Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Посилався при цьому на ті обставини, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Вказаний шлюб був зареєстрований 03 вересня 2014 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER] , про що в Книзі реєстрації шлюбів 03 вересня 2014 року року було зроблено відповідний актовий запис за номером 1297. В шлюбі спільних дітей вони не мають. Як члени сім"ї відповідачі були зареєстровані в спірному помешканні. Сімейне життя з [PERSON] не склалося, виявилося що вони є людьми з різними характерами та поглядами на життя, відповідачка постійно провокувала його на сварки, застосовувала психічне насильство. Все це призвело до того, що він, позивач, з кінця жовтня 2017 року тимчасово вимушений був не проживати в своїй квартирі, що належить йому на праві приватної власності. Також [PERSON] безпідставно, з метою заволодіння його власністю 18 січня 2018 року звернулась до Святошинського районного суду м.Києва із заявою про визнання його недієздатним та встановлення над ним опіки, хоча він ніколи не страждав на будь-які психічні захворювання та не перебував на обліку у лікаря-психіатра. Після дачі ним пояснень та відповідних документів ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 06 липня 2018 року заява [PERSON] була залишена без розгляду. Фактично шлюбні відносини між ними припинені з серпня 2017 року та спільне господарство не ведеться з цього часу. За таких обставин вважаючи, що нормальні шлюбні відносини між ними не могли бути поновлені, він звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON] та рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08 грудня 2018 року, що набрало законної сили в справі №759/3780/18, пр. №2/759/4043/18 шлюб було розірвано.Крім того, позивач зазначає, що після поселення в квартиру [PERSON] та її син - [PERSON] комунальних платежів, користуючись вказаною квартирою, не здійснювали, у зв`язку з чим, станом на 01.09.2018 року утворилась заборгованість по утриманню будинку 2147, 37 грн. та заборгованість за вивезення побутових відходів - 138, 60 грн. і лише напередодні засідання в справі про розірвання шлюбу 20 листопада 2018 року [PERSON] та її син - [PERSON] забравши всі речі з квартири, меблі, посуд, білизну, електроприлади та інше устаткування, вивезли все це майно в невідомому напрямку. Позивач зазначає, що з листопада 2018 року відповідачі в квартирі не проживають, будь-якого майна їх в квартирі не залишилось, комунальних та інших обов`язкових платежів не сплачують, а на його адресу лише приходять листи з кредитних установ про необхідність сплати боргів за [PERSON] , до яких він не має жодного відношення. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України [PERSON] просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду письмову заяву, де просить розглядати справу за її відсутності (а.с.45-48, 50,77, 80, 81,86). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.52, 78-79). Суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності відповідачів та постановити заочне рішення відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON] , допитавши свідка [PERSON] , дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2-кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.8-14, 85). [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вказаний шлюб був зареєстрований 03 вересня 2014 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER] , про що в Книзі реєстрації шлюбів 03 вересня 2014 року року було зроблено відповідний актовий запис за номером 1297 (а.с. 16). В шлюбі спільних дітей вони не мають. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06 грудня 2018 року, що набрало законної сили в справі №759/3780/18, пр. №2/759/4043/18 шлюб було розірвано (а.с.18). Після реєстрації з [PERSON] шлюбу, 23.09.2014 року позивач на прохання [PERSON] зареєстрував її та її сина від попереднього шлюбу - [PERSON] , що є повнолітнім, у своїй квартирі, що належить йому на праві особистої приватної власності (а.с.19, 87). Як пояснив позивач після поселення в квартиру [PERSON] та її син - [PERSON] комунальних платежів, користуючись вказаною квартирою, не здійснювали, у зв`язку з чим, станом на 01.09.2018 року утворилась заборгованість по утриманню будинку 2147, 37 грн. та заборгованість за вивезення побутових відходів - 138, 60 грн. Вказана обставина стверджується дослідженою судом довідкою (а.с.20). Як пояснив позивач напередодні засідання в справі про розірвання шлюбу, а саме 20 листопада 2018 року [PERSON] та її син - [PERSON] забравши всі речі з квартири, меблі, посуд, білизну, електроприлади та інше устаткування, вивезли все це майно в невідомому напрямку та залишивши в квартирі бруд та сміття та фактично поставивши його, інваліда III групи, вкрай тяжке матеріальне становище. Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , показала при цьому, що з грудня 2018 року вона підтримує фактичні шлюбні стосунки з [PERSON] та проживає разом з ним в спірному помешканні за його згоди, вони ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхтто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 Житлового кодексу України унормовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення Глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживали у спірному житловому приміщенні в якості членів сім`ї власника і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вказаних положень закону дає підстави для висновку, що право на користування житловим приміщення є похідним від права власності, і, оскільки відповідачі перестали бути членами сім`ї позивача, не пов`язані спільним побутом, добровільно залишили житлове приміщення, в якому зареєстровані, а [PERSON] має намір використовувати житло для власного проживання, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кв. [ADDRESS] . Судова практика та позиція Верховного суду викладена в Постанові Верховного суду від 22.05.2019 року в аналогічній справі №759/11863/16-ц, пр. №61-22689св18. Також аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved