Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

02 червня 2020 року до Кобеляцького районного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКЛІН-ТРАНС» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. Ухвалою суду від 05.06.2020 відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її розгляд на 18.08.2020. Позивач прохав суд стягнути на його користь з відповідача 1700,00 грн матеріальну шкоду, оскільки останній порушив законодавство про автомобільний транспорт, а саме не використав особистої картки водія на підприємстві і після повернення з відрядження 27.02.2020 написав заяву на звільнення за власним бажанням без всіляких пояснень. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача Туманова Т. М. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та прохав стягнути з нього лише 50% понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору, оскільки визнав позов до початку розгляду справи по суті. Суд, розглянувши, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Судом встановлено, що згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Пунктом 1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до роз`яснень, викладених в Пленумі Верховного Суду України (постанова від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"), передбачено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Згідно ст.138 КЗпП України обов`язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Відповідно до роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. В п. 20 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року зазначено, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Судом установлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з позивачем з 11.08.2018 по 27.02.2020 та працював водієм автотранспортних засобів (а. с. 4,5). 24.02.2020 відповідач здійснював перевезення вантажу Трускавець - Дніпро, транспортний засіб RENAULT MAGNUM, н/з [NUMBER] . Цього ж дня була проведена перевірка зазначеного транспортного засобу органами державного контролю, під час якої було виявлено порушення про невикористання особистої картки водія в цифровому тахографі і було складено акт, про що водій не доповів відповідальній особі на підприємстві й після повернення з відрядження 27.02.2020 написав заяву на звільнення за власним бажанням без жодних пояснень (а.с.9). 14.04.2020 підприємство отримало повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а [PERSON] не виходив на зв`язок та не надавав жодних пояснень з цього питання. Водій згідно п. 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті» повинен дотримуватися та мати при собі картку водія, яка в нього є в наявності, і якою з невідомих підприємству причин [PERSON] не скористався в цифровому тахографі (а.с.6). ТОВ «НІКЛІН-ТРАНС» сплатило штраф за порушення відповідача, але своєї вини в цьому не бачить, бо позивач, як перевізник, не забезпечує та не отримує таку картку, оскільки порядок обігу карток, що використовуються в цифрових контрольних пристроях (тахографах), затверджений наказом Міністерства Інфраструктури України № 329 від 30.05.2013, де зазначається, що картка водія видається лише фізичним особам, які мають право керування транспортним засобом ( а.с.7,10). Бездіяльність відповідача, що виразилася в невикористанні особистої картки водія при обстеженні та відмові від пояснень й неінформуванні відповідальної особи на підприємстві, стало причиною виникнення збитків. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи у взаємозв`язку з іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України. Суд вважає за потрібне задовольнити позов ТОВ «НІКЛІН-ТРАНС», оскільки вказані в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відповідач визнав позов, а отже визнав провину, то з нього потрібно стягнути на користь позивача 1700,00 грн матеріальної шкоди. В порядку ст. 141 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем сплачений судовий збір в сумі 2102,00 грн, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків сплаченого судового збору, що складає 1051 грн 00 коп. Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКЛІН-ТРАНС» підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого судового збору відповідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач повністю визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, про що вказав у своїй письмовій заяві до суду, а тому поверненню з державного бюджету позивачеві також підлягає 1051 грн 00 коп. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Outcome: approved