Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, в якій просив встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON], [INFO], місце народження місто Донецьк Донецької області України, від батьків: громадянки України [PERSON], [INFO], та громадянина України [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог послалася на те, що вона є бабусею дитини, яка народилась у сімї [PERSON] та [PERSON], між якими зареєстровано шлюб. Заявник вказала, що [PERSON] було отримано свідоцтво про народження на тимчасово окупованій території, але вона вважає, що необхідно зареєструвати дитину на території України як громадянина України, бо отримане свідоцтво не створює правові наслідки. Вважає, оскільки у м. Донецьку відсутні органи реєстрації актів цивільного стану та відсутня можливість отримати свідоцтво про народження, яке б створювало правові наслідки, то є підстава для звернення до суду з цією заявою. Батьки не мають можливості отримати документ встановленої форми про народження своєї дитини, позивачу відмовлено у державній реєстрації дитини відповідно до закону. Посилається на те, що наразі відсутня будь-яка можливість отримати довідку компетентного органу влади України, якою б можна було підтвердити факт народження її онука, отже з метою захисту її прав буде цілком правомірним взяття судом до уваги документів, виданих незаконними органами, створеними на тимчасово окупованій території. Заявник у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі, підтвердила факт народження дитини 03 червня 2016 року у м. Донецьку. Заінтересовані особи: [PERSON] та [PERSON], надали через канцелярію суду заяви, в яких просили розглянути цивільну справу про народження їх сина у їх відсутність, з заявою згодні у повному обсязі. Представник заінтересованої особи: Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся. Дослідивши наявні у справі докази та пояснення осіб по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Таким чином, заявник, яка є бабусею дитини, що підтверджене копією свідоцтва про народження батька дитини [PERSON], згідно якого [PERSON] є його матірю, має право звернутися з відповідною заявою до суду. На підтвердження факту народження дитини заявницею додано до заяви: свідоцтво про народження серії ДНР №012475 03 червня 2016 року [PERSON], про що Ленінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР зроблено актовий запис №226; медичне свідоцтво про народження у [PERSON] 03.06.2016 року у Центральній міській клінічній лікарні №24 м. Донецька дитини, видане ЦМКЛ №24 м. Донецька, що є установої охорони здоровя так званої "ДНР". До матеріалів справи долучена Відмова Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації народження дитини №1609/3.2-25 від 18.10.2016 року. П. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.3 ст.257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявницею свідоцтво про народження серії ДНР №012475 03 червня 2016 року [PERSON], про що Ленінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР зроблено актовий запис №226; медичне свідоцтво про народження у [PERSON] 03.06.2016 року у Центральній міській клінічній лікарні №24 м. Донецька дитини, видане ЦМКЛ №24 м. Донецька, що є установої охорони здоровя так званої "ДНР", є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Крім цього, форма даних медичних документів не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Крім цього, суд бере до уваги додані до матеріалів справи фотокартки, на яких зображені дитина [PERSON] та його батьки [PERSON] і [PERSON], а також пояснення заявниці, яка підтвердила факт народження. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт народження , приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту народження та з метою захисту прав і свобод заявниці, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON]про встановлення факту народження дитини, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України. У по\-ряд\-ку ст.257-1 ЦПК Ук\-ра\-ї\-ни, рі\-шен\-ня су\-ду під\-ля\-гає не\-гай\-но\-му ви\-ко\-нан\-ню.

Outcome: approved