Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 06.12.2017 року, просила: визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя: незакінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] (далі - Будинок); легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 1.8. (далі - Автомобіль) та земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] (далі - Земельна ділянка №1); в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 5006/10000 вартості будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва Будинку та розділити його з відповідачем виділивши їй вказану частину Будинку; виділити їй на праві власності 5006/10000 частин земельної ділянки для обслуговування Будинку (далі - Земельна ділянка №2); виділити їй на праві власності Земельну ділянку №1; виділити [PERSON] на праві власності 4994/10000 частки Будинку та 4994/10000 частин Земельної ділянки №2 для його обслуговування, а також Автомобіль; припинити право власності [PERSON] на 5006/10000 часток в праві власності на Земельну ділянку №1 та №2; а також відшкодувати судові витрати понесені нею при подачі позову. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 30.09.2006 року від якого мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вони придбали Земельну ділянку №1 і №2 та Автомобіль. На Земельній ділянці №2 вони побудували двоповерховий будинок, який досі не здано в експлуатацію. Таким чином, вона, за період шлюбу з [PERSON], набула права на поділ придбаного спільного майна подружжя, загальну вартість якого попередньо визначає в 1 204 560 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється розділити спільно нажите майно, а тому змушена звернутись з вказаним позовом до суду. В зустрічному позові від 27.07.2016 року, який ухвалою суду від 27.07.2016 року було об`єднано в одне провадження з первісним, [PERSON] просить розділити майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши йому: холодильник двокамерний вартістю 7000 грн.; LCD-телевізор вартістю 4000 грн., а відповідачу [PERSON]: пральну машину вартістю 2500 грн. та кухонну витяжку вартістю 2500 грн. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що з 30.09.2006 року по 20.06.2016 року з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули зазначене вище майно, загальна вартість якого становить 21 000 грн., а тому вважає справедливим здійснити його поділ запропонованим вище варіантом. Позивач та її представник в судовому засіданні, з урахуванням уточнених позовних вимог від 06.12.2017 року, просили здійснити поділ спільного майна подружжя за 3 варіантом запропонованим експертом та відмовити у зустрічному позові [PERSON] Відповідач в попередньому судовому засіданні не заперечив відносно поділу Будинку та Земельних ділянок, а лише заперечив відносно поділу автомобіля. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у його задоволенні первісного позову з підстав зазначених у запереченні від 27.07.2016 року, а зустрічний позов задовольнити. Однак вважав прийнятним варіант поділу будинку в натурі за варіантом № 3 запропонованим експертом. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши усі наявні докази в матеріалах справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто вказана норма матеріального права припускає існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верхового Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 у п.п. 22, 23, 24, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони з 30.09.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03.06.2016 року, яке набрало законної сили 20.06.2016 року, було розірвано. (а. с. 93) Під час перебування у шлюбі на ім`я [PERSON] за згодою дружини - [PERSON], на підставі Договорів купівлі продажу земельної ділянки від 04.10.2006 року було придбано: Земельну ділянку №1 по [ADDRESS], площею 0, 0988 га, кадастровий номер [NUMBER], та Земельну ділянку №2 по [ADDRESS], площею 0, 0987 га, кадастровий номер [NUMBER].(а.с. 9-13) Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, на підставі рішення виконавчого комітету міської ради № 189 від 23.05.2007 року, [PERSON] надано дозвіл на виконання будівельних робіт № 7698 від 17.07.2007 року по будівництву індивідуального житлового будинку та господарських будівель на Земельній ділянці № 2 по [ADDRESS] (а.с14), який рішенням Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 20.10.2015 року № 808 перейменовано на провулок [ADDRESS] (а.с. 21). 04.12.2015 року [PERSON] на Будинок було виготовлено технічний паспорт з якого слідує, що він побудований до 2008 року, загальною площею 157,5 кв.м., житловою площею 97,3 кв. м., та складається з: веранди, передпокою, кухні, їдальні, 5-ти кімнат, котельні, убиральні, ванної та коридору, а також до його складу входять господарські будівлі: ганок, балкон, гараж та сарай. (а. с. 15-20) Сторонами суду не надано жодних доказів того, що Будинок прийнято в експлуатацію чи здійснена його державна реєстрація. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, або після його державної реєстрації, оскільки така передбачена вимогами ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 р. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У разі необхідності зазначена особа може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 5 ЦК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (створення). З наданих до матеріалів справи доказів та пояснень сторін вбачається, що будівництво спірного Будинку почалося на підставі усної угоди сторін про створення спільної сумісної власності в період перебування їх у шлюбі. Жодна із сторін не надала достатньої кількості доказів, які б підтверджували факт зведення будинку виключно коштом лише одного з подружжя. За таких обставин суд приходить до висновку про рівність часток сторін у вказаному Будинку та Земельних ділянках. На час вирішення спору Будинок не прийнятий в експлуатацію, тобто він є об'єктом незавершеного будівництва, а тому до нього можливе застосування правил ч.3 ст. 331 ЦК України, щодо визнання права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом, яким встановлено, що між співвласниками Будинку та двох земельних ділянок, відсутня згода на поділ нерухомості в натурі. Виходячи з положень статтей 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Ухвалою суду від 20.05.2016 року по справі було призначено комплексну судово-будівельну та судово-земельну експертизи, за результатами яких надано висновок експерта від 31.01.2016 року (а.с.147-167), відповідно до якого встановлено, що: дійсна вартість будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва Будинку, з урахуванням земельного компоненту становить 1 067 137 грн.; дійсна вартість Земельної ділянки № 1 становить 216 690 грн., та визначено чотири варіанти поділу будинковолодіння в частках, близьких до ідеальних з розміром компенсацій співвласникові, частка якого після поділу менша за його ідеальну частину, відповідно до таблиць № 5-9 (а.с.158-160). При цьому експертом наголошено, що розподіл Будинку між співвласниками відповідно до ідеальних часток по 1/2 частці кожному неможливий, лише є варіанти близькі до ідеальних часток кожного. Статтею 152 ЖК України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року із змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що у тих випадках, коли для поділу будинку в натурі учасникам спільної часткової власності необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради. Рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 24.05.2017 року № 442 погоджено усі чотири варіанти поділу незакінченого будівництвом спірного житлового будинку. (а.с. 204) Відповідно до ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У відповідності до положень частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача). Відповідно до положень частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруд. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду, викладеного в постанові №20 від 22.12.1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" житловий будинок, який є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (п.14). Пленум Верховного Суду України в постанові від 04.10.1991 року №7 , з наступними змінами „Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок„ роз'яснив судам, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.(п.9 постанови). Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 7 вересня 2016 р. у справі № 6-47цс16). Що стосується визначення варіанту поділу спірного Будинку, з урахуванням земельного компоненту - Земельної ділянки №2 для його обслуговування, то суд вважає можливим відійти від рівності часток, та визначити можливим Варіант №3 поділу, який запропоновано експертом після проведення комплексної експертизи (а.с. 159), оскільки як було встановлено, всі чотири варіанти поділу Будинку передбачають відступ від рівності часток. Зазначені обставини підтвердила допитана в судовому засіданні експерт [PERSON], яка пояснила, що запропоновані нею варіанти поділу мають незначні відхилення від рівних часток, однак не порушують архітектурно-будівельних вимог, та дозволяють здійснити поділ Будинку з найменшими затратами для обох сторін. В силу ст. 364 ЦК України, позивачі мають право на виділ у натурі їх часток із спільного майна. Обираючи варіант поділу Будинку в натурі за варіантом № 3, відповідно до висновку експерта від 31.08.2016 року, суд виходить з того, що такий варіант поділу найбільш наближений до фактичного порядку користування Будинком, враховуючи інтереси сторін щодо подальшого спільного проживання в ньому, а також використання прилеглої земельної ділянки, на якій розміщений Будинок та прилеглі до нього господарські споруди. Згідно ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Враховуючи, що право власності на Земельні ділянки №1 і №2, на визначені частини яких претендує [PERSON], оформлено на відповідача, а також те, що ці Земельні ділянки є спільною сумісною власністю сторін, то при вирішенні питання щодо виділу у власність їх частин сторонам, право приватної власності на 5006/10000 часток в праві власності на Земельну ділянку № 2 та право власності на Земельну ділянку №1 за [PERSON], слід припинити, оскільки це ґрунтується на нормах чинного законодавства під час вирішення справи. Предметом спору в даній справі також виступає Автомобіль, який згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 09.10.2014 року був зареєстрований за [PERSON], а відтак він є його власником. З повідомлень ТСЦ №1844 РСЦ МВС в Житомирській області № 487 від 08.07.2016 року та № 401 від 17.06.2017 року Автомобіль 04.08.2015 року був переданий у право власності до [PERSON] (а.с. 107-108), після чого відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.07.2016 року переданий останнім, у право власності [PERSON] (а.с.213-214) Оскільки спірний Автомобіль був набутий [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то слід вважати його об'єктом права спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 31.08.2017 року по справі призначено автотоварознавчу експертизу, за результатами якої отримано висновок експерта від 25.09.2017 року № 4333, яким встановлено, що дійсна ринкова вартість Автомобіля, який перебуває у власності [PERSON] становить 187 508 грн. (а.с.227-231) За таких обставин, враховуючи, що спірний Автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу, а належних та допустимих доказів, які б свідчили про його придбання за особисті кошти [PERSON] надано не було, суд дійшов до висновку, що відповідно до ч.1 ст.60 СК України він є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких у праві власності є рівними. Так як Автомобіль був проданий без згоди [PERSON], а остання має право на компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, тому слід виділити Автомобіль [PERSON], а [PERSON], в свою чергу, Земельну ділянку №1. Відтак, дослідивши усі матеріали справи в їх сукупності та проаналізувавши усі вищевикладені правові норми, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, підтверджуються належними доказами, є обґрунтованими, відповідають нормам чинного законодавства, а відтак підлягають задоволенню. В той же час зустрічні позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, зокрема не надано доказів визначеної ним вартості майна, також доказів набуття зазначеного майна в період перебування у шлюбі. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості майна, клопотань про призначення судово-товарознавчої експертиза сторонами не заявлено. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. За клопотанням позивача та його представника за зустрічним позовом судом допитано в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила, що їй відомо про обставини продажу Земельних ділянок по провулку Коротченко в м. Новоград-Волинський, а про інші обставини їй нічого невідомо. Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved