Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначив, що 19.11.2013 року ТОВ «»Компанія Креата», ТОВ «Укра2000» та ПП «Раіком» уклали договір лізингу. Грошове зобовязання з оплати обладнання було забезпечено позивачем нерухомістю, а саме: нежитловими приміщеннями підвалу №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 1/3ч., №13, №14, ? ч., № 15, ? ч., №16, №17, №18, ? ч., №19, №№ 20,21,22, частина приміщень № 23 пл.88,8 кв. м., загальною площею 326,7 кв. м.; першого поверху: 3/8 частини №21, ? частини прим. № 21а, 21б, ? частина прим. №№ 25,26,27,28 загальною площею 57,0 кв. м.; другого поверху №№ 32,33,34,35,36,37,38,39,40,41,42,43,44,45,46,47,48,49,50,51 загальною площею 384,00 кв. м. в нежитловій будівлі літ.«А-2», розташованих за адресою м. Харків, вул. Коцарська (Кацарська), буд.3 (три). В подальшому через порушення зобовязань боржником на підставі договору іпотеки від 19.11.2013 року майно позивача було реалізовано, що, на його думку, не відповідає його волі та вимогам чинного законодавства. Зазначає, що правочини є фіктивними, підлягають визнанню недійсними. Після уточнення позовних вимог позивач просив суд визнати недійсними договори лізингу від 19.11.2013 року, договір іпотеки від 05.12.2014 року, витребувати з незаконного володіння [PERSON] нежитлові приміщення. [PERSON] позивача у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на ознаки фіктивності правочинів та оману позивача іншими учасниками договору просив суд позов задовольнити,. [PERSON] ТОВ «Компанія Креата» - до судового засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Заперечень проти позову не надав. [PERSON] - Товариства з обмеженою відповідальністью «Укра2000»- до судового засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Заперечень проти позову не надав. [PERSON] «Раіком» - до судового засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Заперечень проти позову не надав. [PERSON] [PERSON] у судове засідання зявилась, надала письмові заперечення, наполягала на залишення позовної заяви без задоволення. Зазначила, що оскаржувані правочини були укладені на умовах визначених сторонами договору та відповідно до встановленого законом порядку. З 27.11.2013 року єдиним власником цього майна є [PERSON], яка належним чином та на власний розсуд користується належним їй майном, укладає від свого імені договори, в тому числі й оскаржуваний договір з ПТ «ЛОМБАРД «НАДІЯ» [PERSON] І КОМПАНІЯ». Третя особа приватний нотаріус [PERSON] - в судове засідання не зявилась, про день та час слухання повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне: 19.11.2013 року ТОВ «Компанія Креата», ТОВ «Укра2000» та ПП «Раіком» уклали договір лізингу. 19.11.2013 року ТОВ «Компанія Креата» та [PERSON] уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого грошове зобовязання ТОВ «Раіком» з оплати обладнання було забезпечено нерухомістю [PERSON], а саме: нежитловими приміщеннями підвалу №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 1/3ч., №13, №14, ? ч., № 15, ? ч., №16, №17, №18, ? ч., №19, №№ 20,21,22, частина приміщень № 23 пл.88,8 кв. м., загальною площею 326,7 кв. м.; першого поверху: 3/8 частини №21, ? частини прим. № 21а, 21б, ? частина прим. №№ 25,26,27,28 загальною площею 57,0 кв. м.; другого поверху №№ 32,33,34,35,36,37,38,39,40,41,42,43,44,45,46,47,48,49,50,51 загальною площею 384,00 кв. м. в нежитловій будівлі літ.«А-2», розташованих за адресою м.Харків, вул.Коцарська (Кацарська), буд.3 (три). 25.11.2013 року [PERSON] направлено від ТОВ «Компанія Креата» претензію з вимогами про усунення порушень. 27.11.2013 року, відповідно до умов п.14 іпотечного договору, ТОВ «Компанія Креата» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 1/3ч., №13, №14, ? ч., № 15, ? ч., №16, №17, №18, ? ч., №19, №№ 20,21,22, частина приміщень № 23 пл.88,8 кв. м., загальною площею 326,7 кв. м.; першого поверху: 3/8 частини №21, ? частини прим. № 21а, 21б, ? частина прим. №№ 25,26,27,28 загальною площею 57,0 кв. м.; другого поверху №№ 32,33,34,35,36,37,38,39,40,41,42,43,44,45,46,47,48,49,50,51 загальною площею 384,00 кв. м. в нежитловій будівлі літ.«А-2», розташованих за адресою м. Харків, вул. Коцарська (Кацарська), буд. 3 (три). 05.12.2014 року між [PERSON] та Повним товариством «ЛОМБАРД «НАДІЯ» [PERSON] І КОМПАНІЯ» укладено договір іпотеки. Позивач [PERSON], допитаний як свідок, пояснив, що оскаржуваний правочин був вчинений під впливом обману, договір у приватного нотаріуса він підписував, проте, він був іншого змісту. Про намір укладати договір повідомляв свого батька. Був особисто присутнім на вчиненні правочину та ставив свій підпис. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є батьком позивача, особисто при укладенні оскаржуваного правочину присутнім не був, син йому повідомляв про намір укладати договір, вважає, що його сина ввели в оману, оскільки відчужувати майно наміру не було. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У п. 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пункті 23 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї\~\~чи\~\~родичів,\~\~смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Звернувшись до суду з вимогою про визнання договору недійсним, належних та допустимих доказів наявності обставин, які відповідно до ст. 230 ЦК України чи ст. 233 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним, позивач не надав. Позивач зазначає, що був обманутий в тому, що він не мав наміру укладати іпотечний договір. Проте, судом встановлено, що він сам надав приватному нотаріусу документи для підготовки правочину, Крім того, [PERSON] власноручно підписував іпотечний договір, мав достатньо часу для його вивчення. Згідно наявних матеріалів справи суд не вбачає жодних доказів на підтвердження того, що спірний договір укладався під впливом обману. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачем не доведено факту введення його в оману іншою стороною договору, то зазначена підстава для визнання його недійсним відсутня. Також, не доведено позивачем, що правочин був вчинений як фіктивний. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За роз"ясненнями, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Зясувавши повно всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач в порушення ст.ст. 10,60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір, є фіктивним. При цьому, аналізуючи зміст вищевикладених вимог діючого законодавства, суд виходить з того, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому , ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивач, заявляючи про фіктивність договору, не довів суду, що внутрішня воля відповідачів не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договором, не була ними вчинена. При цьому, позивач не довів суду, що в діях відповідачів як учасників договору мали місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину. Крім того, суд також зауважує, що підстави визнання недійсним договору іпотеки від 05.12.2014 року між [PERSON] та Повним товариством «ЛОМБАРД «НАДІЯ» [PERSON] І КОМПАНІЯ» в позовній заяві не обґрунтовані. Щодо вимог з витребування майна з незаконного володіння [PERSON], то суд керується наступним: Статтею 387 Цивільного кодексу України закріплено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Спосіб захисту права власності, передбачений статтею 378 Цивільного кодексу України, застосовується у випадках фактичного позбавлення власника можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, тобто це так званий позов власника, що не володіє, до не власника, що незаконно володіє майном про вилучення цього майна в натурі. Системний аналіз інших норм діючого законодавства, судової практики, узагальнюючих розяснень Верховного суду України, дозволяє зробити висновок, що під незаконним володінням розуміється фактичне володіння майном, якщо воно не має правової підстави, наприклад володіння вкраденим майном, або якщо правова підстава володіння відпала, наприклад минув термін договору найму, або якщо підстава володіння недійсна, наприклад володіння набуте за недійсним правочином. На відміну від статті 387 Цивільного кодексу України, в якій закріплюється право власника на витребування майна від особи, що незаконно або без достатньої правової підстави набула майно, статті 388 Цивільного кодексу України, встановлює права власника на витребування майна від особи, що є добросовісним набувачем. Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України закріплюється наступне: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, законодавець встановлює різні правові наслідки в залежності від виду незаконного володіння чужою річчю. Перший випадок це добросовісність володільця майном. Як закріплено частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України набувач (фактичний володілець майна) визнається добросовісним, якщо здобуваючи майно він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач майна не мав права на її відчуження. Відповідно до частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презумується. Крім того, стаття 388 Цивільного кодексу закріплює правові насідки також і в залежності від того, чи за відплатним, чи за безоплатним договором добросовісний набувач набув майно. Якщо майно набуте набувачем за відплатним договором, витребування майна власником допускається виключно за обставин, перелічених у частині 1 статті 388 Цивільного кодексу, якщо майно набуте добросовісним набувачем за безвідплатним договором, то власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Другий випадок це коли фактичний володілець майна (набувач) знав, чи повинен був знати про те, що відчужував майна не має право на його відчуження. У такому випадку набувач вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним потрібне встановлення наміру чи необережності, що спростує презумпцію добросовісності набувача. Отже, в такому випадку відповідальність недобросовісного володільця перед власником повинна бути заснована та підтверджена не лише на обєктивній протиправності придбання майна, а й на факті встановлення провини набувача. Тому закон, у випадку доведеності субєктивної провини набувача, закріплює безумовне право володільця на витребування майна від недобросовісного набувача. Отже умови задоволення віндикаційного позову залежать насамперед від характеру незаконного володіння, у якому перебуває майно. Судом встановлено, що в даному випадку відсутні будь-які підстави, існування яких давало б можливість витребувати майно від Відповідача [PERSON] Так, Позивачем не доведено, що майно вибуло з володіння Позивача поза його волею (було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом). Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що майно вибуло з володіння Позивача внаслідок укладення ним правочину. Такі висновки суду узгоджуються з дослідженими у судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, в тому числі й висновку судово-економічної експертизи, які спростовують доводи позивача про ознаки шахрайських дій відносно нього через відсутність за тривалий час досудового розслідування підозрюваної особи. З приводу вказаної експертизи суд зазначає що обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався зокрема на висновки судово-економічної експертизи № 8010 від 07.10.2016 року проведеної в межах кримінального провадження № 42013220080000207. З приводу зазначеної експертизи та інших доказів наданих в копіях та отриманих позивачем з кримінального провадження суд зазначає що згідно до положень «Практики застосування ЦПК України» видавництво «Харків юридичний» 2008 року під редакцією [PERSON], [PERSON] суд не може обґрунтовувати своє рішення висновком експертизи, отриманим іншим судом ( або навіть цим же судом) при розгляді іншої справи. Підстави і порядок призначення експертизи встановлені ст. 143 ЦПК України, згідно до якої експертиза призначається судом для зясування обставин, що мають значення саме для тієї справи, яку суд розглядає. Експертиза проводиться лише тими експертами чи експертними установами, яким це доручено судом, що розглядає справу. Таким чином, врахування висновку експертизи, призначеної іншим судом ( слідчим) і при розгляді іншої справи, судом, що розглядає дану справу, буде вважатися отриманням доказу з порушенням порядку, встановленого законом 9 ч.1 ст. 59 ЦПК України). Тому суд не вправі обґрунтовувати своє рішення таким висновком експертизи. Таким чином, підстави, із настанням яких закон повязує можливість власника, в даному випадку Позивача, витребувати майно із володіння Відповідача - відсутні. З урахуванням наведеного, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання недійсним договорів і витребування майна, у зв'язку з чим у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed