Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить виключити запис про нього як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки він не є його біологічним батьком. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що на момент зачаття та народження сина він не був його батьком. Оскільки мати дитини [PERSON] перебувала з ним у шлюбі та народила дитину після укладення шлюбу, тому в актовому записі про народження дитини № 94 від 10 вересня 2014 року він записаний її батьком. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та представник позивача вказав, що хоч і позивач на час народження дитини знав про те, що не є її біологічним батьком, але зареєстрував себе як батько дитини, однак в даний час не бажає визнавати себе її батьком, оскільки це порушує його право на повагу до свого приватного і сімейного життя, яке закріплене у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позову не визнали, вказавши, що підстав для його задоволення немає, оскільки позивач не вправі оспорювати батьківство, виходячи з того, що в момент реєстрації себе батьком дитини [PERSON] він знав, що не є його батьком. У задоволенні позову просять відмовити. Третя особа Теребовлянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області у судове засідання не з"явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив 29 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ), актовий запис № 87. [INFO] у сторін народилась дитина [PERSON] . Відповідно до актового запису про народження дитини [PERSON] № 94 від 10 вересня 2014 року батьком дитини є [PERSON] . Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 1 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч.1 ст.136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122,124,126 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Згідно з частиною п`ятою цієї статті вказаного Кодексу не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини [PERSON] знав, що не був його батьком, однак зареєстрував себе батьком дитини в національному органі державної реєстрації актів цивільного стану, що підтверджується поясненням сторін, показаннями відповідача [PERSON] як свідка, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , висновком експерта за результатами психо-фізіологічного обстеження з використанням поліграфа від 28 жовтня 2018 року. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зі змісту ч.1,2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 2). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина 4). У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина 8). Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року, за своєю юридичною природою є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, та є частиною національного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.13 Сімейного кодексу України якщо в міжнародному договору України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила міжнародного договору України. У рішенні Європейського суду з прав людини від 4 грудня 2018 року, справа «Якушев проти України» встановлено порушення права особи на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Зокрема, Європейський суд з прав людини визнав порушенням права особи, яка на момент визнання нею батьківства знала про те, що не була батьком дитини і не мала право оспорити своє батьківство, незважаючи на імперативну норму у національному законодавстві України ( відсутність в особи права на оспорення батьківства, яка в момент реєстрації себе батьком дитина знала, що не є її батьком). За таких обставин суд при розгляді цієї справи застосовує статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відкидаючи застосування ч.5 ст.136 Сімейного кодексу України. Таким чином, з урахуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, практики Європейського суду з прав людини суд вважає, що позивач має право оспорити своє батьківство щодо дитини [PERSON] та з урахуванням доказів, досліджених судом, приходить до переконання, що він не є батьком дитини з настанням відповідних правових наслідків,а тому його позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Судові витрати позивач просить залишити за ним.

Outcome: approved