Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про визнання договору дійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивач та відповідач [PERSON] є рідними сестрою та братом. Дошлюбне прізвище позивача [PERSON] . [INFO] померла мати сторін - [PERSON] , За життя їх мати склала заповіт, який було посвідчено 18.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Едемською - Фастовець О.О. за реєстровим номером 831. За змістом вказаного заповіту [PERSON] заповіла належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] (надалі спірна кварт відповідачу [PERSON] . Інша 1/2 частка спірної квартири належить позивачу [PERSON] , що підтверджується Договором № 505.М обміну від 14.02. року, укладеним та зареєстрованим за № 505.М АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості». Крім того, вказаний Договір обміну було зареєстровано Орендним підприємством № 2 Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації 17.02.1998 року в реєстровій книзі № 223, за реєстровим номером 37401. Після смерті матері для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Але постановою від 06.05.2019 року № 214/02-31 нотаріус відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на недійсність Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у зв"язку із його невідповідністю вимогам ст. 47, 48, 227 Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та неповноліття на час укладання договору обміну відповідачки [PERSON] , 1987 року народження, яка не могла бути членом товарної біржі. Тому [PERSON] звернувся до суду. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року (справа № 335/5522/19) було встановлено факт належності на праві власності 1/2 частки спірної квартири [PERSON] , померлій [INFO], на підставі Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, зареєстрованого за № 505.М АТ' «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» та Орендним підприємством № 2 Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації 17.02.1998 року в реєстровій книзі № 223, за реєстровим номером 37401. Вказаним рішенням суд встановив, що відновлення прав на спірну квартиру можливе в судовому порядку, тому також визнав за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на 1/2 частку спірної квартири. 16.03.2020 року позивач вирішила укласти договір дарування належної їй 1/2 частки спірної квартири, але постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 16.03.2020 року № 126/02-31 їй було в цьому відмовлено із посиланням на недійсність Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у зв"язку із його невідповідністю вимогам ст. 47, 48, 227 Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та її неповноліття на час укладання договору, бо вона тому не могла бути членом товарної біржі. Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 166917212 від 17.05.2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , на яку [PERSON] від свого та мого імені обміняла спірну квартиру в 1998 році, вже неодноразово змінювала власників. На час укладання договору обміну вона належала [PERSON] . На теперішній час вона належить [PERSON] , який отримав право власності на неї 15.10.2016 року на підставі договору міни, укладеного з [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. У зв"язку з вищевикладеним позивач вважає, що відновити свої права на спірну квартиру можливо тільки в судовому порядку. На підставі викладеного позивач просить: - визнати дійсним в частині 1/2 квартири [ADDRESS] Договір № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, укладений між [PERSON] , яка діяла від свого та її імені, та [PERSON] , та зареєстрованого за № 505.М АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» та Орендним підприємством № 2 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.02.1998 року в реєстровій книзі № 223, за реєстровим номером 37401; - визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири на підставі Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від неї надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, без фіксації судового процесу, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.12, ч. 1 та ч. 2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненнямнею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 82 ч. 4 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 26.10.2018 року Запорізьким МВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області. За життя [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено 18.04.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. за реєстровим номером 831. За змістом вказаного заповіту [PERSON] заповіла належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] (надалі спірна квартира) відповідачу [PERSON] . Інша 1/2 частка спірної квартири належить позивачці [PERSON] , що підтверджується Договором № 505.М обміну від 14.02.1998 року, укладеним та зареєстрованим за № 505.М АТ «Запорізька Регіональна Біржа Нерухомості» (надалі Договір обміну). Крім того, вказаний Договір обміну було зареєстровано Орендним підприємством № 2 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.02.1998 року в реєстровій книзі № 223, за реєстровим номером 37401. Після смерті матері для оформлення спадщини [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Але постановою від 06.05.2019 року № 214/02-31 нотаріус відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, посилаючись на недійсність Договору 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. ст. 47, 48, 227 ЦК УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та неповноліття на час укладання договору обміну позивачки [PERSON] , 1987 року народження, яка не могла бути членом товарної біржі. Таким чином, оформити свої спадкові права [PERSON] не міг, тому звернувся з позовом до суду. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року (справа № 335/5522/19) було встановлено факт належності на праві власності 1/2 частки спірної квартири [PERSON] , померлій [INFO], на підставі Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, а також було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частку спірної квартири. 16.03.2020 року позивачка[PERSON] також вирішила укласти договір дарування належної їй 1/2 частки спірної квартири, але постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 16.03.2020 року № 126/02-31 їй також було в цьому відмовлено із посиланням на недійсність Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 47, 48, 227 Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, а саме: відсутність нотаріального посвідчення та її неповноліття на час укладання договору. Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на розпорядження своєю власністю. Відповідно до розділу ІІ, глави 2 п. 1.1.,1.2. „Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, передбачено, що «Правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього». Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 241 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Згідно ст. 242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту Договору № 505.М обміну квартир від 14.02.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Отримавши державну реєстрацію в Орендному підприємстві № 2 «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 17.02.1998 року права власності на квартиру [ADDRESS] , держава цим самим визнала право власності позивачки та її матері [PERSON] на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Водночас позивачка [PERSON] була на час укладання договору неповнолітньою, тому не могла бути членом біржі, а її мати - [PERSON] на теперішній час померла. Тому суд вважає, що в частині визнання договору обміну дійсним, позов задоволенню не піддягає. Між тим, в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку спірної квартири позов є обґрунтованим та таким, який підлягає задоволенню. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття „майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності». Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Відповідно до ч. 4 ст. 206ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість.

Outcome: partial