Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить, з урахуванням уточнених та змінених позовних вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної частки (паю), укладений між нею та відповідачем 05.05.2000 року серії АВК № 619682, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 802. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі розпорядження голови Олександрійської райдержадміністрації № 152-р від 05.04.1996 року вона, позивач, як член КСП «Войнівське» отримала право на земельну частку (пай) розміром 7, 31 умовних кадастрових гектарів, що посвідчується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КР № 0171492. З метою отримання Сертифікату вона звернулась до Державного земельного агентства в Олександрійському районі та 14.04.2014 року отримала відповідь про те, що на її ім»я було виготовлено та видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КР № 0171492, а також, що в книзі реєстрації сертифікатів 20.05.2000 року зареєстровано перехід права на зазначений сертифікат до [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу серії АВК № 619682, в підтвердження чого було надано копію витягу з книги реєстрації сертифікатів, в якій видно, що в графі «підпис власника сертифіката» стоїть не її підпис. Договір купівлі-продажу земельної частки (паю) укладений між нею та відповідачем 05.05.2000 року серії АВК № 619682, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 802 вона, позивач, також не підписувала, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того , відповідно вимог ст.ст. 6, 28, 29 Земельного кодексу України, який діяв на момент укладення оспорюваного договору отримання у приватну власність земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заборонялось, що є самостійною підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Позивач у судовому засіданні просила вимоги за позовом задовольнити посилаючись на те, що договір купівлі-продажу вона не підписувала. Також пояснила, що після того як вона отримала на руки Сертифікат на право на земельну частку пай, у 2000 році до неї приїхав чоловік на прізвище [PERSON], з яким вони домовились про оренду землі у зв»язку з чим вона йому віддала свій Сертифікат. Через деякий час цей чоловік їй заплатив 1500 грн і сказав, що це за сертифікат. Але наміру продавати землю вона не мала і у жодному документі не розписувалась. Представник позивача в судовому засіданні вимоги за позовом підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Адвокат [PERSON], який являється представником відповідача та третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини викладені у запереченнях. Також просив застосувати строк позовної давності. Представник Олександрійської райдержадміністрації Кіровоградської області вирішення вимог за позовом залишив на розсуд суду. Представник Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі в судове засідання не з»явився, причини неявки не повідомив. Суд , заслухавши пояснення позивача , представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані ними докази, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Олександрійської райдержадміністрації № 152-р від 05.04.1996 року позивач, як член КСП «Войнівське», отримала право на земельну частку (пай) розміром 7, 31 умовних кадастрових гектарів, що було посвідчено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КР № 0171492. 28.05.1997 року було виготовлено Сертифікат на право [PERSON] на земельну частку (пай) серії КР № 0171492 , який вона отримала на руки , що підтверджується її підписом в книзі реєстрації сертифікатів. 05.05.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір (серія АВК № 619682) купівлі продажу права земельної частки (паю), посвідченого сертифікатом серії КР № 0171492 від 28.05.1997 року площею 7.31 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж земельної ділянки в натурі, яка перебуває в колективній власності КСП «Войнівське». Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 802. Відповідно листа Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області від 14.05.2014 року (том № 1 а.с. 20) 10.05.2000 року в книзі реєстрації сертифікатів зареєстровано перехід права земельної частки (паю) посвідченого сертифікатом серії КР № 0171492 до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії АВК № 619682. Відповідно висновку експерта від 05.01.2017 року № 215, підпис, розташований у графі «продавець [PERSON]» лицевої сторони договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), укладеного між [PERSON] та [PERSON] 05.05.2000 року, виконаний [PERSON]. Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно ст. 44 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинний на час укладення оспорюваного договору, повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР в редакції 1963 року). На підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи, судом встановлено, що договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] 05.05.2000 року, було підписано саме позивачем. Тому доводи позивача про те, що оспорюваний договір вона не підписувала, суд розцінює критично. Стосовно доводів позивача про порушення вимог законодавства, під час укладення договору купівлі-продажу, що є самостійною підставою для визнання договору недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно ст. 6 ЗК України в редакції, яка була чинною на час укладення договору, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗК України 1990 року, який діяв на час укладання спірного договору, придбання земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Відповідно Указу Президента № 332/98 від 21 квітня 1998 року "Про захист прав власників земельних часток (паїв)", який був чинний на час укладення спірного договору , установлено, що в разі відчуження шляхом купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, переважне право на його придбання мають члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, а також селянські (фермерські) господарства та громадяни, які мають право їх створити. Договори купівлі-продажу, дарування, міни права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Отже, оскільки право на земельну частку (пай) підтверджує право особи, на ім'я якої видано сертифікат, на частку земельної ділянки у колективній власності, діючим на час укладання позивачем договору законодавством, не заборонялось відчуження права на земельну частку (пай) і для таких угод вимагалося їх укладення в нотаріальній формі. Судом встановлено, що на виконання вимог законодавства, 10.05.2000 року в книзі реєстрації сертифікатів зареєстровано перехід права земельної частки (паю), посвідченого сертифікатом серії КР № 0171492, до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії АВК № 619682. Згідно з абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розглядуцивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03 грудня 1999 року № 1529/99 у ході реалізації положень цього Указу, інших актів Президента України щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств та створення приватних (приватно-орендних) сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, які засновуються на приватній власності, а також під час укладення договорів оренди земельних часток (паїв) виходити з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Згідно з п. 2.2., п. 2.3. Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, затвердженого наказом Мін'юсту України та Держкомзему України від 6 червня 1996 року N 14/5/48, в редакції від 01 липня 1998 року (далі Порядок), громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом. Договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку. Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини та зазначені норми закону, у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення вимог позивача, оскільки жодних порушень вимог закону під час укладення спірного договору судом не встановлено. Оскільки судом не було встановлено порушення прав позивача, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок позивача.

Outcome: dismissed