Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

18 березня 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до Державного підприємства «Артемвугілля» про відшкодування моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. 15 жовтня 2006 року під час виконання своїх трудових обов'язків гірничого майстра, був травмований [PERSON], який внаслідок нещасного випадку на виробництві, [INFO] помер. [PERSON] був чоловіком та батьком позивачів. Смертю [PERSON], яка настала у зв'язку з незабезпеченням ДП «Артемвугілля» безпечних умов праці, позивачам завдано моральної шкоди, тому вони звернувшись до суду просили відповідно до вимог ст.ст. 1167, 1168 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути з Державного підприємства «Артемвугілля» на їх користь по 200 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. У подальшому у якості співвідповідача по справі було залучено відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Калінінському районі м. Горлівка та позивачами на підставі судово- психологічної експертизи був збільшений розмір позовних вимог, а саме на користь [PERSON] просили стягнути моральну шкоду у розмірі 295 974 гривні, а на користь [PERSON] у розмірі 200 000 гривень. Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівка від 03 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволені частково: стягнуто з Державного підприємства «Артемвугілля» на користь [PERSON], [PERSON] у відшкодування моральної шкоди по 25 000 гривень кожному та у відшкодування витрат на проведення експертиз у сумі по 3 091,20 гривень кожному. Вирішено питання про судові витрати. Не погодившись з рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши її розмір, мотивуючи свої вимоги неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачі зазначають, що визначена судом першої інстанції сума відшкодування моральної шкоди не відповідає дійсним реаліям сучасного життя, оскільки зміни, які відбулися в їх сім'ї після смерті рідного чоловіка та батька, а саме усвідомлення позбавлення матеріальної, моральної та фізичної підтримки від загиблого у майбутньому втрата певних життєвих зв'язків, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя дітей, є суттєве негативними і відобразилися на особистому житті, матеріальному становищі та стані здоров'я. Психологічний стан здоров'я позивачів підтверджується висновками судово - психологічної експертизи, згідно яких грошова компенсація у відшкодуванні моральної шкоди для [PERSON] становить від 121,5 до 243 мінімальних заробітних плат, для [PERSON] від 54 до 108 мінімальних заробітних плат. Мешкаючи в приватному секторі та маючи садову дільницю, плоди від якої мають істотне значення для існування їх сім'ї, вони не можуть в повній мірі виконувати ту роботу по господарству, котру раніше виконували разом з загиблим. Отже, від втрати рідної людини, вони постійно відчувають почуття страху та безвихідності. У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши їх розмір. В судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися позивачка [PERSON], представники відповідачів Державного підприємства «Артемвугілля» та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Калінінському районі м. Горлівка, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать телефонограми у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм №3 за №12284,12285(а.с.111-112). Але, до апеляційного суду надійшло клопотання від відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Калінінському районі м. Горлівка про розгляд справи за їх відсутності. Крім цього, від Державного підприємства «Артемвугілля» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю їх представника в іншому процесі. Проте, слухання справи неодноразово відкладалось, а тому відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, позивача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на проведення експертиз та в частині відмови у стягнення моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Калінінському районі м. Горлівка сторонами не оскаржувалось. З матеріалів справи вбачається наступне. 09 вересня 1979 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу зареєстрованому у м. Горлівка, актова запис №2738 (а.с.3). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками зареєстровані: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.9). Тривалий час, починаючи з 21 травня 1975 року по день смерті, [PERSON], працював на підприємствах вугільної промисловості, про що свідчить його трудова книжка (а.с.4-8). Відповідно до довідки селищного комітету «Солідарність» за адресою: [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були зареєстровані: дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], онук [PERSON].(а.с.18). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актова запис №4235 від 18 жовтня 2006 року, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області (а.с.10). 30 жовтня 2006 року був складений акт спеціального розслідування нещасного випадку, який стався в 4 год. 50 хв. 15 жовтня 2006 року у державному відкритому акціонерному товаристві «Шахта імені А.І. Гаєвого» Міністерства вугільної промисловості України з [PERSON], який [INFO] помер (а.с.11-17). 18 квітня 2013 року листом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Калінінському районі м. Горлівка повідомлено, що 06 листопада 2006 року [PERSON] отримала у відділенні у зв'язку зі смертю чоловіка [PERSON] одноразову допомогу у розмірі 119 830,20 грн.(а.с.35). 20 лютого 2014 року згідно висновку судово - психологічної експертизи у відношенні [PERSON], смерть [PERSON], внаслідок нещасного випадку на виробництві, являється психотравмувальною для неї, що завдало моральні страждання (моральна шкода) та рекомендований розмір компенсації моральної шкоди становить від 121,5 до 243 мінімальних заробітних плат (а.с.62-68). 20 лютого 2014 року згідно висновку судово - психологічної експертизи у відношенні [PERSON], смерть [PERSON], внаслідок нещасного випадку на виробництві, являється психотравмувальною для нього, що завдало моральні страждання (моральна шкода) та рекомендований розмір компенсації моральної шкоди становить від 54 до 108 мінімальних заробітних плат (а.с.70-76). При розгляді справи у судовому засіданні апеляційної інстанції позивач [PERSON] пояснив, що після раптової смерті батька [PERSON], стан здоров'я його мати [PERSON] різко погіршився. На час смерті його батька вони всією родиною мешкали разом за адресою: [ADDRESS], а саме: батько [PERSON], мати [PERSON], він, його брат [PERSON] та онук [PERSON] Мати на час загибелі батька було лише 49 років, самому позивачу на той час було 17 років та він навчався на 3 курсі Горлівського професійного ліцею, після смерті батька подальше навчання було не можливим, а тому він вимушений був почати працювати для утримання своєї сім'ї. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги виходив з характеру та тривалості моральних і фізичних страждань, глибини змушених змін у засобі життя, розміру мінімальної заробітної плати та мінімального прожиткового мінімуму, принципу розумності та справедливості. Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов по суті правильного висновку про те, що моральна шкода, завдана позивачеві смертю чоловіка та батька, повинна бути відшкодована роботодавцем на підставі ст. ст. 1167, 1168 ЦК України. За правилами ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Частина 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв'язку та вини заподіювача. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з цим, вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, суд вважав, що сума моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. на кожного позивача буде достатньою компенсацією завданої їм моральної шкоди та виходив з того, що позивачі отримали відшкодування з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві яке перевищує 100 000 гривень, а також що моральну шкоду позивачі більше пов'язують з втратою матеріального благополуччя та взяв до уваги фінансові можливості підприємства. Проте, з такими твердженнями не можливо погодитися. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, взяв до уваги фінансові можливості підприємства, але питання відшкодування моральної шкоду не повинно бути пов'язано саме з такими обставинами підприємства, оскільки смерть [PERSON] настала при виконанні ним трудових обов'язків саме на підприємстві відповідача, що призвело до моральних страждань членів сім'ї, втрати ними нормальних життєвих зв'язків та вимагає від них додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку з чим, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності та фінансової можливості. Крім цього, суд першої інстанції вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, взяв до уваги отримання позивачами відшкодування з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, яке перевищує 100 000 гривень. Але, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності. Правовий аналіз положень абз. 4 ст. 1, п.п. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, дає підстави для висновку про те, що вказаний Закон передбачав відшкодування потерпілому Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, а також у разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати потерпілим професійної працездатності. Виплата Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України грошових сум на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю застрахованої особи унаслідок нещасного випадку на виробництві, членам її сім'ї зазначеним Законом не передбачена. Системний аналіз норм ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» свідчить про те, що вказаний Закон не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві, членам його сім'ї. Такі відносини регулюються ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України. Саме така правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 р. у справі № 6-120цс13, а саме відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України, а не на підставі норм Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Виходячи з наведеного вбачається, що суд першої інстанції вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди помилково взяв до уваги обставину щодо отримання позивачами відшкодування з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, оскільки виплата позивачці одноразової допомоги згідно із спеціальним законом не впливає на її право щодо отримання моральної шкоди. За таких обставин колегія суддів вважає, про можливість збільшення розміру компенсації моральної шкоди, у зв'язку з тим, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини по справі, оскільки з отриманими потрясіннями внаслідок раптової смерті чоловіка, з яким [PERSON] перебувала у шлюбі понад двадцять сім років, позивачка зазнала великих душевних страждань та змушена була приймати додаткових зусиль для організації свого життя, трагічна та передчасна смерть потерпілого призвела до того, що вона та її син зазнали важкої психологічної травми, назавжди втратив потенційний зв'язок з близькою їм людиною. Зі смертю близької людини змінився звичайний спосіб їх життя, зменшився розмір доходів, адже загиблий постійно утримував їх сім'ю, зазначені обставини змусили позивачку змінити образ та спосіб свого життя: втрата нормальних життєвих зв'язків через самотність, відсутність господаря у сім'ї, зустріч старості без чоловіка. Втрата батька, як голови сім'ї, надія на підтримку у житті для позивача [PERSON], який на той час був неповнолітнім та ще проходив навчання у Горлівському професійному ліцею стало психологічним потрясінням для нього, втрата можливості продовження подальшого навчання та досягнення мети в житті на той час стало неможливим. Отже колегія апеляційного суду керується не лише тими критеріями, які обумовлюють суб'єктивне сприйняття звістки про смерть близької людини - почуття розгубленості, гострого жалю, відчаю, страху перед майбутнім, але й тими, які характеризують їх зовнішній прояв - порушення звичайного способу життя, вимушеність докладання додаткових зусиль для організації свого життя в зв'язку з передчасною та безповоротною втратою близької людини. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, враховуючи характер та тривалість моральних і фізичних страждань позивачів, колегія суддів вважає, що висновки судово - психологічної експертизи стосовно завдання моральних страждань (моральної шкоди) носять рекомендований характер щодо розміру компенсації моральної шкоди, а тому вважаємо можливим збільшити розмір моральної шкоди та стягнути з Державного підприємства «Артемвугілля» на користь позивачів по 50 000 гривень кожному. Відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: partial