Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

До суду 30.04.2016 року надійшов позов [PERSON] , [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , та згідно уточнень від 30.05.2019 року (а.с.117-120) просили: - витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визначити порядок виконання рішення суду, згідно якого дане рішення суду є підставою для реєстрації права власності на 1/2 частині квартири за кожним позивачем. В обґрунтування позову посилались на те, що 03 вересня 1992 року між позивачами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. У 1995 році під час шлюбу [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу від 03.07.1995 року квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 06 жовтня 2009 року [PERSON] без згоди та відома дружини здійснив відчуження вказаної квартири на підставі укладеного між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., реєстровий №1390. 05 вересня 2011 року квартира була придбана [PERSON] на прилюдних торгах. 16 вересня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно. 09 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на вказану квартиру. Посилаючись на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , яка є співвласником нерухомого майна, суд за розглядом справи №522/17826/16-ц дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., реєстровий №1390. Посилаючись на те, що визнання недійсними у подальшому укладених договір відчуження квартири не є необхідним, позивачі вважають обґрунтованим звернутись до суду з позовом про витребування майна у [PERSON] , який станом на 28 травня 2019 року є власником спірного майна. Ухвалою суду 01.06.2016 року по справі було відкрито провадження (с. [PERSON] ). У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Бойчука А. Ю. 27.12.2017р. У зв`язку із закінченням повноважень судді Бойчука А.Ю., що був призначений на посаду судді у межах п`ятирічного строку, до обрання судді [PERSON] на посаду судді безстроково у визначеному законом порядку, на підставі Розпорядження №4 від 15 січня 2019 року керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Німас І.Я. про передачу справ на повторний автоматичний розподіл, та на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, було здійснено повторний авторозподіл справи. Справа в порядку авторозподілу надійшла до провадження судді Домусчі Л.Ф. 29.01.2019 року. Ухвалою суду від 18.02.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в загальному позовному порядку в підготовчому засіданні на 22.04.2019 року. 22.04.2019 року у присутності представників позивачів та третьої особи підготовче засідання було відкладене на 03.06.2019 року. 30.05.2019р. до суду позивачами подано заяву про зміну позовних вимог (а.с.117-119), за якими кожен з позивачів окремо просять: - витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - визначити порядок виконання рішення суду, згідно якого дане рішення суду є підставою для реєстрації права власності на 1/2 частині квартири за кожним позивачем. При цьому підставою вказали ст.. 388 ЦК України і що квартира є об`єктом спільної сумісної власності, позивач відчужив квартиру без згоди дружини, і що постановою ВС від 30.01.2019р. (справа №522/17826/16-ц) цей договір купівлі-продажу спірної квартири визнано недійсним. 03.06.2019р. розгляд справи був відкладений на 15.07.2019р. у зв`язку з неявкою сторін. До суду 19.06.2019 року надійшли письмові пояснення від [PERSON] (а.с.144-147), згідно яких заперечував проти задоволення позову та просив відмовити. Посилався на те, що [PERSON] придбав спірну квартиру на підставі відплатного правочину, укладеного 09.02.2016 року із [PERSON] , та постанови Верховного суду від 30.01.2019 року за розглядом позову Розінських не існувало, у зв`язку з чим він є добросовісним набувачем. У свою чергу, спірна квартира була придбана [PERSON] на прилюдних торгах із реалізації арештованого майна [PERSON] , які відбулись [INFO] . Таким чином спірна квартира була придбана у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У рамках цивільної справи №522/2717/13-ц [PERSON] та [PERSON] вжили заходи щодо оскарження дійсності вказаних прилюдних торгів та свідоцтва про право власності у судовому порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від\~\~04 травня 2017 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Постановою Верховного суду від 28.03.2019 року вказані рішення судів обох інстанцій були залишені без змін. Отже, посилався на те, що спірна квартира була придбана у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а дійсність прилюдних торів із реалізації майна підтверджена судами трьох інстанцій. Відтак вважає, що у контексті ч.2 ст. 388 ЦК України спірна квартира не може бути витребувана у відповідача. Заперечував проти доводів позивачів стосовно того, що спірна квартира вибула з їх власності поза їх волею. Посилався на те, що вибуття спірної квартири із власності [PERSON] відбулось у зв`язку з його власним волевиявленням на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.10.2009 року. Ухвалою суду від 15.07.2019 року підготовче засідання по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 19.09.2019 року. В судовому засіданні 19.09.2019р. з`явились позивач, позивачка та її представник адвокат Лоскутов, які надали суду свої пояснення. Позивач вказав, що спірна квартира була придбана ним під час шлюбу з відповідачкою, тобто це їх спільна сумісна власність, проте йому необхідні були кошти і тому він погодився її продати, не повідомивши про це дружину, виніс з дому усі правовстановлюючі документи, і під час посвідчена угоди вказав що не є одруженим, але кошти одразу були покладені в банківську ячейку, з якої гроші пропали, бо це виявились шахраї. Згодом їх виселили з квартири. Позивачка та її представник пояснили, що їй нічого не було відомо про вчинення позивачем договір купівлі-продажу їх квартири і коли вона дізналась, то подала позов до суду, за яким договір визнано недійсним. На цей час вони не живуть в квартирі, бо їх виселили та квартиру знову [PERSON] . 19.09.2019р. розгляд справи був відкладений на 09.10.2019 р. у зв`язку з першою неявкою відповідача та представника третьої особи. У судове засідання з`явились позивачі, адвокат Лоскутов та представник третьої особи - адвокат Павельченко І.В.. Позивачі позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач посилався на те, що гроші від продажу квартири в сумі 160000 дол. США він в той же день поклав їх у банківську ячейку у присутності тих людей, яким продавав квартиру, проте потім на слідуючий день після угоди прийшов до банку але ключ від ячейки йому не підходив та таким чином гроші не отримав, бо вони зникли. З цього приводу він звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів та є кримінальне провадження. Вказав, що саме за проханням людей, яким відчужував квартиру, написав заяву, що не має дружини та перекреслив штемпель про одруження. Щодо продажу квартири зізнався своїй дружині лише після оформлення правочину, оскільки кошти за продаж так і не отримав. Позивачка разом з адвокатом у судовому засіданні посилалась на те, що відносно них у 2009 році було проведено аферу, вона з позивачем тоді перебувала у шлюбі, та вони підробили документи нібито вони шлюб розірвали. З цього приводу вона зверталась до суду з позовом, та рішенням суду позов задоволено що підтвердив у січні 2019р ВС. У спірній квартирі мешкала вона з сином, позивач проживав окремо від них, але вона була відчужена без її відома та за відсутності її згоди. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи адвокат Павельченко І.В. заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Посилався на те, що позивачами не доведено того факту, що квартира вибула поза волею позивача, навпаки, він сам надав до нотаріуса підроблені документи, отримав за це кошти і поклав їх в банк. Окрім того, дане майно було придбано відповідачем за відплатним правочином, а у свою чергу [PERSON] - у порядку виконання судового рішення з прилюдних торгів, що згідно вимог ч.2 ст. 388 ЦК України виключає можливість витребування такого майна. По справі було оголошено перерву до 04.11.2019р. для належного сповіщення відповідача. У судовому засіданні 04.11.2019 року були присутні позивачі та їх представник адвокат Потопальський С.М., представник третьої особи Павельченко [PERSON] В.. Відповідач у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв по суті справи до суду не надав. Суд із урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, строків розгляду справи (із 2016 року), та зважаючи на належне сповіщення відповідача, враховуючи строк розгляду справи, згідно ч.1, 3 ст.223 ЦПК України ухвалив слухати справу за відсутності відповідача [PERSON] . У судовому засіданні представник позивачів та позивачі позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував у судовому засіданні та підтримав пояснення, викладені ним у письмових поясненнях від 19.06.2019 року, та наданих ним у минулих засіданнях. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, враховуючи пояснення осіб, які були присутні в судових засіданнях, суд приходить до слідуючого висновку з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини. 03.09.1992 р. був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 03.07.1995 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в державному реєстрі за [PERSON] 06.10.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., за реєстровим № 1390. При посвідченні оскаржуваного правочину [PERSON] , як продавець надав паспорт громадянина України із перекресленим штампом про знаходження у шлюбі з [PERSON] , а також надав заяву. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу [PERSON] зазначив приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. про відсутність прав третіх осіб на квартиру, що вона не є спільною сумісною власністю, що він на час придбання квартири у шлюбі не знаходився, про що доведено до відома покупця шляхом ознайомлення з заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса. Зазначені обставини також підтвердив в судовому засіданні і сам позивач. 21 березня 2011 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ за заявою стягувача [PERSON] було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси по виконанню судового наказу №2-н-1690/2010 про стягнення грошової суми за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 385200, 00 грн. 05 вересня 2011 року відбулися прилюдні торги, за результатами яких квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] за 2016 711, 00 грн., про що 14 вересня 2011 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ було складено акт, затверджений у встановленому порядку. На підставі акта державного виконавця від 14 вересня 2011 року про проведення прилюдних торгів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 16 вересня 2011 року [PERSON] було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» станом на 21 листопада 2012 року. Таким чином, спірна квартира, що належала [PERSON] , була продана [PERSON] у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 09.02.2016р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого право власності перейшло до [PERSON] (а.с.148-151). Крім того, [PERSON] звернулась до суду у листопаді 2011р. з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним (справа №522/17826/16-ц), за яким рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2012р. позов задоволено, та згодом ухвалою суду від 13.05.2015р. було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та рішення суду скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від22.06.2016р. залучено до участі у справі як третю особу- [PERSON] . У серпні 2016р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, який ухвалою суду від 23.01.2017р. було об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від. 14.06.2017р. позов [PERSON] залишено без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14.06.2017р. у позові [PERSON] відмовлено, та яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.11.2017р. залишено без змін. Постановою ВС від 30.01.2019р. задоволено частково касаційну скаргу [PERSON] та рішенням суду від 14.06.2017р. і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.11.2017р. в частині відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 06.10.2009р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. В іншій частині рішення суду від 14.06.2017р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28.11.2017р. залишено без змін. При цьому судом встановлено : важаючи на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , яка є співвласником цього нерухомого майна, оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених статтями\~203,\~205,\~215 ЦК України, а тому оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог [PERSON] .. Щодо вимог заявника про скасування оскаржуваних рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог про\~скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06 жовтня 2009 року, то вони задоволенню не підлягають, оскільки визнання недійсним оспорюваного правочину є підставою для скасування його державної реєстрації, до того ж, як убачається з матеріалів справи, останнім набувачем спірного майна є\~ [PERSON] . Крім того позивачем оскаржено результати вказаних прилюдних торгів та дійсність свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане на ім`я [PERSON] до суду (справа №522/2717/13-ц). Справа неодноразово перебувала на розгляді судів різних інстанцій. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року у справі №522/2717/13-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними прилюдних торгів від 05 вересня 2011 року з реалізації арештованого майна, а саме квартири [ADDRESS] на виконання судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2010 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого 16 вересня 2011 року [PERSON] на підставі акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого виконуючим обов`язки начальника Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 14 вересня 2011 року. Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 травня 2017 року щодо розгляду апеляційної скарги [PERSON] , у задоволенні позову відмовлено, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 28.03.2019р. №522/2717/13-ц, за результатом розгляду касаційної скарги [PERSON] . Суд зазначає, що рішення суду касаційної інстанції проголошено після визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 06.10.2009р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. Також у травні 2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод у користування власністю (справа №522/8498/14), за яким рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2014р. позов задоволено, та визнано відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.10.2014р. рішення скасовано та провадження закрито. Ухвалою ВССУ від 04.03.2015р. ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.10.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд.(а.с.20-22). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.12.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2014 року скасовано та позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод у користування власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і зняття відповідачів із реєстрації було залишено без розгляду. 09.02.2016р. спірна квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим номером 100. (а.с.148-151). Також [PERSON] звертався до слідчого СВ Приморського ПВ в м.Одесі ГУНП в Одеській області 14.02.2016р. з заявою про неправомірні дії щодо його виселення з спірної квартири, про що суду надана копія його заяви до слідчого від 01.03.2016р. (а.с.24) та за яким внесено відомості в ЄРДР (а.с.23). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Як вбачається з позовних вимог підставою позову є ст.ст.203,215, 388 ЦК України, де позивачі просять витребувати по 1\\2 частини квартири з підстав того, що договір купівлі-продажу від 06.10.2009р. визнаний недійсним згідно постанови ВС від 30.01.2019р. оскільки не було на то згоди [PERSON] .. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п. 24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] набуто право власності на спірну квартиру на підставі відплатного правочину - договору купівлі-продажу від 19.02.2016р. Доказів, які б свідчили про те, що на час укладення договору купівлі-продажу від 19.02.2016р. [PERSON] не мав права відчужувати вказану квартиру, обізнаності [PERSON] про відсутність вказаних прав у [PERSON] учасниками судового розгляду не надано, у матеріалах справи такі докази відсутні. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Як вбачається з встановлених судом обставин, при відчуженні [PERSON] їх спільного майна за відплатним договором, згоди його дружини (нині колишньої) [PERSON] не було. Таким чином відчуження належної їй 1\\2 частини квартири відбулося поза волею [PERSON] , що відповідає умовам ч.1 ст.388 ЦК України. Проте згідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV). У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті). Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. З огляду на вказане, частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Таких висновків про застосування норм матеріального права дійшла Велика Палата Верховного суду при розгляді справи №367/2022/15-ц (пункти 43-48, 83, 84 постанови від 29.05.2019р.). Таким чином, зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] продана [PERSON] у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а саме прилюдних торгів, які відбулися 05 вересня 2011 року, та згодом продана [PERSON] , суд приходить до висновку що витребування її 1/2 частини на користь [PERSON] від [PERSON] , як добросовісного набувача є неможливим. Щодо позовних вимог [PERSON] про витребування на його користь 1/2 спірної квартири суд також зазначає наступне. Право витребування майна, яке за відплатним договором відчужене на користь добросовісного набувача власник має лише у разі, якщо таке майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження факту вибуття квартира [ADDRESS] поза його волею. Натомість з матеріалів справи та текстів судових рішень у справах №522/2717/13-ц та 522/17826/16-ц вбачається, що відчуження [PERSON] спірної квартири на користь [PERSON] здійснено на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 06.10.2009 р. та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., за реєстровим № 1390 з власної волі. Позивачем [PERSON] не заперечується, що він свідомо уклав вказаний правочин, розуміючи значення своїх дій, отримав за продаж квартири грошові кошти. Позовних заяв про визнання вказаного правочину недійсним із будь-яких підстав сам [PERSON] не подавав. Таким чином, майно, про витребування якого заявляє вимогу [PERSON] , було відчуження за його власною волею та свідомо, а тому не відповідає критеріям встановленим ч. 1 ст. 388 ЦК України, наявність яких є обов`язковою умовою для витребування майна у добросовісного набувача. У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пп.13 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Таким чином позовна вимога [PERSON] також не підлягає задоволенню. Суд також звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Аналогічних висновків\~щодо застосування практики ЄСПЛ при розгляді справ зазначеної категорії дійшов Верховний суд при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 49-49.4 постанови від 12.06.2019р.). Право власності [PERSON] на спірний об`єкт виникло після проходження минулим власником [PERSON] належної законодавчої процедури, а саме проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна у порядку, встановленого для виконання судового рішення. Перевіряючи відповідність втручання у право власності [PERSON] вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття [PERSON] права власності на спірне майно, Суд приходить до висновку про те, що право власності у [PERSON] виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] за своїми наслідками становлять втручання позивачів у право [PERSON] на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позов пред`явлений за вищенаведених підстав задоволенню не підлягають. На\~\~ підставі викладеного та

Outcome: dismissed