Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

В липні 2017 р. [PERSON] ([PERSON]) звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що в 1994 р. вона придбала у [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований за №709 від 11.10.1994 р. на Південній товарній біржі. На теперішній час позивачка не має можливості реалізувати своє право власності на житло, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавці ніяких претензій не пред'являють, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляються. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований на Південній товарній біржі за № 709 від 11.10.1994 р., укладений між [PERSON] (покупець) з одного боку та [PERSON], що діяв від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавці) з іншого боку - дійсним. Згідно заяви, позивач заявлені вимоги підтримав та просив про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Південної товарної біржі до суду не з'явився, про розгляд справи повідомлені належним чином. Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та членам його сім"ї на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.03.1994 р., зареєстрованого в ММБТІ за [NUMBER] від 05.05.1994 р. 11.10.1994 р. на Південній товарній біржі за № 709 був зареєстрований Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], що діяв від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON] та за довіреністю від імені [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, згідно актового запису про шлюб №339 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 26.03.1993 р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на "[PERSON]". Як вбачається з матеріалів справи, Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований ММБТІ 20.10.1994 р. за [NUMBER] на ім'я [PERSON]. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Позивачка не має можливості реалізувати своє право власності на житло в зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання договору купівлі-продажу квартири можливе лише в судовому порядку. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1994 році, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивачка вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору, на даний час вона продовжує користуватися квартирою для постійного проживання, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує її в належному санітарно-технічному стані. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами [PERSON] було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Разом з тим, позивачка на теперішній час не має можливості реалізувати своє право власності на житло, так як договір купівлі - продажу будинку не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачка не має можливості усунути порушення прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved