Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

01 листопада 2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 21 січня 2012 року на автошляху Київ - Харків в Лубенському районі Полтавської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув її чоловік - [PERSON] та її син - [PERSON]. Згідно з постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області закрито кримінальне провадження відносно [PERSON], обвинуваченого за ч.3 ст.286 КК України у зв`язку з його смертю на підставі ст.ст.6 п.8, 213 п.1 КПК України. [PERSON] є учасником бойових дій, а тому відповідно по п.13.1 ст.13 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( в редакції на час ДТП) відшкодування збитків здійснює Моторне (транспортне) страхове бюро України ( далі по тексту МТСБУ). 16 травня 2012 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності строком на 3 роки, яка була продовжена у травні 2015 року до червня 2018 року. У червні 2012 року позивач звернулася до відповідача із заявою про страхове відшкодування та 26 квітня 2013 року їй здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 18189 грн. за встановлення памятників сину та чоловіку по 9094,50 грн. на кожного загиблого. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року з МТСБУ на її користь стягнуто страхове відшкодування у звязку зі смертю в результаті ДТП у сумі 181811 грн., яке було скасовано рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 січня 2015 року з тих підстав, що нею не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона зверталася до МТСБУ та надала всі необхідні документи для вирішення питання щодо відшкодування неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті. 23 лютого 2015 року вона направила відповідачу заяву з додатками, яку відповідач отримав 26 лютого 2015 року. 22 листопада 2015 року на адресу відповідача додатково було направлено довідку про отримання нею пенсію у зв`язку з втратою годувальника та копія довідки МСЕК від 28 травня 2015 року про продовження 2 групи інвалідності. Листом МТСБУ № 3/1-06/25444 від 29 вересня 2016 року їй відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що на день смерті годувальника вона не перебувала на його утриманні. Разом з тим, вона не згодна з таким рішенням, оскільки питання щодо її перебування на утриманні у загиблого чоловіка було предметом розгляду справи за її позовом до управління Пенсійного фонду України Октябрського району у м.Полтаві про зобовязання здійснити перерахунок пенсії, під час розгляду якої встановлено, що вона на момент загибелі чоловіка перебувала у нього на утриманні, а тому має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Враховуючи, що їй виплачено відшкодування на встановлення памятника на могилі загиблого чоловіка у розмірі 9094,50 грн., ліміт відповідальності страховика становить 51000 грн., а тому позивач просить зобовязати відповідача прийняти рішення про виплату на її користь 41905,50 грн. 04 травня 2017 року позивачем надана позовна заява, в якій позивач збільшила позовні вимоги та просила зобовязати відповідача прийняти рішення про виплату на її користь страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника [PERSON] у розмірі 41\~905,50 грн. та зобовязати відповідача прийняти рішення про відшкодування на її користь витрат, понесених на поховання сина [PERSON] у розмірі 4394,50 грн. 08 червня 2017 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника [PERSON] та витрати, понесені на поховання [PERSON] у розмірі 4394,50 грн. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду заперечення, в якому просив розглянути справу за відсутності представника та відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач звернулася до МТСБУ із заявою про відшкодування доходів потерпілого 23 лютого 2015 року, дорожньо-транспортна пригода мала місце 21 січня 2012 року, а тому сплив трирічний строк, передбачений п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для відшкодування шкоди. У разі неприйняття посилань на приписи прямої норми профільного Закону ( ст.37.1.4, який регулює дані правовідносини, просять застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 травня 2012, прийнятої за наслідками розгляду кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] за ч.3 ст.286 КК України, останнього визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. З\~ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатація транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть кількох осіб, одночасно з тим провадження по даній справі закрито на підставі ст.ст. 6 п.8, 213 п.1 КГІК України, у зв'язку з його смертю( а.с.11-15). Як убачається із зазначеної постанови 21 січня 2012 року близько 8 години 20\~\~хвилин, по автошляху Київ-Харків в Лубенському районі Полтавської області, в напрямку м. Київ, рухався автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON], котрий перевозив пасажирів [PERSON] та [PERSON]. Проїжджаючи 213 км. вказаного автошляху, водій [PERSON], грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням автомобіля та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем [NUMBER] з напівпричепом SCHMITZ SPR 24 державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], котрий рухався по своїй смузі. Внаслідок зіткнення водій автомобіля DACIA SUPER NOVA R 52315 [PERSON] та його пасажири [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких загинули на місці пригоди. Водій автомобіля DACIA SUPER NOVA R 52315 [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії АБ № 338173 від 01 квітня 2011 року ( а.с.16). У відповідності до п. 13.1\~ст. 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Таким чином, [PERSON] звільняється від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відшкодування заподіяних ним збитків здійснює Моторне (транспортне) страхове бюро України. Позивач [PERSON] є дружиною загиблого [PERSON], про що свідчить ксерокопія свідоцтва про укладення шлюбу від 03 жовтня 1987 року ( а.с.20) та її визнано інвалідом 2 групи з травня 2012 року по 01 червня 2015 року, та з 01 червня 2015 року по 01 червня 2018 року ( а.с.17-18). Згідно зі ксерокопії свідоцтва про народження від 10 листопада 1988 року [PERSON] народився 11 жовтня 1988 року та його матірю є [PERSON] позивач у справі. У відповідності до п.27 1 ст.27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( в редакції на час ДТП) право на отримання відшкодування за шкоду, повязану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. Згідно з п.27.4 ст.27 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( в редакції на час ДТП) у зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України. У відповідності до п. 35.1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Як убачається з рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року скасовано рішення Полтавської районного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року про стягнення з МТСБУ страхового відшкодування на користь [PERSON] у розмірі 90905,50 грн. та відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона зверталася із заявою до МТСБУ та надала всі необхідні документи для вирішення питання щодо відшкодування неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті. ( а.с.28-31). 23 лютого 2015 року позивач [PERSON] направила на адресу МТСБУ заяву про страхове відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника від 22 лютого 2015 року з довідками, яке було отримано відповідачем 26 лютого 2015 року ( а.с.34-37). 23 листопада 2015 року позивачем на адресу відповідача направлено довідку про отримання нею пенсії у звязку з втратою годувальника ( а.с.39-40). 07 квітня 2016 року позивач направила відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, повязаного з похованням [PERSON] у розмірі 4394,50 грн. Крім того, 03 серпня 2016 року позивач направила відповідачу заяву про надання додаткових документів та зазначила, що оригінали документів для відшкодування витрат на поховання сина - [PERSON], що підтверджують вказані витрати, вона надасть пізніше ( а.с.44-46). Позивач просить суд стягнути на її користь страхове відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника [PERSON] у розмірі 41\~905,50 грн. та витрати, понесені на поховання сина [PERSON] у розмірі 4394,50 грн. Разом з тим, відповідно до п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинули чоловік та син позивача, мала місце 21 січня 2012 року, позивач звернулася до відповідача із заявою про відшкодування доходів потерпілого [PERSON], яка кожному утриманцю належала б при його житті, лише 23 лютого 2015 року, а із заявою про відшкодування витрат на поховання [PERSON] 07 квітня 2016 року, а саме після спливу строку, встановленого п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому відсутні підстави для задоволення позову. При цьому суд зазначає, що вищезазначений строк є присічним і поновленню не підлягає, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 23 березня 2016 року у справі № 6-36649ск15. Оскільки відповідач при подачі позовної заяви звільнена від сплати судового збору, у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати покладаються на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed