Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач, яка є матірю дитини - [PERSON], та з якою позивач проживач однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2012 по кінець 2013 року, після припинення спільного проживання, не приймає участі у вихованні та розвитку сина, не цікавиться його навчанням у дошкільному навчальному закладі, не надає матеріальної допомоги, не сплачує аліменти на дитину та не цікавиться станом її здоров'я, що є ухиленням від виконання відповідачем батьківських обовязків та є підставою, відповідно до ст.164 СК України, для позбавлення її батьківських прав. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач пояснив, що з 2012 року він проживав разом з відповідачем [PERSON] однією сімєю, без реєстрації шлюбу. [INFO] народився їх спільний син [PERSON], який спочатку проживав разом з ними, а з листопада 2013 року син почав проживати разом з його батьками, оскільки відповідач попросила про це, так як їй було важко доглядати за дитиною. З вересня 2014 року вони з відповідачем спільно не проживають. З літа 2015 року, він проживає з іншою жінкою - [PERSON], яку [PERSON] називає мамою, та яка має намір усиновити дитину, приблизно з цього часу він забрав від батьків дитину, яка в даний час ходить у дитячий садок. За час проживання дитини в його батьків та після переїзду дитини до нього, відповідач не цікавилась дитиною та не відвідувала її, не відповідала на його телефонні дзвінки, не надавала матеріальну допомогу на її утримання, лише один раз привозила речі для дитини та продукти харчування. Перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною він не чинив. Відповідач [PERSON] та її представник, в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність доказів винної поведінки відповідача щодо виконання нею батьківських обовязків по відношенню до сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні показала, що після народження сина [PERSON], вони з позивачем та сином проживали разом приблизно 6 місяців. В цей проміжок часу з ними періодично проживала її матір, яка допомагала доглядати за дитиною. Але позивач не хотів, щоб її мати проживала разом з ними, тому, оскільки в її матері немає умов для проживання дитини, а сама вона не могла справитись з доглядом за дитиною в звязку з поганим станом здоровя, вона попросила, щоб дитину забрали до себе батьки позивача. Приблизно рік після того, як дитину забрали батьки позивача, вони проживали разом з позивачем. Перший рік народження дитини відсвяткували всі разом, сина привозили до Чернігова. З листопада 2014 року вони з позивачем разом не живуть. Після цього з дитиною вона бачилась лише 1 раз у квітні 2015 року, купувала дитині речі та продукти харчування. Більше з [PERSON] вона не бачилась, так як позивач перешкоджав їй у цьому. Про місце проживання сина вона не знала, оскільки навіть при розгляді справи про стягнення аліментів він не хотів з нею спілкуватись, а з документів у справі було не зрозуміло, де живе дитина, так як за одними документами він проживав з дідесем і бабусею в Сосниці, а за іншими відвідував дитячий садочок у м.Чернігові. На той час вона не знала, куди можна звернутися за допомогою у вирішенні питання спілкування з дитиною, тепер, коли їй надали правову допомогу, вона звернулася до виконкому Деснянської районної ради для встановлення днів побачень з сином. В даний час вона працевлаштувалася, винаймає кімнату, має можливість утримувати дитину, тому бажає спілкуватися з сином та в майбутньому проживати з ним разом. Представник третьої особи - служби у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позову та висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], 2013 року народження. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він товаришує з позивачем та знає відповідача, оскільки вони раніше разом проживали. Тепер позивач проживає разом з сином та іншою дівчиною, яку [PERSON] називає мамою. Він буває в них вдома 2-3 рази на тиждень. В цей період [PERSON] намагався зателефонувати [PERSON], але вона не відповідала. [PERSON] в його присутності [PERSON] не телефонувала, до сина не приходила. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знайома як з позивачем, так і з відповідачем, проте, останню вона бачила давно, коли відповідач була ще вагітною. В даний час вона буває вдома у [PERSON] приблизно 1 раз на 2 тижні. Зі слів позивача їй відомо, що відповідач не відвідує сина та не цікавиться його життям. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона півтора року проживає однією сімєю разом з [PERSON], тому стверджувала, що за весь цей час [PERSON] жодного разу не приходила та не телефонувала, щоб поцікавитись сином [PERSON] Свідок [PERSON], мати відповідача, в судовому засіданні показала, що її дочка [PERSON] з самого народження сина [PERSON] була разом з ним та піклувалася про нього сама, а [PERSON] в той час пив та застосовував до неї фізичну силу. Коли дочка захворіла, вона за її проханням жила з ними та допомагала доглядати за дитиною, оскільки у [PERSON] була депресія на нервовому грунті. Потім дитину відвезли до батьків [PERSON]. Перший рік народження [PERSON] вони відсвяткували разом в Чернігові. Потім [PERSON] не дозволяв [PERSON] бачитись з сином, телефонував її старшій сестрі та казав, що якщо вона хоче побачити дитину, щоб приїзжала, але без [PERSON]. Свідок [PERSON], хрещена мати [PERSON], в судовому засіданні показала, що після народження [PERSON] його мати [PERSON] піклувалася про дитину, потім дитину відвезли до батьків [PERSON]. Один раз мав місце випадок, коли вона телефонувала [PERSON], зясувати як дитина, на що він повідомив, що дитина буде в Чернігові, якщо вона бажає, може приходити побачитись з нею, але не казати про це [PERSON]. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком, а відповідач [PERSON] - матірю малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданим 06.06.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського МУЮ(а.с.7) та Повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00016624730 від 10.05.2016, відповідно до якого державна реєстрація народження [PERSON], проведена відповідно до ст.126 СК України. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2015 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, розгляд якої відбувся за участі обох сторін, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ? частини заробітку доходу відповідача(9-11). Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 16.09.2015 відкрито виконавче провадження ВП №48818940 по виконавчому листу , виданому Куликівським районним судом про стягнення аліметнів з [PERSON] на користь [PERSON], постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 30.10.2015 виконавче провадження ВП №48818940 закінчено. Відповідно до довідки Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ №321/15 від 22.04.2016 [PERSON] в період з 02.12.2015 по 28.03.2016 не отримував аліменти з [PERSON].(а.с.16, 104, 105). Статтею 164 СК УКраїни передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не сплачує аліменти на свою малолітню дитину, проте, з копії трудової книжки [NUMBER], виписаної 18 квітня 2012 року на імя [PERSON] встановлено, що вона працювала лише в період з 18.04.2012 по 10.07.2012, відповідно до довідки ТОВ «М.Б.А. Фінанси» 00000000010 від 20.04.2016 вона працювала в товаристві за цивільно-правовим договором та в період з січня по березень 2016 року мала дохід у розмірі 200 грн на місяць. В обгрунтування заперечень на позов, відповідач [PERSON] зазначала, що вона не могла здійснювати свої батьківські обовязки по відношенню до сина [PERSON] за станом здоровя, оскільки лікувалася у лікаря-невропатолога з діагнозом вегето-судинна дистонія. Так, відповідно до сигнального листка від 15.08.2014 та інформації ЛПЗ «Обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради від 27.04.2016 №405 15.08.2014 [PERSON] викликала швидку медичну допомогу за адресою [ADDRESS], та їй було встановлено діагноз ВСД по гіпертонічному типу. З оглянутої в судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] встановлено, що у березні та квітні 2015 року вона зверталася за медичною допомогою до лікаря-невропатолога з діагнозом ВСД по гіпертонічному типу та отримала призначення лікаря для амбулаторного лікування. Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON], що не заперечувалось позивачем, у квітні 2015 року вона останній раз бачила сина [PERSON], тобто амбулаторне лікування за призначенням лікаря-невропатолога не першкоджало їй зустрічі та спілкуванню з дитиною. Прямих доказів щодо перешкоджання позивачем [PERSON] відповідачеві [PERSON] спілкуватися та зустрічатися з сином [PERSON] судові надано не було. Непрямим доказом перешкоджання позивачем у спілкуванні відповідача з дитиною є показання свідка [PERSON]. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" орієнтує суди на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У зв'язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (пункт 18). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 „Конвенції про права дитини", батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до статті 3 „Конвенції про права дитини" в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні справи суд враховує характер порушення [PERSON] приписів ст. 150 СК України і те, що [PERSON] має намір спілкуватися з дитиною та займатися її вихованням, вона має дохід, постійне місце проживання та роботи, учасники судового розгляду не характеризують її як хронічного алкоголіка або наркомана чи як особу, яка негативно характеризується. Доказів того, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] відповідає його інтересам, суду не надано. Крім того, судом враховується, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п'ята статті 19 СК). При цьому, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК). Задовольнити позов на підставі висновку органу опіки та піклування - служби у справах дітей Деснянської районної у м.Чернігові ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради №31 від 22.02.2016 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], суд не може, так як висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є поверховим, не містить негативної інформації щодо відповідача та конкретних обставин на користь позбавлення його батьківських прав, він ґрунтується на поясненнях позивача та з його змісту неможливо встановити, як позбавлення відповідача батьківських прав позначиться на інтересах дитини - [PERSON] та чому до його матері [PERSON] слід застосувати такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав. Зважаючи на наведене, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши її про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] та поклавши на Деснянську районну у м.Чернігові раду контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків відносно [PERSON]. Витрати на правову допомогу, понесені відповідачем у справі підлягають відшкодуванню з позивача у розмірі 1450 грн. за 4 години участі адвоката в судовому засіданні (відповідно до даних журналів судових засідань та квитанції до прибуткового касового ордеру №03/16 від 15.04.2015) відповідно до приписів Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 84, 88 ЦПК України.

Outcome: approved