Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обгрунтування позову зазначено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням Чернігівського районного суду в 1996 році був розірваний шлюб з [PERSON], але свідоцтво про розірвання шлюбу він отримав тільки в 2011 році. Восени 2009 року колишня дружина виїхала з будинку разом з усіма речами до свого нового чоловіка і з цього часу вона в будинку не проживає, хоч і продовжує бути в ньому зареєстрованою. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з вказаних у позові підстав. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, заперечуючи проти його задоволення. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23 лютого 1989 року. Сторони перебували в шлюбі, котрий відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] було розірвано 25 листопада 2011 року. Згідно довідки Іванівської сільської ради Чернігівського району та області від 06 травня 2014 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], дочка останнього [PERSON] та онук позивача [PERSON] [PERSON] зареєстрована за цією адресою, але не проживає. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як зазначає позивач, його колишня дружина не проживає у належному йому будинку з 2009 року, у зв"язку з тим, що вона переїхала на інше місце проживання зі своїм співмешканцем. Свідок [PERSON], дочка сторін, суду пояснила, що вона разом з позивачем та її сином проживають за спірною адресою. Її мати не мешкає за зареєстрованим місцем проживання близько чотирьох років. Останній рік вона навіть не навідувалася до їх помешкання. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона проживає по сусідству з позивачем, вони є куми. Приблизно у 2009 році відповідачка виїхала зі своїм співмешканцем з місця реєстрації. Згодом вона з"являлася періодично, а вже понад рік її взагалі не було видно. Факт не проживання відповідачки в будинку з 2009 року до даного часу підтвердила і сама [PERSON] у судовому засіданні, зазначивши, що вона проживає в с.Іванівка зі співмешканцем у будинку матері останнього. Відповідно до ст.ст. 2 та 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003 року громадяни України вправі вільно обирати місце свого проживання чи перебування. За таких обстваин, судом встановлено, що [PERSON] добровільно покинула місце реєстрації, втративши інтерес до спірного будинку, не брала участі у його обслуговувавнні та сплаті комунальних послуг близько чотирьох років. До правоохоронних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірним житлом вона не зверталася і наявність таких перешкод суду не доведено. З приводу тверджень відповідачки щодо того, що вона вважала спірний будинок спільною власністю з позивачем, то суду не було надано доказів на підтвердження права відповідачки на спірний будинок. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ч.1 ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню, оскільки відповідач не проживає в спірному жилому приміщенні без поважних причин понад 1 рік. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача, як того вимагає ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved