав наміру та можливості виконати покладені на себе обов'язки. Для сплати вартості товару, [PERSON] за рекомендацією працівників ФОП [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» з метою отримання даних коштів як споживчий кредит. Саме за таких умов 17 липня 2012 року між [PERSON] як Позичальником та вказаним Банком як кредитором в присутності кредитного спеціаліста банку [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 17 липня 2012 року, у відповідності до якого ФОП [PERSON] реалізує товари в рамках споживчого кредитування. За умовами договору Банк надав [PERSON] як Позичальнику споживчий кредит на загальну суму 7861 грн. на таких умовах: на придбання Товару у Продавця 1 (яким виступає ФОП [PERSON].) шляхом проплати за товар в сумі 7861 грн. терміном на 20 місяців з 17 липня 2012 року по 17 березня 2014 року з відсотковою ставкою в розмірі 0,01% річних, комісія 2,25%. Як ціль кредитування визначено придбання товарів (металопластикові вікна та двері) у ФОП [PERSON], із залученням кредитних коштів. Дані кошти були відразу перераховані банком у відповідності до умов укладеного Договору про співробітництво на рахунок продавця - ФОП [PERSON] з призначенням на купівлю металопластикових вікон та дверей. Таким чином, [PERSON] як Замовником виконано умови Договору індивідуального замовлення № 1 від 17 липня 2012 року і оплачено продавцеві ФОП [PERSON] ціну товару в сумі 7861 грн. Більше того, [PERSON] на виконання умов погашення отриманого споживчого кредиту розпочала погашати кредитні зобов'язання перед банком (10 серпня та 12 вересня 2012 року оплатила через відділення AT «ОТП Банк» в м. Тернополі 1384 грн.), про що свідчать підтверджуючі квитанції: № 61 та № 56. Однак фізична особа - підприємець [PERSON] не виконав свої зобов'язання за договором та не передав [PERSON] як Замовнику товар згідно специфікації. Тернопільським міськрайонним судом під час розгляду кримінального провадження №120122100100000247 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.190 КК України стосовно [PERSON], встановлено беззаперечний факт того, що ФОП [PERSON] укладаючи із [PERSON] договір індивідуального замовлення № 1 від 17 липня 2012 року, не мав наміру та можливості виконати покладені на себе обов'язки щодо передачі товару їй як Замовнику в строк 60 діб. Також встановлено, що між Банком та ФОП [PERSON] попередньо було укладено договір про співпрацю. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень статей 16, 23, 1167 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то ч.1, п. 2 ч.2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно пункту 3 Постанови визначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Відповідно до роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу [PERSON], суд виходить із тих обставин, що шкода завдана в результаті кримінального правопорушення, у вчиненні якого визнано винним відповідача по справі [PERSON], доведеність наявного причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, факту перенесених моральних страждань з приводу злочинних дій відповідача, постійні з'явлення до органів досудового слідства та суду, що вплинуло на фізичний та психологічний стан позивача, не відшкодування відповідачем в добровільному порядку завданої матеріальної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 3000грн. Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, у зв»язку із частковим задоволенням позову, на суму 3000грн., що складає 37,5 % від суми позову 8000грн., із відповідача на користь позивача слід стягнути (243,60 х 0,375)=91,35грн.судового збору. Відповідно до статті 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представництво інтересів та правову допомогу позивачу у даній цивільній справі надавав адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги у позовному провадженні від 10.04.2014року, відповідно до якого за надання правової допомоги [PERSON] зобов'язалась виплатити адвокату гонорар у розмірі 1000грн. у строк до 01.12.2014року. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000грн. до задоволення не підлягають, оскільки позивачем не надано суду акту виконаних робіт на надання правової допомоги та жодних доказів оплати послуг адвоката. Враховуючи викладене,

Outcome: partial