Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року цивільну справу за позовною заявою заступника прокурора Оболонського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого передано на розгляд за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва. Заступник прокурора Оболонського району міста Києва, який виступає в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги просить стягнути з відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги 3912,20 грн. на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення та судові витрати по справі. Прокурор Київської місцевої прокуратури № 5 Яковчук М.Ю. надав до суду заяву про заочний розгляд справи без участі відповідача за наданими суду доказами. Представник відповідача до суду не зявився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Суд дослідивши матеріали справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Як встановлено судом, до прокуратури Оболонського району міста Києва надійшла довідка-розрахунок Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за № 706 від 21.04.2015 року. За результатами опрацювання вказаної довідки прокуратурою Оболонського району м. Києва установлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема щодо відшкодування завданих державному закладу збитків, внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27 березня 2015 року [PERSON], який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв'язку з примиренням з потерпілим. 15 жовтня 2014 року, близько 10 год. 24 хв., [PERSON], керуючи автомобілем марки «Деу - Ланос», д.н.з. [NUMBER], рухаючись по проїзній частині вул. Богатирської, біля будинку № 11 в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який переходив проїзну частину. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та був госпіталізований до КМКЛШМД. Потерпілий [PERSON] після вчиненого стосовно нього кримінального правопорушення перебував на стаціонарному лікуванні в КМКЛШМД з 15.10.2014 р. по 04.11.2014 р., тобто 20 днів. Відповідно до довідки-розрахунку від 21.04.2015 р. за № 706 витрати на стаціонарне лікування [PERSON] становлять 3912,20 грн. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" № 11 від 07.07.1995 року , питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року. Зокрема, як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно п.п. 2, 4 вищезазначеної Постанови в разі коли при постановленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я, органу Мінфіну або прокуратури. Відповідно до ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч. 3 ст. 1206 ЦК України). Відповідно до п. 7 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від покарання, про умовне засудження чи засудження з відстрочкою виконання вироку). В усіх інших випадках, передбачених ч. 4 ст. 93-1 КПК, таке відшкодування провадиться в порядку цивільного судочинства. Вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України доведена повністю, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12014100050009107. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.03.2015 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України - у зв'язку з примиренням з потерпілим, а вищевказане кримінальне провадження - закрите. Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, у тому числі, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно страхового полісу № АІ/1700148 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, дорожньо-транспортна пригода, під час якої пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, відбулася за участю забезпеченого транспортного засобу - «Деу - Ланос», д.н.з. [NUMBER], застрахованого у НАСК «Оранта». Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. У ст. 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю та майну третьої особи. Згідно зі ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок ДТП зокрема є: шкода, пов'язана із лікуванням потерпілого. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року у справі № 6-908св15 колегія суддів судової палати у цивільних справах вирішила, що відповідно до п.п. 11, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Відповідно до ст. 21 Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Тому, заступником прокурора Оболонського району м. Києва даний позов пред'явлено до належного відповідача, а саме, до НАСК «Оранта». Згідно зі ст. 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами (заявами). Також, п. 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 №467/2011 «Про затвердження положення про Міністерство охорони здоров'я України» є Міністерство охорони здоров'я України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, формуванні державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. Разом з тим, згідно п.п. 3,4,5,6 зазначеного Положення, що визначають завдання, повноваження та права згаданого органу, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони здоров'я, до суду про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Зважаючи на викладене та враховуючи, що орган, уповноважений державою здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не наділений правом звернення до суду загальної юрисдикції самостійно, даний позов пред'явлено прокуратурою району в інтересах держави. Окрім цього, із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З огляду на те, що спірними відносинами порушуються інтереси держави в частині незабезпечення додержання передбаченого ст. 19 Конституції України принципу здійснення органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, Цивільного кодексу України, а також передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, позов пред'являється прокурором. Згідно ч. 3 та 7 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України, цивільний позов в інтересах держави пред'являється прокурором. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Тому, заступником прокурора Оболонського району м. Києва пред'явлено даний позов в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. За змістом частин 1 та 2 ст.60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів покладені на кожну сторону, яка зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач не надав доказів спростування суми заявлених витрат на лікування, за викладених обставин позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК України, відповідач зобов'язаний відшкодувати в дохід держави судові витрати в сумі 1378,00 грн.

Outcome: approved