Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач вказує, що 19 жовтня 1999 року\~ помер його дядько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки загальною площею 2,3893 гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великобудищанської сільської ради Диканського району Полтавської області. \~ \~ \~ Вказуючи на те, що він за правом представлення як племінник померлого [PERSON], є спадкоємцем вказаного нерухомого майна, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що згідно діючого на момент відкриття спадщини Цивільного кодексу УРСР 1963 року він не являється спадкоємцем, позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на вказану вище земельну ділянку в порядку спадкування. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити повністю. Вказували на те, що позивач як племінник померлого [PERSON] за правом представлення є спадкоємцем належного йому майна. Також зазначили, що відмова приватного нотаріуса [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину є неправомірною, так як відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, правила книги шостої (спадкове право) Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, а відповідач у своєму письмовому клопотанні просив розглянути справу без участі його представника. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] у письмовому запереченні проти позову просив розглянути справу без його участі та у ньому вказав, що згідно Цивільного кодексу УРСР 1963 року, діючого на момент смерті [PERSON], позивач не являється спадкоємцем першої чи другої черги спадкування на майно чи взагалі спадкоємцем, а отже не може отримати свідоцтво по право на спадщину, а тому вважав позов безпідставним. \~ Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши у сукупності докази, суд приходить до висновку, що позов не\~ підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ Як встановлено в судовому засіданні, після смерті 19 жовтня 1999 року [PERSON] саме з цієї дати відкрилася спадщина на його майно. \~ \~ Факт смерті спадкодавця підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про його смерть. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Із дослідженого судом сертифіката серії ПЛ, № 004080 на право на земельну частку (пай) площею 4,4 умовних кадастрових га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великобудищанської сільської ради Диканського району Полтавської області вбачається, що власником цієї земельної ділянки був дядько позивача - [PERSON]. Із наявних у справі копій свідоцтв про народження, вбачається, що нині померлий [PERSON] дійсно був рідним дядьком позивача. Згідно довідки приватного нотаріуса [PERSON] від 12 березня 2016 року видно, що за заявою [PERSON] після померлого [PERSON], було заведено спадкову справу № 110/2015. Також у своїй довідці та запереченні на позов нотаріус вказує на\~ неможливість оформлення позивачем у нотаріальному порядку спадкових прав на спірну земельну ділянку у зв'язку із тим, що він згідно Цивільного кодексу УРСР 1963 року, діючого на момент смерті [PERSON], не являється спадкоємцем. Позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, вказував на те, що він згідно ст. 1266 ЦК України являється спадкоємцем за правом представлення як племінник померлого [PERSON] Згідно ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно копії свідоцтва про смерть від 15 березня 1995 року брат спадкодавця [PERSON] - [PERSON] помер раніше. Тобто, спадщину прийняти чи не прийняти, не міг, бо його не було в живих на день смерті спадкодавця [PERSON]. Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже за змістом вказаних норм застосування ЦК України 2003 року до спадщини, яка відкрилася до набрання ним чинності можливе за двох умов: по-перше спадщина відкрилася і шестимісячний строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, і по-друге з моменту її відкриття і до 1 січня 2004 року спадщина не була прийнята ніким із наявних тоді на цю спадщину спадкоємців , яких як спадкоємців визначав ЦК України 1963 року. Аналогічні роз'яснення містить пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася 19 жовтня 1999 року і шестимісячний строк на її прийняття закінчився 19 квітня 2000 року, тобто до 1 січня 2004 року, то до спірних відносин повинні застосовуватись положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтями 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР в редакції 1963 року до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Цивільний кодекс УРСР 1963 року не передбачав спадкування племінниками та за правом представлення, а тому позивач не входить до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] Виходячи з того, що позивач ні на день відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], ні під час шестимісячного строку для її прийняття не входив до кола спадкоємців згідно діючого на час відкриття спадщини і проміжку часу для прийняття цієї спадщини ЦК УРСР 1963 року, а норми діючого з 01 січня 2004 року Цивільного кодексу України не мають зворотньої дії у часі, згідно якого племінники могли б успадковувати спадщину померлого дядька, то вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку померлого його дядька [PERSON] у 1999 році є безпідставними. Враховуючи те, що позивач, згідно чинного на час відкриття спадщини Цивільного кодексу УРСР 1963 року, не входить до кола спадкоємців, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed