Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до Новоайдарської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: Приватний нотаріус Новоайдарського районного нотаріального округу Карпенко В. М. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON]. Чоловік [PERSON], батько позивача - [PERSON], помер раніше - [INFO]. [PERSON] та [PERSON] були співвласниками наступного майна: житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0,1400 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 10.05.1993 року на підставі рішення Новоайдарської селищної ради народних депутатів від 21.04.1993 року № 55. Після смерті [PERSON] ніхто його частку у вказаному спільному майні не переоформлював, тому вказане майно до цього часу є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] Оскільки [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після [PERSON], то вона, як дружина спадкодавця [PERSON], є його спадкоємцем першої черги за законом. За життя [PERSON] залишила заповіт, який посвідчено 03.02.1994 року державним нотаріусом Новоайдарської ДНК за реєстром № 204, за яким вона заповідала все своє майно позивачу та його сестрі [PERSON] у рівних частках. Позивач прийняв спадщину [PERSON], подавши 18.07.2015 року відповідну заяву приватному нотаріусу Карпенко В.М. Сестра позивача - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини матері на його користь, подавши 18.07.2015 р. відповідну заяву приватному нотаріусу Карпенко В.М. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину. Позивач звернувся до нотаріуса Карпенко В.М. з метою отримати свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало матері. Але виявилося, що нотаріус не може видати свідоцтва, оскільки у правовстановлюючих документах на спадкове майно є розбіжності в адресі будинку та земельної ділянки, про що нотаріус повідомила листом від 01.09.2016 року № 345/01-16. Зокрема, у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, виданому 10.09.1963 року, адреса домоволодіння, що належить [PERSON] та [PERSON], така: [ADDRESS], а у технічному паспорті, адреса цього ж домоволодіння інша: [ADDRESS]. У державному акті на право приватної власності на землю адреса земельної ділянки - [ADDRESS]. Розбіжності в зазначенні номеру спадкового будинку та адресі земельної ділянки, перешкоджають позивачу у реалізації його прав на спадщину батьків, яка належить йому з часу відкриття спадщини, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача Новоайдарської селищної ради - Шопін І. В. в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані і підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 4). [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] у складі сім'ї одна, що підтверджується довідкою, наданою виконкомом Новоайдарської селищної ради №130 від 22.11.2016 р. (а.с. 5). Чоловік [PERSON] та батько позивача - [PERSON], помер раніше - [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). На момент своєї смерті [PERSON] мешкав разом з [PERSON], що підтверджується записами в домовій книзі (а.с. 7-9). [PERSON] та [PERSON] були співвласниками наступного майна: житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння (а.с. 9) та земельної ділянки загальною площею 0,1400 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 10.05.1993 року на підставі рішення Новоайдарської селищної ради народних депутатів від 21.04.1993 року № 55 (а.с. 10-12). Після смерті [PERSON] ніхто його частку у вказаному спільному майні не переоформлював, тому вказане майно до цього часу є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] Оскільки [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, після [PERSON], то вона, як дружина спадкодавця [PERSON], є його спадкоємцем першої черги за законом. За життя [PERSON] залишила заповіт, який посвідчено 03.02.1994 року державним нотаріусом Новоайдарської ДНК за реєстром № 204 (а.с. 14), за яким вона заповідала все своє майно позивачу та його сестрі [PERSON] у рівних частках. Позивач прийняв спадщину [PERSON], подавши 18.07.2015 року відповідну заяву приватному нотаріусу Карпенко В.М. (а.с. 16). Сестра позивача - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини матері на його користь, подавши 18.07.2015 р. відповідну заяву приватному нотаріусу Карпенко В.М. (а.с. 17). Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину. Позивач звернувся до нотаріуса Карпенко В.М. з метою отримати свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало матері. Але виявилося, що нотаріус не може видати свідоцтва, оскільки у правовстановлюючих документах на спадкове майно є розбіжності в адресі будинку та земельної ділянки, про що нотаріус повідомила листом від 01.09.2016 року № 345/01-16 (а.с. 18). Зокрема, у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, виданому 10.09.1963 року, адреса домоволодіння, що належить [PERSON] та [PERSON], така: [ADDRESS], а у технічному паспорті, виготовленому 12.06.1991 року, адреса цього ж домоволодіння інша: [ADDRESS]. У державному акті на право приватної власності на землю адреса земельної ділянки - [ADDRESS]. Розбіжності в зазначенні номеру спадкового будинку та адресі земельної ділянки, перешкоджають позивачу у реалізації його прав на спадщину батьків, яка належить йому з часу відкриття спадщини, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно. Відповідно до положень Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК (в редакції 2004 року), якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, тобто в даному випадку підлягає застосуванню положення ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки спадщина відкрилась у 1997 році та не була прийнята до теперішнього часу. Відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963, який діяв на час смерті [PERSON], було визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, до числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті, онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 525 ЦК України в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 527 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Оскільки позивач є сином спадкодавця, то відповідно до положень ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, він є спадкоємцем першої черги за законом. Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, стаття 549 ЦК містить перелік дій, які свідчать про прийняття спадщин. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач не подавав заяву до нотаріальної контори про визнання за ним права власності на спадкове майно, яке залишилось після батька [PERSON], оскільки його мати [PERSON], фактично прийняла спадщину батька, бо на момент його смерті вони мешкали разом. Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входь усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до 1 ч. ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями за законом першої черги є діти спадкодавця та той з подружжя, хто його пережив, батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку може застосовуватись, як спосіб захисту, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування". Позивачем доведено відсутність в нього можливості в нотаріальному порядку оформити право на спадщину та оформлення свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для звернення до суду за захистом права в судовому порядку, зокрема й шляхом його визнання, що відповідає положенням ст. 16 ЦК України (2004 р.). Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням вищенаведеного, суд вбачає законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки останній є єдиним спадкоємцем після смерті батька та матері першої черги за законом та за заповітом, підтвердив належними доказами, обставини, викладені в позові, та відсутність можливості вирішення даного спору в нотаріальному порядку. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 525, 527, 529, 548 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст. 16, 328. 392, 1218, 1220, 1222, 1223, 1225, 1233, 1235, 1261, 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved