Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

18 листопада 2014 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 серпня 2011 року її з 25 листопада 2010 року поновлено на роботі на посаді спеціаліста з юридичних питань Авангардівської селищної ради Овідіопольського району та в цій частині судове рішення підлягає негайному виконанню. Оскільки відповідачем зазначене рішення виконане лише 05.04.2013 року, позивачка просить суд стягнути з Авангардівської селищної ради Овідіопольського району заробітну за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі у сумі 56001,31 гривень та моральну шкоду у розмірі 55000 гривень. Представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позову у яких просив у задоволенні даного позову позивачці відмовити, оскільки наявні були обставини, що унеможливлювали виконання рішення суду через скорочення посади, на якій працювала позивачка, та відповідач звертався до суду із заявою про роз'яснення порядку виконання судового рішення. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, а представник відповідача проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди позивачка у судовому засіданні додатково пояснила, що через невиконання рішення суду протягом більш ніж півтора року вона знаходилась у безпорадному стані, при цьому наприкінці цього періоду вона знаходилась у стані вагітності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, передбачив зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст.1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст.13, частини 1, 2, 7 ст.43 Конституції України). Право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 2Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 серпня 2011 року позивачку [PERSON] з 25 листопада 2010 року поновлено на роботі на посаді спеціаліста з юридичних питань Авангардівської селищної ради Овідіопольського району, в цій частині судове рішення допущено до негайного виконання. Відповідачем зазначене рішення про поновлення позивачки на роботі виконане лише 05 квітня 2013 року, Таким чином, відповідач допустив порушення вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56001,31 гривень. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснений стороною позивача є правильним, що визнано представником відповідача у судовому засіданні. При цьому суд критично оцінює заперечення представника відповідача проти задоволення позову, оскільки вони не засновані на законі та вищенаведених висновків суду не спростовують. Відсутність вини відповідача у невиконані рішення про поновлення на роботі не можуть бути підставою для відмови у задоволенні цього позову, оскільки положення ст.236 КЗпП України не передбачають при нарахуванні середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі врахування вини будь- якої особи за його невиконання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Через порушення своїх трудових прав позивач зазнав певних моральних страждань, тому з врахуванням пояснень позивача щодо глибини таких його душевних страждань, виходячи з вимог розумності і справедливості суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000 гривень. В силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачка звільнена від сплати судового збору за подання даного позову, що випливає з трудових правовідносин, а тому на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір у розмірі 803,61 гривень.

Outcome: partial