Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

ПАТ «ВТБ Банк» (надалі Банк) звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, посилаючись на те, що 23 квітня 2013 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, де Банк надав їй споживчий кредит в розмірі 100000 грн. 00 коп., на термін до 23 квітня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % в рік на суму залишку заборгованості по кредиту. [PERSON] зобовязувалася погашати кредит 22 числа кожного місяця згідно з графіком погашення кредиту рівними частинами, що складається із суми щомісячного платежу по кредиту та відсотків, комісійну винагороду, інші супутні платежі. Так як відповідачка не виконала умови кредитного договору, порушила строки повернення кредиту, позивач просив стягнути з неї заборгованість по кредитному договору, яка станом на 29 жовтня 2014 року становить 134857 грн. 86 коп., в тому числі борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних 88942 грн. 67 коп., поточна заборгованість по кредиту 72968 грн. 35 коп., прострочена заборгованість по кредиту 14742 грн. 53 коп., інфляційні витрати 1075 грн. 23 коп., 3 відсотки річних 155 грн. 56 коп.; борг за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних 9945 грн. 58 коп., в тому числі поточна заборгованість по відсоткам 461 грн. 39 коп., прострочена заборгованість по відсоткам 8814 грн. 28 коп., інфляційні витрати 601 грн. 19 коп., 3 відсотки річних 68 грн. 72 коп. , борг за комісією з урахування м індексу інфляції та 3 % річних 14636 грн. 32 коп., поточна заборгованість по комісії 1690 грн. 00 коп., прострочена заборгованість по комісії 11852 грн. 23 коп., інфляційні витрати 967 грн. 68 коп., 3 % річних 126 грн. 41 коп. Пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту 21333 грн. 29 коп. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити. Представник відповідачки позов не визнав і пояснив, що на його думку позивач безпідставно нарахував 3% річних, комісії та пені за комісією та включив їх у загальну заборгованість за кредитним договором. Вважає, що такі нарахування протирічать ст. 625 ЦК України і можуть бути нараховані тільки в тому випадку, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки кредитним договором визначений відсоток за користування кредитним коштами 24 % річних, позивач не має права вимагати додаткової сплати що 3 % річних. Також вважає, що позивач невірно визначив кількість прострочених днів, врахувавши у їх кількість вихідні на які не можуть поширюватись нарахування будь-яких санкцій. Представник відповідачки наполягав на тому, що Банк в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.. 11 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» безпідставно нарахував пеню за несплату комісії, оскільки пеня є неустойкою за невиконання зобовязання і не може стягуватись по споживчому кредитному договору. Представник відповідачки предявив зустрічний позов в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № R53700419879В від 23 квітня 2013 року та зобовязати Банк зарахувати в рахунок повернення отриманих коштів сплачені кошти з погашення відсотків, пені та штрафних санкцій, прийняти від [PERSON] залишок коштів 45150 грн. рівними частинами по 3762 грн. 50 коп. протягом 12 місяців. Зустрічний позов обґрунтував тим, що укладений між сторонами споживчий кредитний договір протирічить ст.ст..11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і є несправедливим до [PERSON], так як порушують її права, як споживача, щодо непропорційно великої міри її відповідальності і суперечить принципам розумності та добросовісності, що призвело до дисбалансу договірних прав та обовязків. В судовому засіданні представник позивача по первісному позову зустрічний позов не визнав та пояснив, що Банк не порушував будь-яких прав [PERSON], як споживача за кредитним договором. [PERSON] прийняла умови і приєдналась до правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» «Правила» з якими вона ознайомилась та погодилась. П. 5.1 Кредитного договору повністю відповідають вимогам Законодавства, при укладенні кредитного договору обидві сторони досягли згоди щодо його умов та підписали його. Також цей кредитний договір відповідає ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вимогам цього Закону відповідають п.п. 4.2, 4.8, 4.9 4.13, 5.1-5.3, 7.2 кредитного договору, а тому, як вважає представник Банку підстав для визнання договору недійсним та застосування реституції немає. Стягнення заборгованості по 3 % річних, комісії та пені за комісією передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника. Щодо заперечень відповідачки за первісним позовом про невірне визначення кількості прострочених днів, на які були нараховані штрафні санкції представник позивача пояснив, що відповідно до п. 4.6 Кредитного договору, якщо дата платежу або дата остаточного повернення кредиту припадає на святковий або неробочий день зобовязання по платежу вважається виконаним в строк за умови наявності достатніх коштів на рахунку і списання їх в повернення заборгованості на наступний за ним робочий день. В звязку з тим, що станом на 22 червня 2013 року на рахунку [PERSON] були відсутні кошти достатні для зарахування їх на щомісячний платіж згідно графіку, а наступний платіж відповідачкою був внесений тільки 26 червня 2013 року, тому дата 22 червня 2013 року увійшла в загальну кількість прострочених днів, так як і 22 вересня 2013 року, 22 жовтня 2013 року, 22 лютого 2014 року, 22 березня 2014 року, 22 червня 2014 року. В зустрічному позові просив відмовити. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що заявлений первісний позов підлягає до задоволення, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 квітня 2013 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, де Банк надав їй споживчий кредит в розмірі 100000 грн. 00 коп., на термін до 23 квітня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % в рік на суму залишку заборгованості по кредиту. Банк взяті по договору обовязки виконав та надав відповідачці кредит, а [PERSON] свої обовязки не виконала, не сплатила кредит та проценти у встановлені договором та графіком строки. Відповідно до ст. 1050 ЦК України Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частина 1 цієї статті стосується лише грошової позики, оскільки тут так і зазначається «на суму позики». Вона конкретизує обовязки позичальника шляхом прямого зазначення на застосування статті 625 ЦК України, але це не позбавляє права кредитора застосувати до позичальника, який прострочила виконання зобовязання щодо повернення суми позики, інших мір відповідальності, або про звільнення його в звязку із застосуванням ст. 625 ЦК України від інших обовязків. В ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлені проценти за прострочення виконання грошового зобовязання. Тому і інший розмір процентів, про який йдеться у цій статті, має бути встановлений договором за прострочення виконання грошового зобовязання. Отже зазначення в ч. 1 ст. 1050 ЦК України на ст. 625 ЦК України не виключає застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Тобто, закону не суперечить стягнення з позичальника, який прострочив повернення суми позики, процентів, передбачених як ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Із правила, сформульованого в першому реченні ч. 1 ст. 1050 ЦК України, не випливає заборона на стягнення з позичальника, який прострочив повернення суми позики, пені встановленої договором. Сплата відсотків відповідно до ст.ст. 645, 1048 ЦК України та пені не звільняє позичальника від обовязку відшкодувати збитки відповідно до загального правила ст. 623 ЦК України. Таку ж позицію висловив ВСУ в аналізі практики щодо застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, зазначивши, що проценти передбачені ст. 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки [PERSON] порушила умови договору і прострочила повернення кредиту, з неї слід стягнути заборгованість по кредитному договору яка становить 134857 грн. 86 коп. Що стосується зустрічного позову, суд виходить із наступного Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Ст. 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений із недодержанням письмової форми є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту;детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;право дострокового повернення кредиту;річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з ч. 6 Договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року, позивачка була ознайомлена та згодна зі всіма умовами кредитування з додатками та Правилами, а також отримала необхідну інформацію згідно Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів,що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець,виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови,які є несправедливими. Умови договору є несправедливими,якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору,зокрема,встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Суд вважає, що в даному випадку відсутні обставини, які свідчать, що кредитний договір, укладений сторонами містить не справедливі умови до позивачки, оскільки при підписанні договору вона мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору і ознайомилася з ними, погодившись на його укладення шляхом підписання договору (п.п. 6.1 6.3). Крім того позивачка тривалий час виконувала умови договору, у неї не виникало сумнівів у правомірності його укладення з заявами про зміну умов договору до Банку вона не зверталась. Посилання представника відповідачки за первісним позовом на те, що позивач невірно визначив кількість прострочених днів, врахувавши вихідні, на які були нараховані штрафні санкції, не знайшло свого підтвердження доказами, оскільки на рахунку відповідачки були відсутні кошти достатні для зарахування їх на щомісячний платіж згідно графіку, а саме 22 червня, 22 вересня, 22 грудня 2013 року та 22 лютого, 22 березня, 22 червня 2014 року, тому ці дні увійшли в загальну кількість прострочених днів, що відповідає п. 4.6. Договору . Крім того, суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. При підписанні вказаного Договору про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2013 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Таким чином, виходячи з того, що всі умови кредитного договору погоджені обома сторонами на час укладення договору, вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати їх належним чином, позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.ст.11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна зі сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка по зустрічному позові не навела достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довела жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання Кредитного договору недійсним, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає. Згідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь Банку понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 1348 грн. 58 коп. Оскільки позивачка по зустрічному позові від сплати судового збору звільнена як така, що подала позов в зв'язку з можливим порушенням її прав як споживача, а в задоволенні позову було відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі наведеного і ст.ст. 203, 204, 207, 526, 547, 610-613, 625 - 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 1118 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved