Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 03.06.2003 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління, актовий запис № 744. Після реєстрації шлюбу кожен із подружжя прізвище не змінював. В період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору довічного утримання (догляду) посвідченого 23.12.2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І.В., реєстровий №1-2867, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір було укладено [PERSON] зі згоди свого чоловіка [PERSON] , що підтверджується копією нотаріально-посвідченої заяви від 23.12.2008 року, реєстровий № 1-2872. У зв`язку з набуттям [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] у період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за законом він також вважається власником 1/2 частини цього майна. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від, 19.09.2011 року, ухваленого по справі №2010/2-2088/11, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2015 року. У зв`язку із смертю [PERSON] , померлої [INFO] відкрилася спадщина. Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області звернулася племінниця [PERSON] , яка 30.10.2016 року в нотаріальній конторі отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . За зверненням позивача до Дергачівської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на частину квартири [ADDRESS] , після померлої [PERSON] , Державним нотаріусом Якименко О.І. 20.03.2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для прийняття такого рішення значиться такі обставини, що позивач [PERSON] не надав до нотаріальної контори документи, що посвідчують право власності [PERSON] на зазначену квартиру, а також у зв`язку з тим, що позивач [PERSON] не надав документ, який посвідчує шлюбні відносини з [PERSON] . В подальшому в судовому засіданні 12.02.2020року відповідачем [PERSON] надано суду свідоцтво про зміну імені та копію паспорта, де зазначено прізвище [PERSON] , ім`я [PERSON] , по-батькові [PERSON] . Відповідачем [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач зазначає, що 24.07.2018 року мною було отримано копію позовної заяви [PERSON] , який звернувся як до відповідача, третя особа Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання права власності на майно. Позов не визнає з огляду на те. що між відповідачем та позивачем існує спір стосовно належності майна, на яке претендує позивач до спільної сумісної власності. [INFO] померла моя матір [PERSON] , відповідач переїхала жити до батька. Цінного майна, яке відповідач могла успадкувати не залишилося, і моя тітка [PERSON] , вирішила придбати для відповідача двокімнатну квартиру, в яку відповідач могла згодом переселитися. Моя тітка повідомила про наміри укласти договір довічного утримання на придбання такої квартири та почала пошуки варіантів. Пізніше 03 червня 2006 року ( а не 2003, як вказує позивач) моя тітка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Вже під час перебування в шлюбі з [PERSON] моя тітка [PERSON] знайшла особу яка бажала укласти з нею договір довічного утримання та 23.12.2008 року уклала з нею відповідну угоду. Протягом дії договору [PERSON] було відомо що договір укладався для забезпечення моїх майбутніх інтересів, тому при розлученні, яке відбулося за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19.09.2011 року не заявляв спору про майно. Документи на майно та обов`язки по виконанню договору залишилися моїй тітці, тобто колишній дружині позивача. [INFO] [PERSON] померла, а відповідач прийняла спадщину як її спадкоємиця за правом представлення. Зокрема у склад спадщини входило право власності на двокімнатну квартиру в [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відповідач продовжила виконання договору довічного утримання як набувач, згідно до п. 16 вказаного договору. Оскільки метою укладання договору було забезпечення мене окремим житлом після мого повноліття та після смерті [PERSON] , мені був відомий зміст та обсяг обов`язків набувача, які я виконувала сама в повному обсязі, як і моя тітка без участі інших осіб в тому числі і позивача. Мету укладання договору, наміри укласти договір ще в січні 2006 року, тобто до шлюбу з [PERSON] та наявність на це власних коштів у [PERSON] може підтвердити мій батько [PERSON] , допитаний як свідок. Відповідно до інформаційної довідки з реєстру, - право власності на вищезгаданий об`єкт нерухомості було зареєстровано за моєю тіткою [PERSON] в одній цілій частці (1/1). Реєстрація була проведена 16.01.2009 року. У відповідності до ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакції що діяла на час відкриття спадщини): Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права власності інших суб`єктів на даний об`єкт нерухомості зареєстровано на момент відкриття спадщини не було, а з урахуванням гарантованої державою достовірності зареєстрованих прав - інших власників вказаного майна не існувало. Після спливу визначеного ст. 1270 ЦК України строку я звернулася до нотаріуса про видачу мені свідоцтва про право на спадщину за законом. Переоформлення квартири [ADDRESS] було призначене на 13.10.20Іброку. В призначений для переоформлення день нотаріус Якименко сповістила мене що до неї поштою надійшла заява [PERSON] , колишнього чоловіка [PERSON] , підпис на цій заяві був засвідчений Приватним Нотаріусом Кривошеїною І.М. від 13.09.2016 за реєстровим № 2148. В цій заяві [PERSON] повідомляв, що він вважає себе співвласником квартири, і що в нього є всі документи на підтвердження цих фактів. Одже вбачався спір про право на 1/2 частку, а відтак нотаріусом було переоформлено на моє ім`я безспірну частку, а інша частка в праві на квартиру лишилась відкритою до з`ясування в суді питання належності цієї частки або до спадкової маси. З огляду на все вищевказане відсутні підстави відносити спірну квартиру до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а відтак відсутні підстави визнавати за позивачем ту чи іншу частку в праві. Відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсягу. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідач в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях. Третя особи - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області в судове засідання не з`явилася, про розгляд повідомлялася, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без участі представника нотаріальної контори, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Суд, заслухавши вступне слово учасників провадження, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був укладений 03 червня 2003 року, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління, актовий запис № 744. В період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору довічного утримання (догляду) посвідченого 23.12.2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І.В., реєстровий №1-2867, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір було укладено [PERSON] зі згоди свого чоловіка [PERSON] , що підтверджується копією нотаріально-посвідченої заяви від 23.12.2008 року, реєстровий № 1-2872. У зв`язку з набуттям [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] у період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за законом він також вважається власником 1/2 частини цього майна. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19.09.2011 року, ухваленого по справі №2010/2-2088/11. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2015 року. Спадкоємцем за законом на обов`язкову частку є [PERSON] , яка є племінницею спадкодавця, остання отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч. 1 ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 Цивільного Кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно вимог ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом у рівних частках мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, що передбачено статтею 1261 ЦК України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 77 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного суду України у справі № 6-61 цс13 зазначено, що згідно зі ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи зі змісту ч.ч.2, 3 ст.61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право вимоги щодо зробленого внеску та отримуваних доходів. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11). Зі змісту п.п. 23,24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги надані письмові докази, пояснення свідка, допитаного в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження та необхідно їх задовільнити. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, приймаючи до уваги набуття померлою [PERSON] права власності на спірну квартиру в період перебування у шлюбі позивача оскільки стороною відповідача на виконання свого процесуального обов`язку не надано належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved