Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, укладений 04.02.2020 року між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.07.2019 року належало нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,9 кв.м. На підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.07.2019 року № 275 «Про демонтаж тимчасових споруд» Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 12.08.2019 року було здійснено демонтаж нежитлових приміщень, як тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] (зупинка санаторію « [INFO] »), яке належала позивачу на праві власності. Також позивач зазначає, що з відповідей Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на адвокатські запити її представника, їй стало відомо, що між останнім та фізичною особою-підприємцем [PERSON] 04.02.2020 року було укладено договір ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 48,00 м. за адресою: [ADDRESS] , а Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради 30.01.2021 року фізичній особі-підприємцю [PERSON] був виданий паспорт прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд № 01-08/141, що дійсний до 24.01.2023 року. Оскільки розміщення групи стаціонарних тимчасових споруд, загальною площею 48,00 м. за адресою: [ADDRESS] фізичній особі-підприємцю [PERSON] було погоджено саме на місці, де знаходилося належне на праві власності позивачу нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 27,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яке було неправомірно демонтоване Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 12.08.2019 року, позивач вважає укладений договір ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності таким, що підлягає визнанню недійсним. Представник Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради не погоджуючись із позовом надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при погодженні фізичній особі-підприємцю [PERSON] місця для розташування групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності з прив`язкою до будівлі [ADDRESS] керувалося відсутністю документів на землекористування під потенційним місцем для розташування групи тимчасових споруд. Також зазначив, що оскільки площа та кадастровий земельної ділянки під належним позивачу нежитловим приміщенням не зазначаються, то в такому разі неможливо встановити зв`язок між місцем, на якому розташований об`єкт фізичної особи-підприємця [PERSON] та земельною ділянкою позивача, якщо така існує. Представник фізичної особи-підприємця [PERSON] також не погоджуючись із позовом надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що оскільки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про знищення об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , а рішення з демонтажу (знищення) майна № 275 ОМР від 25.07.2019 року не оскаржувалося, то відповідно до положень ст. 346 ЦК України позивач не може посилатися на свої права власності, як на підставу похідних вимог щодо скасування права тимчасового користування місцем розташування тимчасових споруд. Ухвалою суду від 10.06.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку. Ухвалою суду від 06.07.2020 року було відмовлено представнику позивача у задоволенні його заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 13.10.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 25.05.2021 року було відмовлено у задоволенні заяви представника фізичної особи-підприємця [PERSON] про зупинення провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, з`явився її представник [PERSON] , просив суд позов задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] [PERSON] до суду з`явилася, просила суд у задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві на позовну заяву підстав. Представник Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради Ходжалієв А.С. до суду з`явився, просив суд у задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві на позовну заяву підстав. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі продажу нежитлового приміщення, укладених 26.07.2019 року між [PERSON] й [PERSON] та посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., зареєстрованих у реєстрі за №386 та №387, позивачу належить нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,9 кв. м., право власності на яке було належним чином зареєстроване, про що свідчать Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №275 від 25.07.2019 року «Про демонтаж тимчасових споруд» у п.1 вирішено доручити Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів з демонтажу тимчасових споруд згідно з переліком. Згідно переліку у графі «Приморський район» за №1 визначений об`єкт, який належить фізичній особі-підприємцю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (зупинка санаторію « [INFO] »), підстава для здійснення демонтажу визначена як закінчення терміну дії договору. Вказане рішення виконавчого комітету Одеської міської ради було прийнято на підставі акту обстеження тимчасової споруди від 27.06.2019 року, припису №002613 від 27.06.2019 року та припису №00321 від 01.08.2019 року, виданих Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. Фактичний демонтаж здійснено 12.08.2019 року на підставі припису Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради №00321 від 01.08.2019 року. В подальшому, Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було укладено два договори на право тимчасового використання місць для розташування тимчасових споруд після 12.08.2019 року, а саме договір ТС-1350/19 від 24.10.2019 року з фізичною особою-підприємцем [PERSON] та в подальшому договір ТС-149/20 від 04.02.2020 року з фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Судом встановлено, що Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради на підставі позитивного висновку Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було підготовлено повідомлення про відповідність намірів замовника ФО-П Оришич щодо розташування групи ТС та оформлений паспорт прив`язки від 16.10.2019 року за адресою: [ADDRESS] , який був анульований 19.11.2019 року за № 01-08/1304. Також Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради оформив замовнику фізичній особі-підприємцю [PERSON] паспорт прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд, оформлених від 30.01.2020 року № 01-08/141, що дійсний до 24.01.2023 року. На підставі позитивного висновку Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 24.01.2020 року № 0113/197/в, Управління підтвердило можливість установки групи стаціонарних тимчасових споруд, площею 48,00 кв.м. замовнику фізичній особі-підприємцю [PERSON] з наданням фотофіксації тимчасової споруди та прив`язки до місцевості на геопідосонові М 1:5000. Відповідно зі змісту договору ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 04.02.2020 року, Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради надає фізичній особі-підприємцю [PERSON] право за плату тимчасового використовувати місце під розташування групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 48,00 м. за адресою: [ADDRESS] (п. 2.1. Договору). Згідно п. 2.3. договору, підставою для розміщення тимчасової споруди в межах м. Одеси за цим договором є паспорт прив`язки, який є невід`ємною частиною цього договору. Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244. Цей Порядок у місті Одесі також регламентований Правилами розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та елементів вуличної торгівлі у місті Одесі №3961-VI. Згідно із п. 2.1 розділу 2 Порядку №244, п.6.1 розділу 6 Правил №3961-VI підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Пунктом 2.7, 2.10,2.17 розділу 2 Порядку №244 встановлено, що паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви. Строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. Згідно з п.7.13 Правил №3961-VI всі паспорти реєструються Управлінням у журналі реєстрації паспортів з подальшим внесенням інформації про ТС до містобудівного кадастру (після його створення) та БД ТС, яка ведеться Уповноваженим органом. Щодо стаціонарних ТС відомості паспорта вносяться Управлінням в інформаційну базу містобудівного кадастру. Порядок №244 (п.2.27) встановлює також підстави для анулювання дії паспорта прив`язки ТС. Відповідно до п. 2.30 Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки така ТС підлягає демонтажу. Пунктом 15.3 Правил №3961-VI визначено, що контроль за дотриманням цих Правил під час встановлення, розміщення та експлуатації ТС та елементів торгівлі в межах м. Одеси здійснюється у відповідності до наданих Уповноваженому органу повноважень, завдань та функцій. Згідно з п.15.4 Правил за результатами проведених Уповноваженим органом інвентаризації та/або обстеження, складається акт, у якому фіксуються виявлені порушення. За наслідками розгляду акту фіксації та доданих до нього матеріалів Уповноважений орган вправі, зокрема, звернутися до особи, якою допущено порушення встановленого порядку розміщення та експлуатації ТС та елементу торгівлі з приписом про усунення порушень у визначений Уповноваженим органом термін. Відповідно до п. 15.6, 15.7 у разі невиконання або неналежного виконання власником (користувачем) ТС припису про усунення порушень, Уповноважений орган готує проект рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про демонтаж таких ТС та виносить його на розгляд виконавчого комітету Одеської міської ради. У разі прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення про демонтаж ТС на підставі такого рішення Уповноважений орган власними силами або силами залучених на договірних засадах суб`єктів господарювання здійснює демонтаж протиправно розміщених ТС в порядку, встановленому цими Правилами. На підставі частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 5 Закону № 1952-IV нерухоме майно - це земельні ділянки, а також об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Таким чином, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без його знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди мають відмінності, зокрема, виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо. Суд звертає увагу, що об`єкт за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,9 кв. м. згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є об`єктом нерухомого майна, а саме нежитловим приміщенням. Також у матеріалах справи наявний висновок №83/19 від 16.09.2019 року експертного дослідження, виконаний судовим експертом [PERSON] . Перед експертом поставлене питання щодо визначення, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] є тимчасовою чи капітальною будівлею, та за результатом проведеного дослідження встановлено, що будівля є капітальною, що виключає її характеристику як тимчасової споруди. Визнання державою належності особі права власності на об`єкт нерухомості не є підтвердженням правомірності набуття права власності, натомість, утворює спростовувану презумпцію такої правомірності. На даний час у встановленому законом порядку неправомірність набуття права власності (ст.328 ЦК України) нічим не доведена, тому аргументи представників відповідача суд відхиляє як такі, що не спростовують обставину набуття позивачем права власності на спірний об`єкт. При цьому, є необґрунтованими твердження представника ФОП [PERSON] щодо того, що оскільки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про знищення об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , то відповідно до положень ст. 346 ЦК України позивач не може посилатися на свої права власності, як на підставу похідних вимог щодо скасування права тимчасового користування місцем розташування тимчасових споруд. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна. Відповідно до положень статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Таким чином, умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у своїх Постановах від 17.01.2019 року по справі № 708/254/18 та від 26.06.2019 року по справі № 334/16303/15. Судом встановлено, що 07.08.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергієм Васильовичем прийнято рішення № 48123370 щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна з закриттям розділу в реєстрі за заявою від 05.08.2019 року № 35320202 повідомленням про знищення об`єкта нерухомого майна, поданою [PERSON] , код [NUMBER] , що діяв в інтересах позивача на підставі довіреності від 16.07.2019 року, реєстровий номер 153, виданої Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. та довідки ФОП [PERSON] вих.№ 62/19 від 01.08.2019 року підписаної ФОП [PERSON] та інженером з Інвентаризації нерухомого майна (реєстр.№1427) (свід-во [NUMBER] ) [PERSON] , згідно якої за результатами проведеної технічної інвентаризації ними встановлено повне знесення вказаного об`єкта нерухомого майна. Проте, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року по справі № 420/7630/19, що набрало законної сили 16.03.2020 року, було задоволено позов [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про скасування рішення та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича №48123370 від 07.08.2019 року про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] та реєстраційної справи з реєстраційним номером 1790748951101 з відновленням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень розділу (запису) з реєстраційним номером 1790748951101 щодо права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, загальною площею 27,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] не уповноважувала [PERSON] на подання від її імені будь-яких документів для проведення реєстраційних дій, підтверджується неможливість видання в 2019 році від імені ФОП [PERSON] будь-яких довідок, встановлено, що подані документи не відповідають вимогам законодавства, не підтверджують повноваження представника та не могли бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію припинення права власності, а державний реєстратор має доступ до Державних реєстрів та міг перевірити ці дані. Отже, запис про знищення об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, загальною площею 27,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу, було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 07.08.2020 року незаконно та безпідставно, не за волевиявленням та заявою позивача (або її повноважного представника). Судом також враховується, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Не є обґрунтованими твердження представників відповідачів про те, що при укладені оспорюваного договору Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради керувалося відсутністю документів на землекористування під потенційним місцем для розташування групи тимчасових споруд, а також на те, що оскільки площа та кадастровий земельної ділянки під належним позивачу нежитловим приміщенням не зазначаються, то в такому разі неможливо встановити зв`язок між місцем, на якому розташований об`єкт фізичної особи-підприємця [PERSON] та земельною ділянкою позивача, якщо така існує. Так, з досліджених судом фотокарток місця розміщення демонтованого нежитлового приміщення, в тому числі залишків нежитлового приміщення (інженерних мереж та конструкцій фундаменту тощо), та групи стаціонарних тимчасових споруд судом встановлено, що належні відповідачу фізичній особі-підприємцю [PERSON] група стаціонарних тимчасових споруд за договором ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 04.02.2020 року розміщені на тому самому місці, де було розташоване нежитлове приміщення, належне позивачу [PERSON] . Також згідно частин першої, другої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, а також Верховним Судом у Постановах від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17, від 20.01.2021 року у справі № 318/1274/18. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 04 квітня 2019 року по справі № 910/2655/18 зазначено, що вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність в особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 червня 2019 року по справі №910/4055/18 зазначено, що положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, в силу частини другої статті 328 ЦК України презюмується правомірність набуття власником права власності на майно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Отже, зобов`язання Відповідачів, в даному випадку в примусовому порядку звільнити всю земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного Відповідачу-1 на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №902/889/16, від 21.01.2019 у справі №910/22093/17, від 20.02.2019 у справі №910/9259/17, від 12.06.2019 у справі №916/1986/18. При цьому, відсутність у особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, в Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради не було законних підстав для укладення 04.02.2020 року з відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] договору ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Згідно до ч.1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами частин 1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, оскільки договір ТС-149/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 04.02.2020 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради надає право на встановлення відповідачу фізичній особі-підприємцю [PERSON] групи стаціонарних тимчасових споруд, площею 48,00 кв.м. саме на місці, де знаходилося належне на праві власності позивачу [PERSON] нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 27,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та яке було безпідставно демонтоване Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 12.08.2019 року, такий договір порушує право власності [PERSON] на належне їй нерухоме майно, що тягне за собою визнання його недійсним.

Outcome: approved