Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу, звільнення майна з-під арешту та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 13 листопада 2007 року, між нею, [PERSON], як Покупцем і [PERSON], як Продавцем, був укладений попередній договір, згідно якого, Відповідач (Продавець), у порядку і на умовах визначених у договорі, зобовязався продати та до 31 грудня 2012 року укласти договір купівлі-продажу, у нотаріальній формі, щодо належного Відповідачу на праві приватної власності, нерухомого майна, а саме - земельної ділянки, загальною площею 0,07га, що розташована за адресою: с. Біла Церква, вул. Київська, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно п.2.3 даного попереднього договору, ними була визначена загальна вартість відчужуваного Відповідачем вищезазначеного обєкта нерухомого майна, в розмірі 50\~000 (пятдесят тисяч) гривень. Згідно ж цього пункту, нею [PERSON], в момент підписання попереднього договору від 13 листопада 2007 року, було виплачено Відповідачу зобовязальний (авансовий) платіж, у сумі 30\~000 (тридцять тисяч) гривень. Підтвердженням чого, слугує власноручно підписаний Відповідачем вищезазначений договір, в якому останнім, власносручно написано, під графою «Підписи сторін», факт отриманих ним від неї, коштів, в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. У відповідності до п.1 Попереднього договору, укладеного 13 листопада 2007 року, між [PERSON] і [PERSON], вони сторони зобовязалися, до 31 грудня 2012 року, укласти нотаріально договір купівлі продажу на вищезазаначену земельну ділянку. Невдовзі, до закінчення терміну, по взятому на себе за попереднім договором зобовязанню, Відповідач, запропонував їй укласти Договір купівлі продажу, в простій письмовій формі щодо вищевказаного нерухомого майна, щоб не пропустити вказаний в попередньому договорі строк, оскільки йому терміново потрібні були кошти, а документи необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу вищевказаного майна, ще не були належним чином готові. Таким чином, 30 грудня 2012 року, вона з Відповідачем уклали, в простій письмовій формі, Договір купівлі-продажу земельної ділянки. Цього ж дня вона виплатила остаточну суму за куплене майно в розмірі 20\~000 (двадцять тисяч) гривень. На підтверження чого, знову в графі «Підписи сторін», Відповідачем даний факт був власноручно письмово підтверджений. Оскільки, документи, щодо придбаної нею земельної ділянки, ще не були в повній мірі підготовлені, а на їхню належну підготовку для подальшого нотаріального посвідчення договору потрібно було ще якийсь час, Відповідач запевнив її, що документи для нотаріального посвідчення договору, будуть підготовлені ним в найближчий час. Таким чином, всі покладені на неї, за Договором зобовязання, вона виконала. Отже, договір був укладений і набрав чинності з моменту його підписання, тобто 30 грудня 2012 року. Однак після, виконання нею умов договору, [PERSON], почав ігнорувати її численні звернення, зявитися до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі продажу на вищезазначену земельну ділянку. При цьому, Відповідач не заперечував і не заперечує, що продаж їй вищевказаного нерухомого майна, відповідає його справжній волі, а при підписанні договору купівлі-продажу вони домовилися щодо усіх істотних умов. Але згодом, як вбачається з даних викладених в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна за № 71534708 від 27 жовтня 2016 року та даних з витягу з державного земеьного кадастру про земельну ділянку від 2 листопада 2016 року за № НВ 2101609942016, Відповідачем все ж таки було належним чином, згідно законодавста, оформлено та зереєстровано право власності, на придбану нею земельну ділянку, площею 0,07 га, кадастровий номер якої 2123681000:06:001:0057, що розташована по вулиці Київська в селі Біла Церква, Рахівського району, Закарпатської області. Проте, подальше нотаріальне оформлення договору купівлі продажу вищезаначеної земельної ділянки, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виявилося неможливим. Оскільки, як стало їй відомо з даних викладених в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна за № 72284060 від 4 листопада 2016 року, на все майно Відповідача, районним відділом Державної виконавчої служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, після укладання ними сторонами, договору купівлі продажу земельної ділянки в простій письмовій формі, накладено арешт. Зазначає, що всі умови, необхідні для виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна, були ними виконані, але з вини Відповідача, вона не може врегулювати. У зв"язку з чим просила визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] як продавцем та [PERSON], як покупцем. Звільнити з-під арешту земельну ділянку, площею 0,07 га, що розташована по вул. Київська в с.Біла Церква, Рахівського району Закарпатської області. Визнати за [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER], мешканкою [ADDRESS], право власності на нерухоме майно, земельну ділянку, загальною площею 0,07 га, кадастровий номер - 2123681000:06:001:0057, що розташована по вул. Київська в с. Біла Церква Рахівського району Закарпатської області. В судовому засіданні позивачка [PERSON] присутня не була. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Надав заяву про визання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в судове засідання не з"явився. Начальник відділу [PERSON] надав заяву, в якій просить справу розглянути по суті без представника відділу. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.\~ Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року, між [PERSON], як Покупцем і [PERSON], як Продавцем, був укладений попередній договір, згідно якого, Відповідач (Продавець), у порядку і на умовах визначених у договорі, зобовязався продати та до 31 грудня 2012 року укласти договір купівлі-продажу, у нотаріальній формі, щодо належного Відповідачу на праві приватної власності, нерухомого майна, а саме - земельної ділянки, загальною площею 0,07га, що розташована за адресою: с. Біла Церква, вул. Київська, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно п.2.3 даного попереднього договору, ними була визначена загальна вартість відчужуваного Відповідачем вищезазначеного обєкта нерухомого майна, в розмірі 50\~000 (пятдесят тисяч) гривень. Згідно ж цього пункту, [PERSON], в момент підписання поперенього договору від 13 листопада 2007 року, було виплачено Відповідачу зобовязальний (авансовий) платіж, у сумі 30\~000 (тридцять тисяч) гривень. Підтвердженням чого, слугує власноручно підписаний Відповідачем вищезаначений договір, в якому останнім, власносручно написано, під графою «Підписи сторін», факт отриманих ним від позивачки, коштів, в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до п.1 Попереднього договору, укладеного 13 листопада 2007 року, між [PERSON] і [PERSON], сторони зобовязалися, до 31 грудня 2012 року, укласти нотаріально договір купівлі продажу на вищезазаначену земельну ділянку. 30 грудня 2012 року, Позивач з Відповідачем уклали, в простій письмовій формі, Договір купівлі-продажу земельної ділянки. Цього ж дня вона виплатила остаточну суму за куплене майно в розмірі 20\~000 (двадцять тисяч) гривень. На підтверження чого, знову в графі «Підписи сторін», Відповідачем даний факт був власноручно письмово підтверджений. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 30 грудня 2012 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору. Однак відповідач [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення даного договору, на додаткові вимоги позивача щодо цього не відреагував, та крім того згідно даних, викладених в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна за № 72284060 від 4 листопада 2016 року, на все майно Відповідача, районним відділом Державної виконавчої служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, після укладання сторонами, договору купівлі продажу земельної ділянки в простій письмовій формі, накладено арешт. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, особа, яка вважає, що на майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2012 року дійсним та позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 30 грудня 2012 року. Дане право не виконується відповідачем, натомість доказів на спростування вимог позову ним не надано, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності і звільнення майна з-під арешту. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачкою не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останньою.

Outcome: approved