Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 12.08.2000 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, у виконкомі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №20. У шлюбі у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем по справі не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння, що призводило до постійних сварок, внаслідок яких фактично між ними припинені шлюбні відносини. Подружжя з 2011 року спільно не проживає, шлюбні стосунки не підтримує, спільне господарство не ведуть. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам та інтересам дітей. Відповідач не піклується про сім'ю, не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї. З посиланням на викладене позивач просить суд шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвати , неповнолітніх дітей залишити проживати разом з нею та стягнути з [PERSON] на її користь, аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з часу подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. В ході судового розгляду справи позивач змінила предмет позову у частині вимог про стягнення аліментів, а саме просила суд стягнути з [PERSON] на її користь, аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з часу подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила позовні вимоги задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Пояснила суду , що з восени 2010 року вони як подружжя спільно не проживають, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. У відповідача була робота водія, а тому його часто не було вдома, згодом він перестав приїжджати додому. Виникали сварки між ними з приводу зловживання відповідачем алкогольними напоями. Зокрема пояснила суду, що основна причина розірвання шлюбу є зрада у подружній вірності з боку відповідача. Матеріальної допомоги чоловік на утримання дітей не надає з 2012 року. Вона працює вчителем і її заробітної плати не вистачає на утримання двох дітей. Вказала на те, що відповідач на утриманні інших дітей не має, працює в Росії. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 12.08.2000 року у виконкомі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №20, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим виконкомом Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, серії [NUMBER] від 12.08.2000 року, приєднаним до матеріалів справи/а.с.3/ У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей, копії яких приєднані до матеріалів справи /а.с. 4/. Як встановлено судом, неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з матір`ю [PERSON] що стверджується довідкою №5033 виданою 17.12.2011 року виконавчим комітетом Холмківської сільської ради Ужгородського району/а.с.15/ Шлюбні відносини між подружжям припинені з восени 2010 року. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є зрада у подружній вірності з боку відповідача та відсутність взаєморозуміння між сторонами. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов'язок утримувати дітей, що передбачений ст.180 СК України не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2015 рік" затверджено на 2015 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1032 гривні ; на дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність обставин передбачених ст. 182 СК України, зокрема в судовому засіданні з'ясовано, що відповідач не має інших дітей на утриманні, та не має на утриманні батьків похилого віку, за станом здоров'я спроможний платити аліменти на утримання дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дітей не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. З урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що зміненні позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, з часу подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття, підлягають до часткового задоволення, а саме в сумі по 850 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дітьми повноліття, оскільки на думку суду стягнення аліментів в розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, може покласти відповідача в скрутне матеріальне становище. Таким чином, враховуючи матеріальне становище сторін, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги в частині стягнення аліментів, підлягають до часткового задоволення, а саме підлягають стягненню з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі по 850 (вісімсот п'ятдесят) гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial