Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

31.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя, яке набуто під час шлюбу у вигляді квартири [ADDRESS] , автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , про визнання права власності на Ѕ частку вказаної квартири та стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобілю у розмірі 225000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що 01.10.2011 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між ними припинені у серпні 2019 року. З тих пір вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2/334/1791/20 від 13.02.2020 року шлюб між ними розірвано. Перебуваючи у шлюбі, ними спільно було придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Документів на придбання вказаного майна у неї не має, оскільки вказане майно зареєстроване за відповідачем. Позивач в межах обсягу своїх цивільних прав визначила саме такий спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання майна набутого під час шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири та стягнення на її користь грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобілю, в зв`язку неможливістю поділити даний автомобіль у натурі. Ними не досягнуто згоди щодо питання поділу сумісного майна, а саме сумісно придбаного за час шлюбу квартири та автомобілю, що примусило її звернутись до суду. 24.09.2020 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Погосян М.А. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м. та транспортний засіб - автомобіль AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м. та транспортний засіб - автомобіль AUDI модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] були придбані ним за власні кошти та кошти своїх батьків, в тому числі за ці ж кошти він здійснював ремонтні роботи. [PERSON] участі у придбанні квартири не брала та не надавала грошові кошти для здійснення ремонту в квартирі. Так, відповідно до п.1 Договору міни [PERSON] обміняв належну йому на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м. на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно п.2 Договору міни квартира за [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тимофєєвою Л.О. за № 156 від 31.03.2010 року. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013 року, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири [ADDRESS] , що відчужується за цим договором складає 148758,00 грн. Відповідно до п.6 обмін проводиться з доплатою у 15826,00 грн., які [PERSON] передав [PERSON] , а остання прийняла грошові кошти до підписання договору. Згідно п.8 Договору міни [PERSON] , стверджує, що відчужувана квартира є його особистою власність, оскільки на момент придбання нерухомого майна в зареєстрованому шлюбі не перебував, і осіб, які б могли поставити питання щодо визнання за ними права власності на квартиру (її частку), відсутні. Отже відчужувана квартира була особистою приватною власністю [PERSON] . Крім того, напередодні укладення договору міни, а саме 21.05.2013 року мати позивача за зустрічною позовною заявою зняла грошові кошти зі свого банківського рахунку, щоб передати своєму синові для здійснення обміну квартирами, оскільки потрібно було здійснити доплату в розмірі 15826,00 грн. та для здійснення ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв., що належала на праві приватної власності [PERSON] . У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Також, транспортний засіб [PERSON] придбав за власні кошти, [PERSON] ніяких коштів не надавала для придбання транспортного засобу. В подальшому, 14.01.2020 року відповідно до договору купівлі-продажу № 2342/2020/1873725 [PERSON] передав у власність [PERSON] , а останній прийняв транспортний засіб - автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 178888,22 грн. Просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м. та транспортний засіб - автомобіль AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 01.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 04.11.2020 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] та автомобіль AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] 04.11.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач вказала, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, яка набута під час шлюбу та ними зроблений ремонт у квартирі за власні кошти. У період шлюбу ними придбано автомобіль, який також є спільною сумісною власністю подружжя. Реєстрація права власності вказаного майна за відповідачем не означає право його особистої власності на майно, оскільки вказане майно було набуто за їх сумісні кошти. Позивачка просила визнати набуте майно під час шлюбу спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю, стягнути понесені нею судові витрати. В задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовити. У судовому засіданні представник [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] пояснила, що відповідно до п.1 Договору міни [PERSON] обміняв належну йому на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м. на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно п.2 Договору міни квартира за [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тимофєєвою Л.О. за № 156 від 31.03.2010 року. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013 року, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири [ADDRESS] , що відчужується за цим договором складає 148758,00 грн. Відповідно до п.6 обмін проводиться з доплатою у 15826,00 грн., які [PERSON] передав [PERSON] , а остання прийняла грошові кошти до підписання договору. Згідно п.8 Договору міни [PERSON] , стверджує, що відчужувана квартира є його особистою власність, оскільки на момент придбання нерухомого майна в зареєстрованому шлюбі не перебував, і осіб, які б могли поставити питання щодо визнання за ними права власності на квартиру (її частку), відсутні. Факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірне майно було придбано за кошти, які були надані [PERSON] його батьками та за власні кошти. Що стосується транспортного засобу, то немає жодного підтвердження того, що даний транспортний засіб належить позивачці за первісним позовом. Зазначена вартість транспортного засобу у первісному позові не відповідає дійсної вартості автомобіля. Просить в задоволенні за первісним позовом [PERSON] - відмовити. Зустрічну позовну заяву [PERSON] задовольнити, визнавши за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру та автомобіль. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] не з`явився, 20.11.2020 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. В заяві зазначив, що він не є власником транспортного засобу марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , оскільки даний автомобіль був ним проданий. Для інформації та правильного вирішення справи надав суду копію звіту № О 0120/про оцінку транспортного засобу, що є предметом спору та після проведення порівняльного аналізу по вартості аналогічних транспортних засобів, але вже враховуючи стан транспортного засобу, після його огляду (звіт складений на момент продажу йому транспортного засобу). Відповідно до звіту № О 0120/про оцінку транспортного засобу від 14.01.2020 року ринкова вартість КТЗ AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] на дату оцінки становить 178888,22 грн. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Син, коли ще не був одружений придбав однокімнатна квартиру за 7000,00 доларів США, які вона надала йому. В подальшому син за договором міни поміняв однокімнатну квартиру на трьохкімнатну, з доплатою у розмірі 15826,00 грн. Крім того, вона мала депозитний рахунок у банку. Кошти у розмірі 156000,00 грн. були зняті нею з рахунку та передані сину [PERSON] для доплати за обмін квартири та на ремонт трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] своїх коштів не мала, участі в покупці квартири та автомобіля не приймала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що однокімнатну квартиру його син придбав за кошти батьків до укладення шлюбу з [PERSON] . В подальшому однокімнатну квартиру син поміняв на трьохкімнатну. Кошти на обмін та ремонт квартири надавала йому мати [PERSON] . Гроші у родині сина були, але не великі, для того щоб придбати майно. До обміну квартири син працював, де не пам`ятає. Деякі матеріали для ремонту привозив [PERSON] . Транспортний засіб його син придбав за власні кошти. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий батька [PERSON] . Відповідач надавав йому грошові кошти за виконані ним ремонтні роботи по сантехніці в розмірі приблизно 30000 грн. Пояснив, що [PERSON] він жодного разу не бачив під час здійснення ним ремонтних робіт в трьохкімнатній квартирі. За виконану роботу з ним розраховувався в тому числі сам [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий родини [PERSON] . Він приймав участь в тому числі для відремонтування трьохкімнатної квартири та за надані послуги він з бригадою отримали 100-110 тис. грн. З ними розраховувався [PERSON] , який пояснив йому, що зазначені кошти він отримав від своїх батьків. Під час ремонтних робіт [PERSON] і [PERSON] приїздили на об`єкт приблизно разів п`ять. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Частиною ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що 01.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1113. За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька: [PERSON] , [INFO] . Сторони добровільно вирішили питання щодо утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , шляхом укладення договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 29.01.2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 470. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2/334/1791/20 від 13.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до рішення суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені у серпні 2019 року, разом вони не мешкають, спільне господарство ними не ведеться. До реєстрації шлюбу у власності відповідача [PERSON] перебувала однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тимофєєвою Л.О. 31.03.2010 року за р.№ 156. 23.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни. Відповідно до пунктів 1, 2 Договору, [PERSON] обмінює належну йому на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького мського нотаріального округу Тимофєєвою Л.О. 31.03.2010 року за р.№ 156 на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 71,59 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 10.10.2011 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013 року, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В., експертна грошова оцінка квартири [ADDRESS] , що відчужується за договором, складає 148758,00 грн. Згідно зі звітом про оцінку майна від 15.04.2013 року, виданим ФОП-СОД Добишевою Н.В. , експертна грошова оцінка квартири [ADDRESS] , що відчужується за договором, складає 304174,00 грн. У відповідності до п.3 Договору у власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 6 Договору, обмін проводиться з доплатою у 15826,00 грн., які [PERSON] передав [PERSON] , а [PERSON] прийняла гроші до підписання договору. Відповідно до п.8 абз.6 Договору, заява дружини [PERSON] - [PERSON] про згоду на придбання квартири, отримана, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. 23.05.2013 року за реєстровим № 4162. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3828556 від 23.05.2013 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . Актуальність права власності на спірну квартиру також підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 224428562 від 17.09.2020 року. Наданим [PERSON] звітом про оцінку майна (висновок про вартість об`єкту оцінки) проведеного фізичною особою - підприємцем [PERSON] (сертифікат суб`єкту оціночної діяльності № 529/19 від 2019 року), дата оцінки 15.09.2020 року, встановлено ринкову вартість трикімнатної квартири на другому поверсі чотирьохповерхового цегляного житлового будинку загальною площею 71,59 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яка становить 547154,00 грн. Наданим [PERSON] висновком про оцінку проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Земля Плюс 2006» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 989/19 від 20.12.20919 року), дата оцінки 27.10.2020 року, ринкова вартість трикімнатної квартири загальною площею 71,59 кв.м. та житловою площею 44,3 кв.м., розташованої на другому поверсі чотирьохповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , становить 796112,00 грн. Також під час шлюбу, було придбано автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Вказаний автомобіль було оформлено на відповідача. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пояснення свідків суд не може брати до уваги, так як показання цих свідків не підтверджують беззаперечно факт надання коштів відповідачу [PERSON] для обміну однокімнатної квартири на трьохкімнатну квартиру та здійснення в новій квартирі ремонтних робіт за власні кошти батьків. Крім того, посилання про отримання [PERSON] від матері [PERSON] грошових коштів, не є належним доказом у даній справі, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між обміном квартири, проведення ремонту у трьохкімнатній квартирі та отриманням матір`ю відповідача [PERSON] коштів у банку. Наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, свідчать, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, і представник [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження придбання її за особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Приведені норми чинного законодавства України та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. З огляду на викладені обставини твердження представника відповідача з приводу того, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном, а придбаний [PERSON] за кошти батьків не заслуговують на увагу. Після припинення шлюбних відносин спірний автомобіль AUDI Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] залишився у користуванні та розпорядженні відповідача [PERSON] Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно норм чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 60, 70 СК України, позивач по справі [PERSON] , як дружина, має право на 1/2 частину спірного автомобіля. Разом з тим, вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивача [PERSON] після припинення ними спільного сумісного проживання, а саме у серпні 2019 року, тобто вибуття транспортного засобу у серпні 2019 року із спільної сумісної власності подружжя відбулось поза волею [PERSON] та кошти використані не в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Тому у даному випадку суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, оскільки автомобіль неможливо витребувати у добросовісного набувача, тому, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 21.03.2018 року (справа № 726/2165/15-ц) та постанові Верховного суду від 03.05.2018 року ( справа № 755/20923/14-ц). Згідно вимог п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна,що підлягає поділу, визначається за погодженням між сторонами, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до договору купівлі-продажу № 2342/2020/1873725 від 14.01.2020 року [PERSON] передав у власність [PERSON] , а останній прийняв транспортний засіб - автомобіль марки Audi, модель Q5, 2013 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 178888,22 грн. Стороною позивача додано до матеріалів справи довідку від 24.10.2020 року № 8, згідно якої судовим експертом Шаховим О.В., свідоцтво № 573 від 30.05.2014 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при міністерстві юстиції України розраховано середня ринкова вартість автомобіля автомобіль марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , яка становить 602260,00 грн. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, представником відповідача будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного автомобіля [PERSON] за кошти батьків суду не надано. Від сторін у даній справі не надходило заяв про проведення експертизи щодо вартості транспортного засобу. Таким чином, суд дійшов висновку, що автомобіль AUDI Q5, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] придбаний сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. ляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля. Вирішуючи питання щодо вартості автомобіля суд зазначає, що вартість спірного автомобілю за договором купівлі-продажу № 2342/2020/1873725 від 14.01.2020 року у розмірі 178888,22 грн. було значно занижено, що не відповідає ринковій вартості автомобілю марки AUDI, модель Q5, 2013 року випуску. Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 225000 грн., яку було заявлено при подачі позову. Такий поділ майна суд вважає найбільш правильним та таким, що максимально відповідає інтересам обох сторін. Щодо заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Участь адвоката Лазаренко М.Г., який представляє інтереси позивача у справі, і факт надання правничої допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги від 01.09.2020 року, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № ЗП 001888 від 01.09.2020 року, попереднім розрахунком суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи В обґрунтування вимог позову про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу представником позивача надано Акт приймання передачі наданих послуг від 04.11.2020 року до Договору про надання правової допомоги від 01.09.2020 року, згідно якого вартість послуг складає 5500 грн. Вартість послуг сплачена позивачем у розмірі 5500 грн., що підтверджується квитанцією від 04.11.2020 року Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. В задоволенні зустрічних позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial