Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що на даний час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та неповнолітні діти останнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19.06.2018 року №101-5414/04 до органу реєстрації 21.03.2018 року надійшла заява громадянина [PERSON] про реєстрацію місця проживання в [ADDRESS] . За результатами розгляду заяви було прийнято рішення про реєстрацію місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Підставою даної реєстрації стала письмова заява [PERSON] про надання згоди на реєстрацію у вказаній квартирі відповідача. 14.07.2018 року за заявою [PERSON] Дарницьким УП ГУНП у м. Києві було зареєстровано кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №1201800026252 за фактом підробки офіційних документів на квартиру [ADDRESS] . В рамках даного кримінального провадження була проведена судово-почеркознавча експертиза, за висновком якої всі підписи у документах, вилучених в Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у справі про реєстрацію місця проживання відповідача, виконані не [PERSON] , а іншою особою. На даний час досудове слідство триває, а особа, яка вчинила підроблення документів, не встановлена. За таких обставин просить скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] , визнати вказаних осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та виселити їх з даного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що саме позивач надавав згоду на реєстрацію у спірній квартирі відповідача, заява знаходилась у його руках з проставленим підписом і саме позивач в присутності адміністратора центру надання адміністративних послуг передавав вказані документи для здійснення зазначеної послуги, про що сам позивач і пише у своєму позові. Посилання позивача та його представника на висновок судово-почеркознавчої експертизи, в який вказано, що підпис на заяві не належить [PERSON] , є недопустимим доказом, оскільки він отриманий не у законний спосіб, не містить необхідних реквізитів: печатки, підпису посадової особи, в якої перебуває кримінальне провадження, супровідного листа Дарницького УП ГУНП в м. Києві, тощо. Крім того, вирок по даній справі не ухвалено і оцінка вказаному доказу не надана, тому що при винесенні виправдовувального вироку даний висновок може бути визнаний неналежним та/або недопустимим. Крім того, відповідач систематично сплачує всі житлово-комунальні послуги по спірній квартирі, а позивач в свою чергу жодних витрат з цього приводу не несе. Представник відповідача Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Пастухова Т.І. в судовому засіданні просила винести рішення згідно діючого законодавства, пояснивши, що після внесення відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] працівники поліції на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва вилучили всі оригінали матеріалів, які були підставою для реєстрації [PERSON] в спірній квартирі. Тому більш конкретно нічого сказати не може. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.1 ЖК України відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. За змістом ч.1-2, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як наголошує ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, 3.11.1987 року виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва був виданий ордер на жиле приміщення №25552 серія Б [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , її сина [PERSON] та онуку [PERSON] (а.с.120). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.121). [INFO] помер [PERSON] (а.с.122). [INFO] померла [PERSON] (а.с.125). Згідно свідоцтва про народження позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с.126). Як регламентує ч.1-2, ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом витягу з наказу №52 від 20.02.2013 року комунального підприємства „Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" з [PERSON] було укладено договір найму квартири [ADDRESS] і позивача було визнано основним квартиронаймачем (а.с.9; 127). 13.11.2013 року між [PERSON] та КП „Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" було укладено договір №6-А/44 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.128). Спірна квартира [ADDRESS] є трьохкімнатною, неприватизованою, ізольованою, загальною площею 67,5 м2, житловою площею 41,4 м2, розташованою на 2 поверсі 10-типоверхованого будинку, що підтверджується копією технічного паспорта квартири (а.с.130-132), тобто вона відноситься до державного житлового фонду. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2019 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] було відмовлено (а.с.134-137). Постановою Київського апеляційного суду від 19.06.2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2019 року було залишене без змін (а.с.138-140). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва у спірному житловому приміщенні є зареєстрованими позивач [PERSON] з 1.09.1998 року, відповідач [PERSON] з 21.03.2018 року та неповнолітні діти останнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з 5.05.2018 року кожний (а.с.147). За змістом ч.1, ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до п.28 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 2.03.2016 року реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. Відповідно до листа Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19.06.2018 року №101-5414/04 до органу реєстрації 21.03.2018 року надійшла заява громадянина [PERSON] про реєстрацію місця проживання в [ADDRESS] . За результатами розгляду заяви було прийнято рішення про реєстрацію місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Підставою даної реєстрації стала письмова заява [PERSON] про надання згоди на реєстрацію у вказаній квартирі відповідача. 14.07.2018 року за заявою [PERSON] Дарницьким УП ГУНП у м. Києві було зареєстровано кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №1201800026252 за фактом підробки офіційних документів на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з ЄРДР (а.с.11). В рамках даного кримінального провадження була проведена судово-почеркознавча експертиза, за висновком якої підпис на другій сторінці заяви про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 20.03.2018 року, вилученої в Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у справі про реєстрацію місця проживання відповідача, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.10; 12-21). На даний час досудове слідство триває, а особа, яка вчинила підроблення документів, не встановлена. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено ч.1, ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч.1, ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Оцінюючи висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, з фотокопії якого не вбачається номер та дата його виконання, суд вважає його недопустимим доказом по справі, оскільки він отриманий з порушенням порядку встановленого законом, а саме: він є фотокопією, яка не містить необхідних реквізитів: печатки державного органу, підпису посадової особи, в якої перебуває кримінальне провадження, супровідного листа Дарницького УП ГУНП в м. Києві, тощо. Крім того, вирок по даному кримінальному провадженню не ухвалено і оцінка вказаному доказу не надана судом, як і слідчим, так як досудове слідство триває і постанова про закриття кримінального провадження не виносилась. Також відповідач [PERSON] систематично сплачує всі житлово-комунальні послуги по спірній квартирі, починаючи з 12.12.2017 року, що підтверджується копіями дублікатів квитанції (а.с.152-166), а позивач [PERSON] в свою чергу жодних витрат з цього приводу не несе, що не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні. Аналізуючи докази по справі, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що порушення норм діючого законодавства при реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] з його дітьми у спірній квартирі відсутні, тому в задоволенні позову в частині скасування реєстрації необхідно відмовити. Згідно ч.1-2, ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Саме такі обставини встановлені законодавцем дають підстави суду в порядку ст.72 ЖК України визнавати осіб, зареєстрованих в жилих приміщеннях, які відносяться до державного житлового фонду, такими, що втратили право користування жилим приміщення. Однак як встановлено судом, після реєстрації свого місця проживання відповідач зі своїми дітьми заселився до спірної квартири і проживає в ній понад три роки і до сьогоднішнього дня. Тому підстави для визнання відповідача з дітьми такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням відсутні. Відповідно до ч.4, ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як наголошує ч.1, ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року №2 зі змінами, внесеними постановами від 10.03.1989 року №2, від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналізуючи диспозицію ст.116 ЖК України, законодавцем передбачено, що виселенню з жилого приміщення підлягають особи (особа), які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Крім того, за ч.3, ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оскільки судом не встановлено порушень вимог ст.116 ЖК України відповідачем та його дітьми, а також за відсутністю обставин їх самовільного заселення до спірної квартири, тому вимога позову про виселення їх зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed