Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на реєстрацію місця проживання. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем, але подружнє життя не склалось, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.05.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач володіє на праві власності квартирою [ADDRESS] , разом з позивачем за зазначеною адресою проживає її син - [PERSON] . З 01.09.2016 року дитина відвідувала КЗ «Спеціальний дошкільний навчальний заклад - центр розвитку дитини № 32 «Дельфін», має позитивну характеристику, з 10.09.2018 року і по теперішній час [PERSON] відвідує ДНЗ «Первоцвіт» Ірпінської міської ради, приводить дитину та забирає дитину з садочка мати, яка займається його вихованням. Відповідач по справі, батько дитини, матеріальну допомогу на утримання сина не надає, не має бажання забезпечувати його належними умовами проживання, купувати харчування чи речі особистого вжитку. При зверненні до Ірпінської міської ради з питанням щодо реєстрації місця проживання дитини за адресою місця проживання матері, отримала відмову, оскільки відсутня згода батька. На письмове звернення позивача до відповідача, щодо надання останнім письмової згоди на реєстрацію місця проживання сина, не було отримано позитивного результату, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з відповідним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 29.08.2019 року на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву від відповідача, з якого вбачається, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Та зазначив, що відповідач разом з позивачем та їх спільним сином проживали за адресою: [ADDRESS] . В грудні 2015 року позивач забрала дитину та переїхала жити до батьків, у Дніпропетровську область. Відповідач залишився проживати за вищевказаною адресою. 31.05.2016 року шлюб між сторонами розірвано та у лютому 2017 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Дніпродержинська Дніпропетровської області з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача по справі та стягнення аліментів. 11.04.2018 року рішенням суду позов задоволено частково та стягнено з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина. Наразі, позивач зняла з зареєстрованого місця проживання нашого сина та де він мешкає наразі відповідачу не відомо. За період проживання позивача разом з дитиною у м. Кам`янське, відповідач неодноразово приїздив до сина, однак позивач чинила перешкоди у їхніх зустрічах. Листа від позивача щодо надання згоди на зміну місця реєстрації сина [PERSON] , відповідач не отримував, позивач не надає відомостей де на даний час зареєстрований їх син та не зазначає конкретної адреси. Звернення до суду позивача є безпідставною, оскільки [PERSON] з грудня 2015 року сама визначила місце проживання дитини за адресою: [ADDRESS] . Відповідач звертає увагу, що сплачує аліменти на утримання сина. Крім того, заперечуючи проти вимог позову, відповідач не погоджується з сумою витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. З долученої до заперечень заяви від 27.08.2019 року складено відповідачем вбачається, що останій не заперечує проти вимоги позивача щодо проживання дитини з матір`ю. 05.11.2019 року через канцелярію суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] , за змістом якої остання зазначила про визнання позову в повному обсязі. 03.09.2019 року у підготовче засідання сторони не з`явились. Від позивача та представника відповідача надійшли заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з наданням часу для мирного врегулювання спору. 26.09.2019 року на адресу суду надійшло рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради, з якого вбачається, що 24.09.2019 року затверджено висновок про визначення місця проживання дитини. За результатами висновку органом опіки та піклування прийнято рішення про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю. В подальшому, 03.10.2019 року на адресу суду надійшла заява від позивача про зменшення позовних вимог, з якої вбачається, що позивач просить суд визначити місце проживання дитини з матір`ю та стягнути 3068, 40 судових витрат. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2019 року прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог. У судове засідання сторони не з`явились, позивач та представник відповідача подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд дослідивши матеріали справи, доходить до наступного висновку. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.05.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 1113). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , про що 15.08.2014 року видано свідоцтво про народження відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції серії [NUMBER] , актовий запис № 2478 (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно акту обстеження умов проживання складеного адміністрацією Дніпропетровського району, Кам`янською міською радою 05.01.2017 року вбачається, що дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю у задовільних умова, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що Дніпровським районним судом м. Дніпродержинська Дніпропетровської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частина від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 21.02.2017 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї власника житла від 29.05.2019 року встановлено, що дитини [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . у задовільних умовах (а.с. 17). Судом встановлено, що згідно інформації від 15.05.2019 року № 26, за підписом зав ДНЗ Петриченко Н.О. , дитина [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад «Первоцвіт» Ірпінської міської ради з 10.09.2018 року, має позитивну характеристику, окрім цього зазначено, що до закладу приводить та забирає дитину матір (а.с. 24). Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. В той же час, як вбачається, батьки сумлінно ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків. Батько бажає спілкуватись з дитиною, на час проживання дитини у м. Кам`янське, відвідував дитину, сумлінно сплачує аліменти та не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с. 58-148). Стаття 19 Сімейного кодексу України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 24.09.2019 року органом опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини затверджено висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи вбачається про існування між колишнім подружжям особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Таким чином, враховуючи, що відповідач визнав позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача [PERSON] . Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження несення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір до суду надано копію ордеру серії КС № 541051, копію договору про надання правової допомоги № 26/19 від 05.06.2019 року та копію токарного чеку від 05.06.2019 року на суму 3068, 40 грн. З товарного чеку від 05.06.2019 року вбачається, що консультація адвоката визначена в розмірі 300, 00 грн., складення позовної заяви в розмірі 2000, 00 грн., а всього 2300, 00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За викладених обставин, суд вважає співмірним розмір витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму витрат у розмірі 2300, 00 грн., враховуючи надання адвокатом консультації та складання останньою позову та подання його до суду. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved