Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

17.08.2016 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із вищевказаним позовом. Способом захисту порушеного права позивач визначив усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, зняття місця проживання відповідачів з реєстраційного обліку за спірною адресою, виселення відповідачів. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що є власником квартири [ADDRESS] . Позивач стверджував, що відповідачі як члени сім`ї колишніх власників спірного майна втратили право користування квартирою, яке є похідним від права власності. Відповідачі, однак, на час вирішення спору проживають у спірному приміщенні, звільнити його відмовляються, від зняття місця проживання з реєстраційного обліку ухиляються. Позивач в процесі розгляду справи наполягав на задоволенні позову, стверджуючи, що як власник спірного приміщення позбавлений права вільно користуватись спірним майном. Відповідачі позов не визнали, стверджуючи, вони та колишні власники спірної квартири [PERSON] , [PERSON] є родичами, стосунки між ними неприязні. В 2015 році [PERSON] , [PERSON] звертались до суду із позовом про виселення відповідачів по даній справі. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси у позові відмовлено, 26.07.2016 року за наслідками розгляду справи апеляційним судом Одеської області рішення суду набрало законної сили. Через чотири дні 30.07.2016 року [PERSON] , [PERSON] відчужили спірне майно [PERSON] , який на час укладення договору був добре обізнаний про сімейний конфлікт, фактичне проживання відповідачів у спірному майні. Окрім того, відповідачі стверджували, що хоча договір купівлі-продажи ними не оспорений, укладений він штучно з метою вирішення сімейного конфлікту та виселення відповідачів, які іншого житла не мають, проживають за спірною адресою із малолітньою дитиною [PERSON] , 2016 року народження, та як наслідок при задоволенні позову стануть безхатченками. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] наполягала на застосуванні судом принципу пропорційності цивільного процесу, закріпленого статтею 11 ЦПК України, практики ЄСПЛ, Великої Палати ВС, зокрема, по справах 569/4373/16, 641/2647/17, 643/18788/15ц. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в останнє судове засідання не з`явився, повідомлений про розгляд справи в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, в процесі розгляду справи вважав, що позов не підлягає задоволенню. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що станом на 2015 рік громадяни [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS] . Вони, як і відповідачі по даній справі є родичами. 2012 року зазначені особи надали відповідачам право на проживання у спірній квартирі як членам сім ї та реєстрацію місця проживання. В 2015 році [PERSON] , [PERSON] звернулись до Малиновського районного суду м.Одеси із позовом про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вищевказані обставини як і факт неприязних відносин між вказаними родичами підтверджується рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 14.06.2016 року. Зазначеним рішенням у позові відмовлено. 26.07.2016 року за наслідками розгляду справи апеляційним судом Одеської області рішення суду набрало законної сили. Через чотири дні 30.07.2016 року [PERSON] , [PERSON] відчужили спірне майно позивачу по даній справі [PERSON] . Вказане встановлено рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 14.06.2016 року, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.07.2016 року, текстом договору купівлі- продажу від 30.07.2016 року, реєстровий номер 662. Право власності [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстровано (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 65012466). На час вирішення спору відповідачі фактично проживають за спірною адресою, що не оспорювалось сторонами. За частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України ). В порядку статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Зазначене узгоджується із п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якою власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, то припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. В рішенні №825/1335/13-а від 1.03.2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: - позбавлення права власності на житлове приміщення; - позбавлення права користування житловим приміщенням; - про виселення; - визнання особи безвісно відсутньою; - оголошення фізичної особи померлою. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Разом із тим, при вирішенні спору суд враховує, що всі позовні вимоги [PERSON] є взаємопов`язаними. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачені підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Суд погоджується із доводами відповідачів, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого житла. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у справах 569/4373/16, 641/2647/17, 643/18788/15ц дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі - продажу, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Зі справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, місце їх проживання у встановленому законом порядку зареєстровано за спірною адресою, відповідачі фактично користуються квартирою, іншого майна, житла не мають. Окрім того, представником позивача в процесі розгляду справи визнано, що на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] достовірно знав про обтяження квартири у вигляді права користування нею відповідачами, їх фактичного проживання у спірному майні. Зазначене підтверджується і довідками про склад сім`ї, які були наявні при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу, що узгоджується із пунктом 1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, за яким надання нотаріусу довідки про осіб, які зареєстровані у квартирі, щодо якої укладається договір відчуження є обов`язковою умовою для укладення такого договору. Таким чином, позивач не тільки міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору, але й свідомо погодився на це. Свідоме відчуження спірної квартири попередніми власниками поставило під загрозу соціальний статус відповідачів, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким фактично та щоденно користувався багато років. При цьому відчуження спірної квартири через чотири дні після набрання законної сили рішенням Малиновського районного суд м.Одеси від 14.06.2016 року відмову у виселенні, вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки всі сторони договору були обізнані про право відповідачів на користування цією квартирою, їх фактичне проживання, відсутність у них іншого житла. Так, виселення відповідачів, які проживають в спірному майні із малолітньою дитиною, не зважаючи на те, що питання про її виселення формально не порушується позивачем у даному позові може призвести до виникнення негативних наслідків, стане надмірним тягарем для відповідачів, в той час як позивач має у власності інше майно (витяг Державного реєстру речових прав № 193540859). У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 ЖК УРСР позивачем як підстава позову не заявлялись. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено судом на предмет пропорційності такого втручання. Так, позивач, придбаваючи житло, достовірно знав про реальне проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишніх власників цього житла, які іншого житла не мають, набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше при укладені договору купівлі-продажу свідомо не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясував наміри відповідачів на виселення. Договором купівлі-продажу чи будь-якими іншими домовленостями, питання виселення відповідачів, зняття місця їх реєстрації з обліку у певний строк не вирішувалось. Оскільки всі визначені [PERSON] позовні вимоги як спосіб обраного захисту права власності є взаємопов`язаними як для вирішенні спору по суті, так і його виконання у разі задоволення позову судом, вимоги позивача суперечать закону, при частковому задоволенні позову ефективного способу захисту не забезпечують. Вищевикладене виключає задоволення позову.

Outcome: dismissed