Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 25 травня 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № MR14G112560003, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 24000,00 доларів США на придбання жилої нерухомості та у розмірі 5400 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 24 травня 2027 року включно. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем [PERSON] за кредитним договором, в той же день між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № MR14G112560003. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував відповідачу [PERSON] кредитні кошти у розмірі, встановленому договором, натомість позичальник взяті на себе зобов'язання зі своєчасного погашення кредиту, відсотків за його користування, належним чином не виконував, у зв'язку з чим в нього утворилась заборгованість, яка станом на 22 травня 2015 року складає 8640,73 доларів США та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 7346, 31 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2,86 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 868,58 доларів США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 12,09 доларів США та штрафу ( процентна складова) - 410,89 доларів США. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь в солідарному порядку зазначену заборгованість, а також судові витрати. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 липня 2017 року вищезазначений позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2017 року № MR14G112560003 у розмірі 8 640,73 доларів США, яка складається із: 7 346,31 доларів США, як заборгованість за кредитом; 2,86 доларів США, як заборгованість за відсотками за користування кредитом; 868,58 доларів США - пеня за порушення зобов'язань за договором; 12,09 доларів США - штраф (фіксована частина); 410,89 доларів США - штраф (процентна складова), що еквівалентно станом на день ухвалення рішення суду, відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України у розмірі 25,90 грн. за 1 долар США - 223 794 грн. (двісті двадцять три тисячі сімсот дев'яносто чотири) грн. 91 коп. та судовий збір у розмірі 1 786 грн. 04 коп., по 893 грн. 02 коп. з кожного. Відповідач [PERSON] не погодився з таким судовим рішенням та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в частині стягнення на корить позивача пені та штрафів відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції під час розгляду справи необґрунтовано не було застосовано вимоги ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в результаті чого суд безпідставно стягнув з нього та відповідача [PERSON] пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором. При цьому місцевий суд зробив невірний висновок, що не доведено той факт, що він постійно проживає у місті Маріуполі Донецької області, яке відноситься до населеного пункту, визначеного у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, оскільки дана обставина підтверджується копією його паспорту з відміткою про реєстрацію за адресою: [ADDRESS], а також копією його трудової книжки, з якої вбачається, що він працює на Маріупольському підприємстві. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреності, підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засіданні не з'явилась про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивача Малервейн М.С., діюча за довіреністю, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача [PERSON] та представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору від 25 травня 2007 року № MR14G112560003, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON], останньому був наданий кредит у розмірі 24 000 доларів США з терміном повернення до 24 травня 2027 року зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків у розмірі 1,00 % щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.13-15). 25 травня 2007 року, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір поруки № MR14G112560003, відповідно до умов якого остання поручилась за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором (а.с.29). Згідно з розрахунком заборгованості [PERSON] має загальну заборгованість за даним кредитним договором станом на 22 травня 2015 року у розмірі 8 640,73 доларів США, яка складається із: 7346,31 доларів США, як заборгованості за тілом кредиту; 2,86 доларів США, як заборгованості за відсотками за користування кредитом; 868,58 доларів США, як пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 12,09 доларів США, як штрафу (фіксована частина); 410,89 доларів США, як штрафу (процентна складова) (а.с.4-7). У зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, банком були направлені на адресу відповідачів повідомлення від 11 червня 2015 року № 30.1.0.0/2-043 про порушення ними зобов'язань за кредитним договором та договором поруки (а.с.9-12). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором і дає підстави для стягнення боргу в солідарному порядку з боржника і поручителя в повному обсязі в іноземній валюті. При цьому, стягуючи з відповідачів штрафні санкції, місцевий суд виходив з того, що підстави для звільнення боржника та поручителя від їх сплати на підставі вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» відсутні з огляду на те, що доказів, які б указували на те, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у місті Маріуполі, яке відноситься до населеного пункту, де здійснювалась антитерористична операція, суду не надано. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Так, апеляційним судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 25 травня 2007 року було укладено кредитний договір № MR14G112560003, згідно якого банк надав [PERSON] кредитні кошті шляхом видачі готівки через касу з 25 травня 2007 року по 24 травня 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 24 000 доларів США на придбання жилої нерухомості та у розмірі 5400 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.13-15). З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем [PERSON] за кредитним договором, в той же день між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № MR14G112560003, згідно з пунктами 1, 2 якого поручитель зобов'язалась солідарно відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі, включаючи сплату кредиту, процентів, неустойки, інших платежів, передбачених кредитним договором (а.с.29). 11 червня 2015 року, у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором і наявністю заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк" надіслало письмові вимоги до відповідачів про сплату простроченої заборгованості у загальному розмірі 8 640,73 доларів США протягом 5 календарних днів від дати отримання цих повідомлень (а.с.9,10). Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України) У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки позичальник [PERSON] порушив зобов'язання та своєчасно не сплачував кредит, відсотки за його користування, позикодавець має право вимагати в судовому порядку стягнення з останнього та поручителя повернення основного боргу, відсотків за користування ним та нарахованої за порушення грошового зобов'язання за період до 14 квітня 2014 року пені. Разом з тим, стягуючи з відповідачів штрафи, місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку, що доказів, які б указували на те, що відповідачі постійно проживають у місті Маріуполі, яке відноситься до населеного пункту, де здійснювалась антитерористична операція суду не надано. Так, 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як роз'яснено Верховним Судом України в п.п.10,11 постанови Пленуму від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази. Суд першої інстанції, в порушення зазначених вимог процесуального закону, не приймав заходів щодо сприяння повному з'ясуванню обставин справи, повторно не викликав у судове засідання відповідача [PERSON] та не роз'яснив йому право заявити клопотання про надання доказів, які підтверджували факт його постійного проживання у місті Маріуполі, в результаті чого зробив передчасний висновок щодо відсутності підстав для звільнення відповідачів від сплати штрафів, нарахованих на день звернення банком до суду з позовом. Згідно наданих відповідачем [PERSON] в апеляційній інстанції копії паспорту та трудової книжки вбачається, що останній постійно проживає у місті Маріуполі, яке віднесено Кабінетом Міністрів України до населеного пункту, де проводилася антитерористична операція, а тому нарахування банком штрафів на основну суму заборгованості за кредитним договором у період проведення антитерористичної операції є незаконним. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача штрафів є таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Разом з тим, місцевим судом обґрунтовано з [PERSON] та [PERSON] була стягнута пеня за порушення кредитного зобов'язання, з огляду на те, що вона нарахована банком за період до 14 квітня 2014 року, а тому вимоги Закону України № 1669-VІІ в даній частині застосуванню не підлягають. Крім того, відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України ). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. У справі, що переглядається, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги банку щодо стягнення пені в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту у гривні, не урахував зазначених вимог чинного законодавства, що призвело до прийняття у цій частині незаконного рішення. Не звернув суд уваги і на те, що сплата пені у національній валюті була узгоджена сторонами у кредитному договорі ( п. 4.2 кредитного договору). Таким чином, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржене судове рішення, підлягає зміні в частині загального розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором та стягнення пені в іноземній валюті, а в частині стягнення штрафів - скасуванню. Рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно залишити без змін.

Outcome: partial