Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

17.06. 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ІІАТ КБ «Приватбанк», в якому просить захистити права споживача фінансових послуг шляхом встановлення нікчемності правочину - домовленості сторін про автоматичну пролонгацію договору понад строки загальної позовної давності без укладання його у письмовій формі викладених в п. 9-12 Умов та правил надання банківських послуг. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, Договір діє потягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Позивач також зазначає що Цивільним кодексом України не передбачено такого терміну як автоматична лонгація на той же строк, а також те, що жодною статтею Цивільного кодексу не покладаються, і не можуть бути покладено на сторону додаткові обов»язки у вигляді написання заяв, повідомлень, тощо. Позивач вважає, що автоматична лонгація договору на той же строк може мати місце лише в межах , строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, а строк позовної давності, встановлений законом може бути збільшений за домовленістю сторін. Проте, письмовий договір, як того вимагає ст. 259 ЦК України сторони не укладали,будь-яким договором не можуть бути обмежені права споживача, що надані законом, а умова викладена в пп. 9.12.кредитного договору суттєво обмежує права споживача фінансових послуг банку, покладає на споживача послуг додаткові обов»язки, а умова про лонгацію договору нівелює їх взагалі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов з підстав зазначених у ньому. Відповідач ПАТ КБ «Приват Банк"» в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав,надав суду заяву,в якій просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог,у зв»язку з пропуском строків позовної даності. Вислухавши пояснення сторін,дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що з вказаним позовом позивач звернувся до суду 17 червня 2014 року, проте перебіг строку позовної давності розпочався з 10 грудня 2009року. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача пропущено строк позовної давності, не зазначено поважності причин пропуску цього строку і не подано клопотання про поновлення вказаного строку. Також в судовому засіданні встановлено, що 10.12.2009 року між [PERSON] та ПАТ КБ « Приватбанк» на підставі заяви анкети було укладено договір про надання банківських послуг , згідно якого він отримав кредит в сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних. Разом з тим Банк надав [PERSON] картку з відповідним РІН-кодом. [PERSON] ознайомився з Умовами і правилами надання банківських послуг, про що стверджує його підпис на заяві клієнта позичальника. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Позивач вважає, що пункт 9.12 правочину, згідно якого Договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, якщо на протязі цього строку ні одна з сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк порушує його права як спожива послуг, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборот)', вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. [PERSON] при укладенні спірного договору № б/н від 10.12.2009 року був обізнаний про всі його умови та погодився з ними, в тому числі і з умовами викладеними в п. 9.12. Умов і правил надання банківських послуг. Посилання [PERSON] на суперечність умов договору положенням Цивільному кодексу України, суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки вважає, що договір укладено з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed