Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в період з 14.07.1995 року по 12.08.2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (яка після розірвання шлюбу взяла прізвище [PERSON]). За період перебування у шлюбі було придбано в кредит від Чернігівського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжного житлового будівництва квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно кредитної угоди №3 від 08 грудня 1999 року кредит було надано у сумі 56 182 грн. з кінцевим терміном повернення 30 років. Для забезпечення своєчасного виконання зобов'язання за кредитною угодою квартира була передана в іпотеку.Зазначений кредит є довготерміновим, надавався на пільгових засадах для молодої родини - на придбання житла, на ім'я [PERSON] Судовим рішенням зазначена квартира була визнана спільною сумісною власністю сторін та поділена між сторонами в рівних частинах, зобов'язання за кредитною угодою № 3 від 08 грудня 1999 року також були поділені між сторонами в рівних частинах. 16.05.2014 року [PERSON] достроково в повному обсязі здійснив погашення кредиту, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідачки на свою користь кошти, що були сплачені за відповідачки в рахунок погашення її частини боргу по кредиту, а також понесені при знятті з квартири заборони на відчуження витрати. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом рішенням боргові зобов'язання за кредитною угодою було розподілені між ним та відповідачкою в рівних частинах; він направляв останній повідомлення про намір достроково здійснити погашення кредиту з метою уникнути нарахування відсотків після досягнення їхньою дитиною повноліття. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що [PERSON] є боржником за кредитною угодою, оскільки заміна боржника не проводилась. Апелянт наполягає на тому, він здійснив погашення частини боргу по кредиту, яку за рішенням суду повинна погашати відповідачка, а тому має право за отримання від останньої суми сплачених за неї коштів. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безпідставно обгрунтовував свої вимоги нормами ст.ст. 360 та 544 ЦК України; за кредитною угодою відсутній солідарний обов'язок сторін, зобов'язання по кредиту розподілені між сторонами в рівних частинах; прострочена заборгованість відсутня, а тому вимоги позивача є безпідставними. Апеляційний суд не може погодитись із даним висновком суду першої інстанції, оскільки він не ґрунтується на нормах закону, що регулює спірні правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 1995 року по 12 серпня 2010 року. Відповідно до кредитної угоди №3 від 08 грудня 1999 року Чернігівським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, [PERSON] як молодій сім'ї (п. 1.1) було надано пільговий довготерміновий кредит на придбання житла загальною площею 72 кв.м. в м. Чернігові. Факт отримання кредитних коштів сторонами, на умовах молодої сім'ї, у судовому засіданні учасники судового розгляду підтвердили і заперечень не мали. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2011 року, яке набрало законної сили, зобов'язання, що випливають із кредитної угоди № 3 від 08 грудня 1999 року були розподілені між [PERSON] та [PERSON]) у рівних частинах. Станом на 26 червня 2011 року залишок зобов'язань по кредитній угоді становив 36 550 грн. 24 коп., з яких залишок зобов'язання сторін по справі, враховуючи наявність договорів № 10 від 04.07.2001 року та № 3 від 22.03.2006 року, укладених з ОССБ „Бостон", складав 24 848 грн. 94 коп., тобто кожної із сторін по 12 424 грн. 47 коп. (а.с.8,9,16). Актом № 59 від 19 травня 2014 року про виконання зобов'язань за кредитною угодою підтверджується факт повного виконання умов кредитної угоди № 3 від 08 грудня 1999 року шляхом сплати необхідних коштів у сумі 56 182 грн. З довідки № 470 від 19.06.2014 року, виданої Чернігівським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, вбачається, що 17 лютого 2014 року [PERSON] було сплачено 11122 грн. 70 коп. боргу та 1 грн. 77 коп. відсотків, залишок боргу в сумі 10426 грн. 24 коп. було сплачено особисто [PERSON], що в свою чергу підтверджується і квитанцією від 16.05.2014 року (а.с.21). Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно довідки № 470 від 19.06.2014 року, виданої Чернігівським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, вбачається, що [PERSON] на виконання своєї частини боргу в сумі 12 424 грн. 47 коп. було сплачено 2000 грн., тобто залишок її боргу становив 10 424 грн. 47 коп. Враховуючи те, що [PERSON] особисто за власні кошти здійснив погашення у повному обсягу остаточної суми за кредитною угодою №3 від 08 грудня 199 року перед кредитором - Чернігівським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в розмірі, апеляційний суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 500 грн. 74 коп. грошових коштів, сплачених в рахунок повного погашення зобов'язань за кредитною угодою. Свою частину зобов'язання [PERSON] виконав 17 лютого 2014 року, тому вимоги останнього про стягнення на його користь 76 грн. 27 коп. сплачених за період з 16.02.2014 року по 16.05.2014 року відсотків є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачу понесених ним витрат для зняття заборони на відчуження, то апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення вимог в цій частині, оскільки дані витрати безпосередньо не стосуються зобов'язань за кредитною угодою. За викладених обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 365 грн. 40 коп. (243, 60 грн. за подання позову до суду першої інстанції та 121,80 грн. за звернення до апеляційного суду).

Outcome: partial