Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

02 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, Білопільської районної державної адміністрації Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01 жовтня 1995 року помер [PERSON], який до дня смерті проживав разом зі своєю дружиною [PERSON], яка померла 07 січня 1996 року. Після її смерті відкрилася спадщина на все її майно та майнові права після смерті чоловіка. З 1959 року [PERSON] по 1985 рік був членом колгоспу «Радянська Україна» Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Після його виходу на пенсію колгосп «Радянська Україна» був розділений на колгоспи «Мирний» та «Обрій». У 1990-х роках відбулося розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій», правонаступника колгоспу «Обрій». Потім правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій» стало СП «Павлівське». Будучи членом колгоспу «Радянська Україна» [PERSON] при розпаюванні земель мав право на земельну частку (пай), але помилково не був включений до списку громадян, що мають право на земельну частку (пай) вищевказаного КСП, у звязку з чим за життя так і не одержав сертифікат на право на земельну частку (пай). життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. Позивач зазначає, [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном, що залишилось після смерті чоловіка шляхом проживання зі спадкодавцем до дня його смерті. Позивач є спадкоємцем спадкової маси за заповітом після смерті [PERSON] Однак у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів він не може оформити спадщину на земельну ділянку, право на яку належало [PERSON] Посилаючись на викладене, [PERSON] просить визнати за ним у порядку спадкування за заповітом після померлої 07 січня 1996 року [PERSON] право власності на земельну частку (пай), розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, із земель резервного фонду Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, право на яке належало померлому 01 жовтня 1995 року [PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON]та його представник за довіреністю [PERSON] не зявився, представник надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа, в якому просив розглянути справу без участі їх представника, з позовом згодні. Представник відповідача Білопільської районної державної адміністрації [PERSON] надала суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника, не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальна контори Сумської області в судове засідання також не зявився. Нотаріус надіслала листа про розгляд справи у відсутність їх представника. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру в Білопільському районі Сумської області в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив. У звязку з неявкою сторін, третіх осіб, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що згідно з п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], який помер 01 жовтня 1995 року та [PERSON], яка померла 07 січня 1996 року, слід застосовувати і норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення і норми нині діючого Цивільного кодексу України, так як спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року та продовжують існувати на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений у статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 534 ЦК Української РСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зокрема, статтею 1216 ЦК України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що 01 жовтня 1995 року помер [PERSON], що підтверджується записом акта про смерть № 41 (а. с. 41). Згідно копії запису акту про шлюб № 1 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у 1954 році (а. с. 39). 07 січня 1996 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП № 245134 (а. с. 6). [PERSON] з 1959 року по 1985 рік був членом колгоспу «Радянська Україна» Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи ксерокопією довідками, виданими колгоспом, розрахунком пенсії та протоколом № 7/101 від 22 липня 1985 року, які стали підставою для призначення пенсії [PERSON] як колгоспнику (а. с. 12, 15-25). Відповідно до довідок Павлівської сільської ради від 04 липня 2016 року колгосп «Радянська Україна» був розділений на два колгоспи «Мирний» та «Обрій». КСП «Павлівське» є правонаступником колгоспу «Мирний» (а. с. 10). До списків громадян-членів Колективних сільськогосподарських підприємств «Мирний» та «Обрій» Білопільського району Сумської області, які є додатками до вказаних держаних актів, на право колективної власності на землю серії СМ № 00023 та серії СМ № 00024 [PERSON] включений не був, що підтверджується довідкою, виданою відділом Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області (а. с. 7 та дослідженими матеріалами цивільної справи № 573/1697/16-ц). Судом також встановлено, що колективне сільськогосподарське підприємство «Обрій» та колективне сільськогосподарське підприємство колгосп «Мирний» були правонаступниками колгоспу «Радянська Україна» Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області на час розпаювання земель, підтверджується Статутами КСП «Обрій» та КСП колгоспу «Мирний». Внести зміни у список осіб, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю серії СМ № 00024, виданого Павлівською сільською радою народних депутатів Білопільського району Сумської області 28 липня 1995 року, на даний час неможливо у звязку з ліквідацією підприємства та смертю [PERSON]. Разом з цим, суд вважає доведеним той факт, що на момент видачі вищевказаного державного акта у [PERSON] як члена колгоспу «Радянська Україна», правонаступником якого в подальшому стало КСП «Обрій», виникло право на земельну частку (пай). Як вбачається з інформаційної довідки відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області, розмір земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Павлівської сільської ради на час розпаювання в КСП «Обрій» становив 4,72 умовних кадастрових гектари, нормативна грошова оцінка якого складає 86\~136 грн. (а. с. 14). Відповідно до довідки Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 04 липня 2016 року на території сільської ради є землі запасу та резервні землі загальною площею 454 га (а. с. 12). У відповідності до заповіту, посвідченого 15 листопада 1995 року секретарем виконавчого комітету Павлівської сільської ради Білопільського району, зареєстрованого в реєстрі за № 225, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON], [INFO] (а. с. 42). Відповідно до довідок виконавчого комітету Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 25 липня 2016 року та 05 жовтня 2016 року [PERSON] який помер 01 жовтня 1995 року на день смерті був зареєстрований та проживав в [INFO]. Разом з ним була зареєстрована та проживала дружина [PERSON], яка померла 07 січня 1996 року. За життя спадкодавця та протягом 6 місяців з дня йог смерті вели спільне господарство, вступила в управління спадковим майном, зберігала документи на спадкове майно. Виконкомом сільської ради 15 листопада 1995 року посвідчено заповіт від імені [PERSON] за № 225, який не змінювався і не відмінявся. [PERSON], який помер 01 жовтня 1995 року дійсно проживав за адресою: [INFO] (Пролетарська), буд.4 Білопільського району сумської області (а. с. 8-9). Отже, судом встановлено, що [PERSON] як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину після [PERSON] в порядку, встановленому ст. 549 ЦК УРСР. Також відповідно до положень ЦК України він успадкував і майнове право на земельну частку (пай) у розмірі 4,72 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності КСП «Обрій», яке в свою чергу [PERSON] успадкувала від померлого чоловіка [PERSON]. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2016 року (справа № 573/1697/16-ц) визнано за [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 07 січня 1996 року, право власності на земельну частку (пай), розміром 4,72 умовних кадастрових гектари, нормативною грошовою оцінкою 86 136 гривень, із земель сільськогосподарського призначення резервного фонду Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 26-28). Як вбачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 06 грудня 2016 року спадкові справи після померлих 01 жовтня 1995 року [PERSON] та померлої 07 січня 1996 року [PERSON], держнотконторою не заведені (а. с. 44,45). Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України 2003 року визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується. Частиною 3 статті 2 ЗК України передбачено, що об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно з ч. 11 ст. 25 ЗК України резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно із п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" розяснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою. Аналіз викладених вище норм законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Крім того, слід враховувати, що строк позовної давності для вимог про визнання права на майно учасника спільної власності обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися, що її право на це майно оспорюється. У відповідності до ч. 9 ст. 5 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на час виникнення правовідносин, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема, передбачено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 вказаного Закону документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема, є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема, передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 07 січня 1996 року, позивач [PERSON] має право на земельну частку (пай), площею 4,72 умовних кадастрових гектари, із земель сільськогосподарського призначення резервного фонду Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, право на яку належало померлому 01 жовтня 1995 року [PERSON], а отже позовні вимоги підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved