Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

27 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на майно та визнання права власності (т. 1 а.с.2-6). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики від 16 лютого 2015 року за №16/02/15/1, №16/02/15/2, №16/02/15/3, №16/02/15/4, №16/02/15/5 в сумі 20 000 493,46 грн. станом на 21 грудня 2017 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02 березня 2015 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим №255, а саме: квартиру [ADDRESS] , житловою площею 99,3 кв.м., загальною площею 172,6 кв.м, в житловому будинку літ.А-7, що належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа №2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 586958612101,\~визнавши\~за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 8000 грн. (т. 1 а.с. 33-35). 04 листопада 2020 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено заяву [PERSON] про скасування заочного рішення від 09 січня 2018 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року скасовано справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а.с. 91-93). 16 грудня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на майно та визнання права власності (т.1 а.с. 99). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 грудня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.100). 18 грудня 2020 року ухвалою суду цивільну справу за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіної Вікторії Віталіївни, [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на майно та визнання права власності прийнято до провадження та почато підготовче провадження (т.1 а.с. 101-102). 11 березня 2021 року [PERSON] з урахуванням того, що відповідно до заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року як іпотекодержатель реалізував своє право на стягнення іпотечного майна на квартиру [ADDRESS] подав уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна про звернення стягнення на майно шляхом визнання за ним права від свого імені продати квартиру [ADDRESS] , будь якій особі по ціні продажу відповідно до акту оцінки будь якого суб`єкта оціночної діяльності. \~ \~ \~ \~В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач послався на те, що 16 лютого 2015 року [PERSON] в присутності свідків отримав від нього грошові кошти за договорами позики №16/02/15/1 - 200\~000 євро, №16/02/15/2 100\~000 євро, №16/02/15/3 - 100\~000 доларів, №16/02/15/4 - 100\~000 доларів, №16/02/15/5 - 162\~520 доларів. Загальна сума переданих коштів становить 300\~000 євро та 262\~520 доларів, що станом на 16 лютого 2015 рік дорівнювала 17\~944\~260 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами позики 02 березня 2015 року було укладено договір іпотеки, де предметом іпотеки, відповідно до якого [PERSON] в забезпечення виконання боржником зобов`язань за договорами позики надала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , житловою площею 99,3 кв.м., загальною площею 172,6 кв.м, в житловому будинку літ.А-7, що належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа №2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 586958612101. 09 грудня 2015 року з ініціативи позивача приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. на адресу [PERSON] було направлено повідомлення, про те що вона як майновий поручитель несе відповідальність своїм майном за невиконання боргових зобов`язань [PERSON] у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його від власного імені будь якій особі - покупцеві і отримати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. (т. 1 а.с.135-137 ) 25\~березня 2021\~року представником\~відповідачів \~подано відзив на уточнену позовну заяву в якій останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до інформаційної довідки № 232664553 від 16 листопада 2020 року право власності на кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , а договір іпотеки від 02 березня 2015 року припинений 25 травня 2018 року. Отже позивач вже фактично звернув стягнення на предмет іпотеки при цьому звернення стягнення відбулося в інший спосіб ніж просить позивач в уточненій позовній заяві (т. 1 а.с. 183-184). Окрім того представником відповідачів 28 квітня 2021 року подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки 10 березня 2021 року позивачем подано уточнену позовну заяву, а строк виконання зобов`язань зазначено до 01 червня 2015 року, отже строк звернення позивача з позовом до суду становить до 02 червня 2018 року, однак позивач звернувся до суду лише 10 березня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності (т. 1 а.с. 190). 23\~липня 2021\~року представником\~позивача подано\~відповідь на\~заяву про\~застосування строків\~позовної давності в якій остання зазначила, що строк повернення грошових коштів за основними договорами позики від 16 лютого 2015 року визначено 01 червня 2015 рік, строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 року зазначено до повного виконання боржником зобов`язань за договорами позики. Позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська подано 27 грудня 2017 року тобто в межах позовної давності (т. 1 а.с. 200-201). 27 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 211-212). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Фактичні обставини встановленні судом 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №16/02/15/1, за умовами якого [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 5 800 000,00 грн., що на день укладання Договору позики є еквівалентом 200 000,00 євро. Згідно п.5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі , в розмірі еквівалентному 200 000,00 євро. На виконання п.3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику), які він зобов`язується повернути [PERSON] до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 200 000,00 євро (т. 1 а.с.7-8). 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №16/02/15/2, за умовами якого [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2 900 000,00грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100 000,00 євро. Згідно п.5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 100 000,00 євро. На виконання п.3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику), та зобов`язується повернути їх [PERSON] до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100 000,00 євро (т. 1 а.с. 9-10). 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №16/02/15/3, за умовами якого [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2 550 000,00 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100 000,00 дол.США. Згідно п.5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі, в розмірі еквівалентному 100 000,00 дол.США. На виконання п.3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх [PERSON] до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100 000,00 дол.США. (т. 1 а.с. 11-12). 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №16/02/15/4, за умовами якого [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 2 500 000,00 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 100 000,00 дол.США. Згідно п.5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі , в розмірі еквівалентному 100 000,00 дол.США. На виконання п.3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх [PERSON] до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 100 000,00 дол.США (т. 1 а.с. 13-14). 16 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №16/02/15/5, за умовами якого [PERSON] зобов`язаний повернути позикодавцю в строк до 01 червня 2015 року позику у розмірі 4 144 260,00 грн., на день укладання договору позики є еквівалентом 162 520,00 дол.США. Згідно п.5.2 Договору сума позики підлягає поверненню в готівковій формі , в розмірі еквівалентному 162 520,00 євро. На виконання п.3.2. цього Договору, 16 лютого 2015 року позичальник надав позикодавцю розписку, згідно якої зазначив, що він отримав грошові кошти (позику) та зобов`язується повернути їх [PERSON] до 01 червня 2015 року в розмірі еквівалентному 162 520,00 євро. (т. 1 а.с. 15-16). Згідно п.4.1. вищезазначених Договорів займу, строк повернення займу [PERSON] встановлений до 01 червня 2015 року. 02 березня 2015 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим №255, згідно умов якого забезпечуються виконання зобов`язань [PERSON] (Боржник) за договорами позики, укладеними між [PERSON] та [PERSON] 16 лютого 2015 року за №16/02/15/1, №16/02/15/2, №16/02/15/3, №16/02/15/4, №16/02/15/5. В якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за зазначеними Договорами позики, Іпотекодавець ( [PERSON] ) надала в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS] , житловою площею 99,3 кв.м., загальною площею 172,6 кв.м., за згоди свого чоловіка, наданої нотаріусу 02 березня 2015 року за реєстровим №253. Зазначена квартира належить Іпотекодавцю на підставі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа №2-1511/2007 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 586958612101. Відповідно до п.1.3 договору іпотеки, іпотекою за цим договором, окрім повернення суми боргу, забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмету іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов іпотечного договору. Відповідно до п.3.1. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених цим договором та відповідно до\~розділу 5 Закону України «Про іпотеку», в тому числі на підставі рішення суду. Відповідно до п.2.1. Договору іпотеки, Іпотекодержатель з метою задоволення вимог, може звернути стягнення на майно, якщо в момент настання терміну виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених договором позики, вони не будуть виконані. У разі звернення стягнення на майно за цим Договором Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання майна, а також на здійснення вимог, забезпечених іпотекою. Пунктом 4 Договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України «Про іпотеку». Пункт 4.1 передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за згодою сторін може бути здійснено у позасудовому порядку, згідно чинного законодавства (т. 1 а.с. 140-141). [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав. 09 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. іпотекодавцю [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] , направлено повідомлення (вимога про усунення порушень) в якій повідомлено про розмір заборгвоаності та надано можливість добровільно усунути порушення, тобто виконати зобов`язання за договорами позики від 16 лютого 2015 року у термін тридцяти днів з моменту отримання повідомлення, а також попереджено про звернення стягнення на предмет застави у разі не виконання цієї вимоги. Вимога [PERSON] отримана 10 грудня . (т. 1 а.с. 216-217) 18 грудня 2017 року на адресу [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] було направлено вимога про виконання порушеного зобов`язання, в якій зазначено, що станом на 18 грудня 2017 року мається заборгованість, а саме: - за Договором позики від 16 грудня 2015 року №16/02/15/1 в розмірі - 6\~524 000,00 грн, що є еквівалентом - 200 000,00 Євро за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ 32,6260 грн. за 1 євро); -\~\~\~\~ за Договором позики від 16 лютого 2015 року №16/02/15/2 в розмірі - 3\~262 600,00 грн., що є еквівалентом - 100 000,00 Євро за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ 32,6260 грн. за 1 євро); -\~\~\~\~ за Договором позики від 16 грудня 2015 року №16/02/15/3 в розмірі - 2\~763 510,00 грн, що є еквівалентом - 100 000,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ - 27,6351 грн. за 1 дол. США); -\~\~\~\~ за Договором позики від 16 лютого 2015 року №16/02/15/4 в розмірі -2\~763 510 грн., що є еквівалентом - 100 000,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ - 27,6351 грн. за 1 дол.США); -\~\~\~\~ за Договором позики від 16 лютого 2015 року №16/02/15/5 в розмірі - 4\~491\~256,45 грн., що є еквівалентом - 162 520,00 дол.США за курсом НБУ станом на 18 грудня 2017 рік (курс НБУ -27,6351 грн. за 1 дол.США); Загальна сума заборгованості за договорами позики становить 19\~804\~876,45 грн. (т.1 а.с.19). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики від 16 лютого 2015 року за №16/02/15/1, №16/02/15/2, №16/02/15/3, №16/02/15/4, №16/02/15/5 в сумі 20 000 493,46 грн. станом на 21 грудня 2017 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02 березня 2015 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим №255, а саме: квартиру [ADDRESS] , житловою площею 99,3 кв.м., загальною площею 172,6 кв.м, в житловому будинку літ.А-7, що належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року справа №2-1511/2007, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2015 року, номер запису про право власності 8909140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 586958612101,\~визнавши\~за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 8000 грн. (т. 1 а.с. 33-35). Позивач після винесення заочного рішення суду зареєстрував право власності на квартиру на своє ім`я і в подальшому 25 травня 2018 року продав квартиру [PERSON] (т. 1 а.с. 109). Суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договорами позики виникла заборгованість, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~(далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою\~статті 7 Закону\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час\~виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Щодо змісту понять "спосіб захисту прав та інтересів іпотекодержателя", "підстава звернення стягнення на предмет іпотеки", "спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки", "спосіб задоволення вимог іпотекодержателя" Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу\~(далі -\~ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Відповідно до статей\~12\~і\~33 Закону України "Про іпотеку"\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний\~Закон\~визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки\~шляхом позасудового врегулювання\~на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону\~України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2)\~право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу\~у порядку, встановленому статтею 38\~Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки\~на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України\~«Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України\~«Про іпотеку»). Пунктом 4 Договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 закону України «Про іпотеку». Пункт 4.1 передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за згодою сторін може бути здійснено у позасудовому порядку, згідно чинного законодавства (т. 1 а.с. 140-141). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду\~права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки\~будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному\~статтею 38 Закону України\~«Про іпотеку»,\~можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у\~договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя\~у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду\~права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному\~статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга\~статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим\~Законом\~способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій\~статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом\~задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб\~звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом\~звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження №\~14-112цс19 та постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року справа № 279/7765/15ц провадження № 61-1508св20. Враховуючи, що договором іпотеки не передбачено способу задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивача від свого імені будь-якій особі-покупцеві, є належним способом захисту. Відповідно до п. 3.1 договору Іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених цим догвоором та відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно застереження вимог Іпотекодержателя. Строк повернення грошових коштів за Догвоорами позики від 16 лютого 2015 року № 16/02/15/1, № 16/02/15/2, 16/02/15/3, 16/02/15/4, 16/02/15/5 було визначено в п. 4.1 Догвоорів позики 01 червня 2015 року в розписках до них. Абзацем 6 та 7 п. 2.1 договору Іпотеки від 02 березня 2015 року (яким забезпечувалися зобов`язання з повернення позик за Договорами позик від 16 лютого 2015 року) з метою задоволення своїх вимог мав право звернути стягнення на майно у випадку , якщо в момент настання термінів виконання якого небудь із зобов`язань, передбачених договорами позик, вони не будуть виконанні. У разі зверенння стягнення на майно, іпотекодержатель мав право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитку та неустойки. Пунктом 5.1 догвоору іпотеки встановлено Строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 роеку зазначений настанням певної події «До повного виконання Боржником забов`язань за договорами позики». У відповідності до\~ст. 526 Цивільного кодексу України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша\~статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України [PERSON] свої зобов`язання з поверення боргу за договорами позики від 16 лютого 2015 року не виконав, тому у позивача виникло право на звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачене пунктом 2.1 Догвоору Іпотеки від 02 березня 2015 року. Відповідачем [PERSON] не спростовано порушення зобов`язання, у зв`язку з чим, в силу дії положень договору іпотеки та норми ст.12,\~33 ЗУ «Про іпотеку»\~позивач набув право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Стосовно заяви представника відповідачів про застосування позовної давності до вимог позивача суд зазначає наступне. Так відповідно до договорів позики укладених 16 лютого 2015 року за №16/02/15/1, №16/02/15/2, №16/02/15/3, №16/02/15/4, №16/02/15/5 пунктом 4.1 було встановлено строк повернення боргу до 01 червня 2015 року, тобто з вказаної дати починається строк протягом якого позивач у разі не виконання обов`язків боржника повернути позику має право звернути стягнення на предмет іпотеки тобто до 01 червня 2018 року, а з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетвроька 27 грудня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому доводи представника відповідачів про пропуск строку на звернення з позовною заявою є безпідставними та необгрунтованими. Окрім того, суд зазначає, що пункт 2.1 Договору іпотеки від 02 березня 2015 року, яким забезпеченно зобов`язання з повернення позики за Договорами позики від 16 лютого 2015 року, позивач з метою задоволення своїх позовних вимог мав право звернути стягнення на майно у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого небудь із зобов`язань, передбачених договорами позик, вони не будуть виконанні. У разі зверненя стягнення на майно, позивач має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків та неустойки. Строк дії договору іпотеки від 02 березня 2015 року відповідно до п. 5.1 був зазначений настанням певної події «до повного виконання Боржником зобов`язань за договорами позики» . Пунктом 7.1 Договорів позики від 16 лютого 2015 року також передбачено що «договір вступає в силу з моменту надання Позикодавцем суми позики, вказаної в п. 2.1 цього договору та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором» Відповідно \~до ст.\~264\~ЦК України,\~перебіг позовної\~давності переривається\~вчиненням особою\~дії,\~що свідчить\~про визнання\~нею свого\~боргу або\~іншого обов`язку.\~Позовна давність\~переривається у\~разі \~пред`явлення особою\~позову до\~одного із\~кількох боржників,\~а також\~якщо предметом\~позову є\~лише частина\~вимоги,право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Окрім цього, Верховний Суд України у справі № 910/14272/17 зазначив, що чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, на думку ВС, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань, які виникли внаслідок укладення договору не були виконані на момент припинення договору. Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 р. у справі № 927/333/17 та постанові Верховного Суду у спарві № 201/13602/16-ц від 11 вересня 2019 роу. Стосовно посилання відповідачів, що позивач вже реалізував своє право на звернення майна шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру за ним суд зазначає наступне. Так, право власності і право реалізації у Іпотекодержателя на іпотечне майно виникло на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетрвоська, яке набрало законної сили 09 лютого2018 року та до 04 листопада 2020 року ніким не оспорювалося та не було скасовано. Після скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська будь які заяви про поворот виконання рішення відповідачами, чи іншими особами не заявлялися. На момент чинності судового рішення, позивач як законний власник мав право отримати за рахунок іпотечного майна відшкодування не повернутих відповідачами грошей шляхом реалізації заставного майна за ціною відповідно до акту оцінки. Отже реалізація іпотечного майно була здійснена 25 травня 2018 року, тобто в проміжок часу, коли судове рішення, яке надавало підстави для реалізації іпотечного майна, було чинним. І навіть подальше скасування цього судового рішення не змінює факт припинення іпотеки та законності переходу права власності до добросовісного власника. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року справа № 922/2416/17. У червні 2021 року Верховний Суд\~конкретизував\~свій висновок щодо можливості відчуження іпотечного майна в разі, якщо були законні підстави (наприклад, судове рішення) для самого відчуження та не було реєстраційного запису про іпотеку. І навіть подальше скасування судового рішення, яким фактично було дозволено реалізацію, не змінює факту законності відчуження нерухомості та неможливості звертати стягнення на нього. Верховний Суд дійшов висновку, що реалізація предмета іпотеки зумовлює припинення самої іпотеки, скасування всіх реєстраційних обтяжень і, відповідно, законний характер усіх подальших відчужень майна без згоди іпотекодержателя. За таких обставин момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна. Принагідно Верховний Суд застосував аналогію закону, зазначивши, що скасування постанови про визнання боржника банкрутом не є перешкодою для розподілу коштів, отриманих від реалізації предмета застави (іпотеки), у порядку, установленому законодавством про банкрутство. Тобто визначальним у цій ситуації стало те, що іпотечне майно було реалізовано у проміжок часу, коли судове рішення, яке надавало підстави для реалізації іпотечного майна, було чинним. І навіть подальше скасування цього судового рішення не змінює факт припинення іпотеки та законності переходу права власності до добросовісного власника. Тим паче, кредитор не був позбавлений можливості все одно отримати погашення своїх вимог, однак невідомо, чи це відбулось. Важливий характер цього аспекту, очевидно, спонукав Велику Палату Верховного Суду в\~постанові від 15.06.2021 р.\~конкретизувати свої висновки щодо чинності іпотеки та наслідків скасування судового рішення: - скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не ммала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; - при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. По-перше,\~уточнення\~Верховного Суду змінюють розуміння наслідків скасованого судового рішення. Ідеться про те, що певні юридичні факти, які були під час дії судового рішення, не втрачають своєї законності та залишаються незмінними попри подальше скасування цього судового рішення. У контексті іпотечних правовідносин цей висновок зумовлює можливість законно реалізувати іпотечне майно за наявності правової підстави для цього, наприклад судового рішення. І навіть подальше скасування правової підстави для реалізації предмета іпотеки не змінює факту законності відчуження та неможливості звернути стягнення на іпотечне майно. Здається, усе логічно, бо ж кредитор і так має право на задоволення своїх вимог у разі реалізації іпотечного майна. Однак Верховний Суд також зазначив, що іпотека є припиненою незалежно від задоволення вимог іпотекодержателя. Тому цілком імовірною є ситуацію, коли кредитор не отримає задоволення своїх вимог у разі реалізації іпотечного майна, а іпотеку вже буде припинено. І навіть подальше скасування судового рішення, яке зумовило його реалізацію, уже не змінить факту припинення іпотеки. Крім цього, Велика Палата окремо констатувала, що коли немає реєстраційного запису про іпотечне обтяження, то особа може добросовісно набути у власність нерухомість, а іпотека підлягає припиненню. Таке формулювання без контексту може стати хорошим маніпулятивним інструментом для недобросовісних боржників. Адже його можна протлумачити й так, що купівля-продаж нерухомості, якщо немає будь-якого запису про обтяження, забезпечує добросовісне набуття такого об`єкта. І навіть наявність чинної, але з різних причин незареєстрованої іпотеки не може ставити під сумнів законність придбання такого іпотечного майна. У такому разі недобросовісні боржники отримують "зелене світло" на продаж іпотечного майна новим "добросовісним" власникам, які потім ініціюють, скажімо, поділ чи перетворення предмета іпотеки. Суди можуть не цілком влучно використати уточнені висновки про добросовісність у спорах щодо законності відчуження іпотечного майна за подібних обставин. Однак різниця полягає в тому, що предмет іпотеки відчужено внаслідок ухвалення рішення про недійсність іпотеки, яке потім було скасовано. У такому разі несправедливо констатувати законність припинення іпотеки й відчуження майна, бо це відбулось у момент чинності судового рішення про припинення іпотеки. Адже кредитор навіть не мав шансів на задоволення своїх вимог. Тому для балансу інтересів кредитора та боржника уточнену\~позицію\~Великої Палати важливо застосовувати комплексно лише в тій категорії спорів, де відбулася реалізація іпотечного майна саме з метою задоволення вимог кредиторів на підставі потім скасованого судового рішення. Сторони будь яких правовідносин повинні діяти добросовісно (не порушуючи прав і законних інтересів один одного). Добросовісність-це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору, або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року у спарві № 449/1154/14). Велика Палата Верховного суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання бо оспорюванн. Таке право чи інтерес мають бути захищенні судом у спосіб, який є ефективним, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинення цими діями наслідками. Дані висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червеня 2018 року справа № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року справа № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15. Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, підсумовуючи вищенаведене, враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання передбаченні договорами позики від 16 лютого 2015 року не виконав, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 09 грудня 2015 року було повідомлено іпотекодавця [PERSON] про розмір заборгованості та надано строк добровідльно усунути порушення, договором іпотеки не передбачено способу захисту звернення стягнення шляхом визнання за позивачем права від свого імені продати іпотечне майно, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved