Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до Лубенської міської ради про встановлення права спільної часткової власності в рівних частинах на ? частину погребу Е, літню кухню д2, 7/100 частини сараю Д. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали в квартирі по [ADDRESS] разом з [PERSON] з 1986 року. В 1989 році в квартирі народився та став проживати [PERSON] В користуванні сім'ї перебували також ? частина погребу, погріб під частиною будівлі, 7/50 частини сараю, літня кухня, гараж. В 1992 році після приватизації квартири її співвласниками стали позивачі, а також [PERSON] та [PERSON] Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 14.04.2014 року було проведено реальний поділ спільного майна, однак після реального розподілу квартири виникли спори щодо користування господарськими будівлями. Позивачі зазначають, що вказані приміщення не мають власника та перебувають у їх користування понад 20 років, відтак, на підставі ст. 344 ЦК України вони мають право на набуття господарських будівель у власність за «набувальною давністю». Інші співвласники претензій на це майно не пред'являють. В свою чергу, [PERSON], [PERSON] звернулися до Лубенської міської ради з позовом про визнання в порядку набувальної давності права спільної часткової власності в рівних частинах на погреб «Е», гараж «И», погріб «Л» під частиною гаражу «И», літню кухню «д2», ізольоване приміщення сараю «Д», розміром 7/100 частини сараю «Д». Позов мотивований тим, що у користуванні мешканців квартири № 4 вже більше 50 років перебували спірні господарчі будівлі, які не мають офіційного власника і знаходяться на подвір'ї будинку по [ADDRESS]. Позивачі за первісним позовом та [PERSON], будучи однією сім'єю, проживали в цій квартирі з 1986 року по 1992 рік. В 1992 році вони переїхали у село Тишки Лубенського району, де і стали проживати у домоволодінні рідної бабусі до 2006 року. [PERSON] проживала в селі Тишки до 2000 року після чого поїхала на навчання у Хомутецький ветеринарний технікум, який закінчила 2003 року. Після завершення навчання до спірної квартири вона не поверталася. З 1992 року і по цей час спірним майном відкрито, безперервно і одноособово користуються позивачі. Лише в 2012 році позивачі передали [PERSON] в користування одне ізольоване приміщення сараю «Д». яка становить 7/100 частин цього сараю. А отже, саме за позивачами слід визнати право власності на спірні приміщення за «набувальною давністю». В судовому засіданні позивачі по першому позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] свій позов підтримали, прохали його задовольнити. Інший позов [PERSON], [PERSON] не визнали. Позивачі по другому позову [PERSON], [PERSON] свій позов підтримали, а відповідно позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] не визнали . Представник Лубенської міської ради в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явились, прохали позови розглянути без їх участі, позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] прохали задовольнити, в позові [PERSON], [PERSON] прохали відмовити . Представник третьої особи Лубенське КЖЕУ в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали, докази справи, суд вважає, що обидва позови задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав . В межах справи № 2-1052/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу частини квартири дійсним, визнання права власності встановлено, що з 1986 року [PERSON] після одруження з [PERSON] проживали і були прописані за адресою [ADDRESS] у своєї бабусі [PERSON] і таким чином на 1991 рік в цій квартирі проживало і було прописано 5 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] та їх син - [PERSON] 1989 року народження. В 1992 році [PERSON], [PERSON] з дітьми переїхали на постійне місце проживання в село Тишки Лубенського району де отримали для проживання жилий будинок, в якому мешкають і зараз та зареєстровані в ньому. В 1994 році вказана квартира була приватизована на 5 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В рішенні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.04.2007 року у справі № 2-653/2007 за позовом [PERSON] до територіальної громади в особі Лубенської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання часток у справі спільної часткової власності встановлено, що в 2001 році [PERSON] померла. Цим рішенням суду визнано частку в розмірі 1/5, що належала матері позивача [PERSON] у праві спільної часткової власності на спірну квартиру та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/5 частину спірної квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.04.2014 року у справі № 539/3563/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про реальний розподіл спільного майна виділено [PERSON], [PERSON], [PERSON] 3/5 частини спірної квартири та виділено [PERSON], [PERSON] 2/5 частини спірної квартири В межах цієї справи спір виник внаслідок того, що власники квартири № 4 протягом 10 років користуються господарськими будівлями біля будинку, а саме: погребом «Е», гаражем «И», погребом «Л» під частиною гаражу «И», літньою кухнею «д2», ізольованим приміщенням сараю «Д», розміром 7/50 частини сараю «Д». Такий порядок користування приміщеннями було погоджено з іншими співвласниками багатоквартирного будинку. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначають, що протягом 20 років вони користуються цими приміщеннями, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України мають право на набуття його у власність за «набувальною давністю». Разом із тим, [PERSON], [PERSON] вказують на те, що саме вони протягом останніх 10 років вільно, безперервно та добросовісно користуються цими приміщеннями. При цьому вказують на те, що відповідачі до 2006 року проживали в селі [PERSON], а отже не могли користуватися цими приміщеннями протягом 10 років, як того вимагає норма статті 344 ЦК України. На думку суду, обидва позови не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначено в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» ВС України від 01.07.2013 року, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути об'єктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. В листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 ВССУ зазначив, що приміщення, яке поряд із іншими приміщеннями є предметом спору, було узаконено (прийнято в експлуатацію та зареєстровані у виконкомі місцевої ради) в 1995 році не власником спірного домоволодіння, а спадкодавцем. Тому спадкоємець останнього набуває право власності на спірне майно в порядку спадкування, а не за набувальною давністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірні господарські приміщення перебували в користуванні власників квартири по [ADDRESS] за домовленістю з власниками інших квартир. Тобто таке користування було безпосередньо пов'язане з правом власності на цю квартиру. Кожна з сторін спору зазначає, що саме вона користувалася цими приміщеннями протягом останніх 10 років, а підставою для користування було існуюче у неї право на частину квартири № 4. Спір між ними виник після того, як в 2014 році між ними реально було поділено квартиру, проте залишилося неврегульованим питання користування господарськими будівлями. Відтак, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовів за ст. 344 ЦК України відсутні, в зв'язку з недоведеністю: відсутності інших осіб, які претендують на це майно; відкритості володіння та добросовісності володіння щодо інших співвласників квартири. З довідки Лубенського КЖЕУ від 30.05.2014 року за № 01-02/271 (а.с. 70) вбачається, що сараї, погріб, літня кухня та гараж по [ADDRESS] не перебувають на балансі Лубенського КЖЕУ. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] пояснювали, що вищезазначені будівлі ще будували батьки [PERSON] Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що сторонам необхідно ставити питання про визнання права власності на вказану нерухомість в порядку спадкування.

Outcome: dismissed