Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спільною прибудинковою територією. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Він є власником 17/107 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, належить йому на праві приватної власності, що підтверджується державним Актом про право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 475827. Будинок [ADDRESS] є спільною частковою власністю та має декілька власників, які користуються спільною прибудинковою територією. До будинку з центральної дороги веде вихід загального користування, яким вони користуються для входу у свій будинок. В кінці травня відповідачка без згоди інших співвласників самовільно встановила паркан на території загального користування, встановлена огорожа перекриває доступ до його оселі й господарських споруд, чим створює йому перешкоди в користуванні власністю. З цього приводу він звернувся до відповідачки з досудовою претензією, в якій просив усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та дати вільний прохід до його власної оселі, нажаль, жодної відповіді він не отримав. Зважаючи на такі обставини, він та його родина вимушені заходити до власного будинку та виходити на вулицю через суміжну земельну ділянку, яка належить власнику сусіднього будинку іншої вулиці. Оскільки в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні спільною прибудинковою територією відповідач здійснювати відмовляється, він вимушений звернутися до суду із заявою про усунення перешкоди у користуванні спільною прибудинковою територією шляхом зобов`язання відповідача демонтувати паркан. Слід зазначити, що, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має прано в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувані право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 передбачено, то виключно судом вирішуються земельні спори з приноду володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За змістом частин 1, 2 ст.212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33 Постанови № 5 від 30.03.2012 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Враховуючи викладене, вважає, що даний позов є єдиною можливістю захистити його майнові права. За таких обставин вимушений звернутись до суду. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити (а.с.42). Відповідачка в судове засідання не з`явилась також, хоча про дату слухання справи повідомлялась належним чином, однак, конверти до суду повернулись з відмітками "за строками зберігання" (а.с.31, 40, 41), тому повідомлялась оголошенням на офіційному веб-сайті «Судової влади» (а.с.30, 33, 38). Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має прано в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувані право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 передбачено, то виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За змістом частин 1, 2 ст.212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33 Постанови № 5 від 30.03.2012 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Як встановлено в судовому засіданні, позивач по справі є власником 17/107 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О. (а.с.5-10). Земельна ділянка, на якій розташований будинок, належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується державним Актом про право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 475827 (а.с.10). Будинок [ADDRESS] є спільною частковою власністю та має декілька власників, які користуються спільною прибудинковою територією. До будинку з центральної дороги веде вихід загального користування, яким позивач користувався для входу у свій будинок (а.с.11-20). В кінці травня відповідачка по справі [PERSON] , без згоди інших співвласників, самовільно встановила паркан на території загального користування, який перекриває доступ до оселі й господарських споруд позивача [PERSON] (а.с.21-22), чим створила йому перешкоди в користуванні власністю. З цього приводу позивач звернувся до відповідачки з претензією та просив усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією, надавши вільний прохід до його власної оселі. Однак, жодної відповіді позивач не отримав. На теперішній час позивач та його родина вимушені заходити до власного будинку та виходити на вулицю через суміжну земельну ділянку, яка належить власнику сусіднього будинку іншої вулиці. Суд, даючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, дійшов висновку про те, що відповідач, дійсно, створює позивачу перешкоди у користуванні належною йому на праві власності частиною будинку та земельної ділянки, оскільки перешкоджає вільному доступу до належного йому майна. Оскільки в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні спільною прибудинковою територією відповідачка відмовляється, що підтверджується також й тим, що відповідачка відмовилась від отримання судової кореспонденції, суд вважає, що позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved