Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом доДП МВС України «Інформ Ресурс», ГУНП у Вінницькій області про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані, тим що, внаслідок недбалого зберігання відповідачами належного позивачу транспортного засобу, йому була заподіяна шкода внаслідок його додаткового пошкодження та розукомплектування, а саме: [PERSON] являється власником транспортного засобу марки «Infmiti Q50» д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Вінницького міського суду від 13.03.2019 року по справі №127/6963/19 призначено судову експертизу технічного стану транспортних засобів. Ухвалою Вінницького міського суду від 18.03.2019 року по справі №127/7557/19 була призначена судова транспортно-трасологічна експертиза. Предметом дослідження вказаних експертиз був автомобль «Infmiti Q50» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу. В матеріалах висновків експертиз від 17.05.2019 року № 217, та від 21.05.2019 року № 229 містяться фото та детальний опис технічного стану автомобіля позивача, на момент передачі його на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ДП «Вінниця - інформ - ресурси». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2019 року по справі № 127/6919/19 накладено арешт на автомобіль позивача, з подальшим зберіганням на майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ДП «Вінниця - інформ - ресурси», за адресою: вул. Г. Арабея, 17, м. Вінниця. Вироком Вінницького міського суду від 27.04.2020 року по справі № 127/26286/19 накладений арешт на автомобіль позивача марки «Infmiti Q50» д.н.з. [NUMBER] - скасовано. Позивач зазначає, що маючи намір забрати свій автомобіль з майданчика ДП «Вінниця - інформ - ресурси» він з`ясував, що автомобіль переданий на зберігання ГУНП у Вінницькій області. Як вбачається з відповіді ГУНП у Вінницькій області від 26.06.2020 року, наприкінці 2018 року наказом МВС України від 12.10.2018 року №831 діяльність ДП МВС України «Інформ - Ресурси» припинено. В квітні 2019 року згідно службового листа ГСУ НПУ від 03.04.2019 року №8184/24/4/1-2019 розпочався процес передачі речових доказів (транспортних засобів), які зберігалися на спеціальних стоянках і майданчиках регіональних підрозділів ДП МВС України «Інформ - Ресурси», до спеціальних майданчиків і стоянок територіальних органів Національної поліції для їх подальшого зберігання. На даний час ДП «Інформ - ресурси» знаходиться в стадії припинення, що вбачається із витягу з ЄДРЮО. Також позивач зазначає, що 15.04.2020 року згідно Акту прийому-передачі автомобіль «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , прийнято на зберігання ГУНП у Вінницькій області. Технічний стан автомобіля на момент передачі зафіксований в Акті приймання - передачі №361 від 22.03.2020 року. Після звернення на адресу ГУНП у Вінницькій області позивачу передано автомобіль, про що складено протокол огляду місця події від 20 жовтня 2020 року. Оглянувши автомобіль, виявилось, що в нього відсутні 4 колеса та диски, також він зазнав інших додаткових пошкоджень ніж ті, що були на момент передачі його на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ДП «Вінниця - інформ - ресурси». З метою встановлення вартості збитків внаслідок пошкодження та відсутності деталей належного позивачу автомобіля марки «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , він звернувся до ФОП [PERSON] . За результатами проведеної експертизи встановлено, що вартість збитків становить 93 932 грн. Оскільки в добровільному порядку шкода не відшкодована, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнути з ДП МВС України «Інформ Ресурси» та ГУНП у Вінницькій області в рівних частках на його користь завданої шкоди в розмірі 93 932 гривні, витрат на правничу допомогу та судового збору. Ухвалою суду від 05.11.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків. 11.11.2020 року від позивача на адресу суду надійшла заява про виправлення недоліків. Ухвалою суду від 12.11.2020 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 03.12.2020 року від представника відповідача ГУНП у Вінницькій області до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якій він повністю заперечив проти заявлених позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. В ході проведення підготовчого засідання за клопотанням представника відповідача ГУНП у Вінницькій області, ухвалою суду від 02.02.2021 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. 24.02.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби України, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 25.02.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В ході судового розгляду представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві та просив їх задоволити. Представники ГУНП у Вінницькій області щодо задоволення позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні. Представники ДП МВС України "Інформ Ресурси" та Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили. З`ясувавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] являється власником транспортного засобу марки «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Ухвалою Вінницького міського суду від 13.03.2019 року по справі №127/6963/19 призначено судову експертизу технічного стану транспортних засобів. Ухвалою Вінницького міського суду від 18.03.2019 року по справі №127/7557/19була призначена судова транспортно-трасологічна експертиза. Предметом дослідження вказаних експертиз був автомобіль позивача «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] . Так, в матеріалах висновків експертиз від 17.05.2019 року № 217, та від 21.05.2019 року № 229 містяться фото та детальний опис технічного стану - пошкоджень транспортного засобу, на момент проведення огляду та передачі його на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ДП «Вінниця - інформ - ресурси». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2019 року по справі № 127/6919/19 було накладено арешт на автомобіль, «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , з подальшим зберіганням на майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ДП «Вінниця - інформ - ресурси», за адресою: вул. Г. Арабея, 17, м. Вінниця. Вироком Вінницького міського суду від 27.04.2020 року по справі № 127/26286/19 накладений арешт на транспортний засіб марки «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] - скасовано. Із відповіді ГУНП у Вінницькій області від 26.06.2020 року вбачається, що наприкінці 2018 року наказом МВС України від 12.10.2018 року №831 діяльність ДП МВС України «Інформ - Ресурси» припинено. Наприкінці 2019 року згідно службового листа ГСУ НПУ від 03.04.2019 року №8184/24/4/1-2019 розпочався процес передачі речових доказів (транспортних засобів), які зберігалися на спеціальних стоянках і майданчиках регіональних підрозділів ДП МВС України «Інформ - Ресурси», до спеціальних майданчиків і стоянок територіальних органів Національної поліції для їх подальшого зберігання. 15.04.2020 року згідно Акту прийому-передачі автомобіль «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , прийнято на зберігання ГУНП у Вінницькій області. Технічний стан автомобіля на момент передачі зафіксований в Акті приймання - передачі №361 від 22.03.2020 року, а саме: зафіксовано відсутність дисків і коліс. 14.05.2020р. позивач звернувся із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення по факту крадіжки трьох коліс. 14.05.2020 р. відомості були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань за №120200220010001101. 30.11.2020р. винесена постанова про закриття вказаного кримінального провадження та зафіксовано, що автомобіль "Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] пошкоджено внаслідок його розукомплектування. Доказів оскарження та скасування вказаної постанови до суду сторонами надано не було. З метою встановлення вартості збитків внаслідок пошкодження та відсутності деталей автомобіля належного позивачу автомобіля марки «Infiniti Q50» д.н.з. [NUMBER] , останній звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] .. За результатами проведеного звіту про оцінку збитків встановлено, що вартість збитків становить 93 932 грн., при огляді 11.08.2020р. встановлено відсутність і четвертого колеса. При визначенні вартості збитків спеціалістом враховувався фактичний знос транспортного засобу та враховані додаткові пошкодження, які не були вказані у висновках експертиз від 17.05.2019 року № 217, та від 21.05.2019 року № 229, тому заперечення представника ГУНП у Вінницькій області не можуть бути враховані судом. Однак при огляді фотознімків з місця дорожньо-траспортної пригоди, зазначених у висновках експертиз від 17.05.2019 року № 217, та від 21.05.2019 року № 229 судом встановлено, що одне колесо було сильно пошкоджене тоді як спеціаліст здійснював оцінку у своєму звіті вартості цілого колеса з дисками, крім того було пошкоджено і правий задній ліхтар. Згідно ремонтної калькуляції зазначеної у звіті від 11.08.2020р. вартість ліхтаря становить 6 762,42грн. Вартість дисків і шин становить 42 624 грн. з огляду на суттєві пошкодження одного диску і шини їх вартість необхідно зменшити на 10 656 грн., отже вартість збитків складає 76 513,58грн. Одночасно як вже судом зазначалось технічний стан автомобіля на момент передачі зафіксований в Акті приймання - передачі №361 від 22.03.2020 року. (зафіксовано відсутність дисків і коліс), отже при передачі від ДП МВС України «Інформ - Ресурси» до ГУНП у Вінницькій області, розкомплектування автомобіля вже відбулось, отже збитки у розмірі вартості трьох дисків і шин у сумі 31 968 грн., слід стягнути з ДП МВС України «Інформ - Ресурси» . Оскільки інших пошкоджень в Акті приймання - передачі №361 від 22.03.2020 року на момент передачі зафіксовано не було вартість ремонтних робіт та деталей за мінусом 6762,42грн. пошкодженого правого ліхтаря слід стягнути з ГУНП у Вінницькій області у розмірі 44565,58грн. Посилання відповідачів на неналежність доказу - звіту від 11.08.2020р. не може бути підставою для його неврахування виходячи з наступного. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.письмовими, речовими і електронними доказами;2.висновками експертів;3) показами свідків. Відповідно до ч.1ст. 77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так відповідачами на спростування вказаного звіту від 11.08.2020р. інших доказів не надано, заяв про призначення судової товарознавчої експертизи ними не заявлялось таким чином, виходячи з принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи і витребуваних судом, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так при подачі позову позивач посилався на положення ст.ст. 22, 1166 ЦК України які не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами. Постановою великої палати Верхового суду від 04 грудня 2019 року по справі № 917/1739/17 звернуто увагу судів на те, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже суд самостійно здійснює правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Так постановою великої палати ВС від 27 листопада 2019 року справа № 242/4741/16-ц провадження № 14-515цс19 визначено наступне: Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; нині - стаття 5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду робить такі висновки. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Отже, ДКСУ чи її територіального органу можуть бути відповідачем у вказаній справі. При розподілі судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України і, оскільки позов задоволено частково то половину понесених судові витрати слід розподілити між ДП МВС України «Інформ - Ресурси» та ГУНП у Вінницькій області, в рівних частках шляхом безспірного списання коштів державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань ДП МВС України «Інформ - Ресурси» та ГУНП у Вінницькій області. Аналогічно стосується і стягнення матеріальної шкоди. Згідно п. 1 ч. З ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати - на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У зв`язку із наведеним з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 4 086 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також необхідно стягнути пропорційно задоволених позовних вимог, на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 765,33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial