Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У суд з позовною заявою звернувся [PERSON] в якій просить визнати недійсними рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року «Про передачу [PERSON] безкоштовно у приватну власність площею 0,25 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки площею 0,31 га для ведення особистого підсобного господарства» та рішення Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №23/2 від 23.11.2009 року «Про затвердження рішення виконкому сільської ради №43 від 25.11.1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та визнати недійсним Державний акт серії ЯК №050056 від 22.03.2012 року виданий на підставі рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року та рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради №23/2 від 23.11.2009 року [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №072338041001968 та Державного акту серії ЯК №050067 від 22.03.2012 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року та рішення Вишнівської сільської ради №23/2 від 23.11.2009 року [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,2918 га по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №072338041001969 та визнати недійсними державну реєстрацію вказаних державних актів на право власності на земельні ділянки. Свої вимоги обґрунтував тим, що на підставі рішення Любомльського районного суду від 12.07.2012 року він провів реєстрацію прав власності на 1/3 частину житлового будинку та надвірних споруд, які знаходяться по [ADDRESS], однак не може оформити перехід права власності на частину земельної ділянки, право на яку має відповідно до ст.120 ЗК України, оскільки відповідачу [PERSON], яка проживає за вищевказаною адресою, виданий Державний акт від 22.03.2012 року серії ЯК № 050056 на право власності на 0,2500 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою і державний акт серії ЯК № 050067 на право власності площею 0,2918 га земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Визнання частково недійсними самих державних актів на право власності на вказані вище земельні ділянки законом не передбачено і суперечить ч.9 ст. 126 ЗК України. Оскільки державний акт є похідним від відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки, а тому позивач також просить визнати недійсними вищевказані рішення Вишнівської сільської ради, якими були передані [PERSON], земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства. Вказуючи, що земельні ділянки були у користуванні попереднього власника житлового будинку [PERSON], яка померла [INFO] і передачу Вишнівською сільською радою спірних земельних ділянок, що залишились після смерті спадкодавця вважає неправомірними. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, та у його поясненнях. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали та пояснили, що спірні земельні ділянки набуті відповідачкою у власність на законних підставах. На підставі рішень виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року та № 23/2 від 23.11.2009 року їй було видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯК № 050056 від 22.03.2012 року, та серії ЯК №050067 від 22.03.2012 року відповідно до яких їй на праві власності належать земельні ділянки відповідно площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та площею 0,2918 га ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS]. Право власності на дані земельні ділянки вона набула на підставі рішень органів виконавчої влади і стала законною власницею земельних ділянок при цьому вважає, що права позивача порушені не були. [PERSON], яка в судовому засіданні була визнана третьою особою на стороні відповідача [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позов не визнала і вважає, що її сестра на законних підставах стала власником спірних земельних ділянок. Представник Вишнівської сільської ради Любомльського району позов не визнав та пояснив, що відповідачці [PERSON] земельні ділянки по [ADDRESS] площею 0,25 га та 0,31 га передано у власність на підставі рішень Вишнівської сільської ради у встановленому законом порядку. Представник відділу Держземагенства у Любомльському районі Волинської області позов не визнав та вважає, що підстав припинення права власності відповідачки [PERSON], як визнання недійсними рішень Вишнівської сільської ради, так і визнання недійсними державних актів та їх державної реєстрації підстав не має. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З свідоцтва про державну реєстрацію прав вбачається, що позивач [PERSON] володіє 1/3 частиною житлового будинку в [ADDRESS]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 050056 [PERSON], належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою Волинська обл. Любомльський р-ну с. Вишнів. Згідно державного акту серії ЯК № 050067 [PERSON], належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,2918 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно витягу архівної копії від 07.02.2011 №42 рішення №43 від 25.11.97 року виконкому Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області [PERSON] було безкоштовно передано у приватну власність 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,31 га для ведення підсобного господарства. Рішенням виконавчого комітету Вишнівської сільської ради від 23.11.2009 року № 23/2 було затверджено рішення виконавчих комітетів, зокрема №43 від 25.11.1997 року по передачі земельних ділянок у приватну власність. З витягу з Державного реєстру правочинів №12329310 від 19.12.2102 року вбачається, що земельна ділянка, площею 0,2918 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» розташована в [ADDRESS], кадастровий номер: 0723380400:01:002:0179 була подарована [PERSON] її рідній сестрі [PERSON], номер правочину 5391883. З витягу з по господарської книги №1 Вишнівської сільської ради вбачається, що житловий будинок, в якому проживає [PERSON] побудований у 1960 році. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.08.1995 року вбачається, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] в с. Вишнів Любомльського р-ну Волинської області. Отже, на час прийняття вищевказаних рішень Вишнівською сільською радою, зокрема на спірній земельній ділянці 0,25 га вже був збудований житловий будинок, що належав на праві власності [PERSON], яка померла [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими спорудами, по [ADDRESS], а спадкоємцями за законом першої черги даного спадкового майна є сторони [PERSON], [PERSON], [PERSON] . Рішенням Любомльського районного суду від 20 квітня 2012 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частини нерухомого майна, зокрема: житлового будинку А-1, прибудови - а, сараю Д-1, огорожі - 1, воріт - 2, убиральні - В, яке знаходиться в [ADDRESS] відповідно до даних технічного паспорта на об'єкт нерухомого майна. На підставі зазначеного рішення суду було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що стверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 12 липня 2012 року № 34812814, з якого випливає, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка житлового будинку [ADDRESS]. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Шацької державної нотаріальної контори, в. о. нотаріуса Любомльської державної нотаріальної контори Волинської області 13 вересня 2013 року, спадкоємцями майна [PERSON], яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], належного спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого Вишнівською сільською радою 18 травня 2001 року та зареєстрованого в цей же день у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації номер запису №27, є її діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен з яких успадковує по 1/3 частки, а згідно витягу з архівної копії рішення № 43 виконкому Вишнівської сільської ради від 25 листопада 1997 року вбачається, що [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Вишнів площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,31 га. Таким чином, виконавчий комітет Вишнівської сільської ради своїм рішенням у 1997 році, затвердженим рішенням цієї ж ради 23 листопада 2009 року, передав спірну земельну ділянку 0,25 га у приватну власність відповідачу [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, тоді як на зазначеній земельній ділянці вже був збудований житловий будинок, який належав спадкодавцю [PERSON], після смерті якої спадкоємці за законом першої черги [PERSON], [PERSON] в тому числі і відповідач [PERSON] своє право на спадщину в установленому законом порядку не оформили. Тобто, рішення виконкомів Вишнівської сільської ради №43 від 25.11.1997 року та №23/2 від 23.11.2009 року про затвердження першого в частині передачі [PERSON] безкоштовно у приватну власність площею 0,25 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, було прийнято незаконно без врахування виниклих спадкових правовідносин між сторонами з порушенням чинного законодавства України, зокрема: згідно ст.1 Декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським , селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, в межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч.1, 4 ст.120 ЗК України у разі у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, або її частину, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення. Уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право власності на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказана правова норма також передбачена ст.377 ЦК України, зокрема, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ст. 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб, що підтверджується нормами ст. ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Право посвідчене державним актом і є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Таким чином, за змістом ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою і захист порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. З огляду на вищенаведене, аналізуючи перевірені докази по справі та вимоги чинного законодавства, та враховуючи, що [PERSON] набув право власності на 1/3 частину житлового будинку і до нього перейшло право власності на 1/3 земельної ділянки, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, зокрема визнати недійсними рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року та №23/2 від 23.11.2009 року відповідно про затвердження вказаного рішення в частині "Передачі [PERSON] безкоштовно у приватну власність площею 0,25 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» та визнати недійсним Державний акт серії ЯК №050056 від 22.03.2012 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області №43 від 25.11.1997 року та рішення виконавчого комітету Вишнівської сільської ради №23/2 від 23.11.2009 року [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №072338041001968 та визнати недійсним його державну реєстрацію. В решті позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю, оскільки відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,31 га для ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] на законних підставах, згідно порядку та вимог чинного законодавства України. Оскільки, сторони відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору то згідно ч.2 ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави у порядку встановленому КМ України.

Outcome: partial