Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради в якій просить визнати права власності в порядку набувальної давності на ? частини квартири № 45 , що знаходиться за адресою : м.Харків, вул.. Іванова, 12/16. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що 13.09.2002 року померла його мачуха [PERSON], яка на момент смерті постійно мешкала за адресою [ADDRESS]. Після її смерті залишила спадщина у вигляді ? частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], що належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності № 2-95-58758 від 11.12.1995 року. Перед початком судового засідання представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог , посилаючись на обставини, що зазначені в цивільному позові також просив суд слухати дану справу без його участі та без фіксації процесу технічними засобами проти винесення заочного рішення не заперечує про слухання справи без його участі . Представник Харківської міської ради в судове засідання не заявився , про час та місце розгляду справи повідомлявся через поштові повідомлення, про причини неявки суд не повідомив, заява про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила, заперечень стосовно позову не надав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов наступного. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що на момент смерті спадкодавець постійно мешкала з [PERSON] На весні 2015 року [PERSON] звернувся до 8-ї Харківської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини після смерті мачухи [PERSON], [INFO], яка померла 13.09.2002 року та постійно мешкала разом з Позивачем протягом 37 років у [ADDRESS]. На підставі поданої заяви [PERSON] була відкрита спадкова справа за № 179/2015. Згідно відповіді 8-ї Харківської державної нотаріальної контори за вих. .№ 1666/02-14 від 23.04.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру № 45, що знаходиться в м. Харкові", вул. Іванова, 12/16 через відсутність кола спадкоємців [PERSON] та роз'яснено, що заявник має право звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. У травні 2015 року Позивач звернувся до суду з проханням встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11.06.2015 року заяву [PERSON] задоволено в повному обсязі. З'ясовано всі фактичні обставини справи та встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON]Є та померлої [PERSON] з 08.08.1965 року по день смерті останньої. Об'єкт нерухомого майна не відноситься до категорії «безхазяйне нерухоме майно» та «відумерла спадщина». Користуючись зазначеним нерухомим майном більше 13 років з моменту відкриття спадщини за чинним законодавством на сьогоднішній день [PERSON] фактично прийняв спадщину. Як вбачається з відповіді 8-ї Харківської державної нотаріальної контори, останні не можуть видати свідоцтво про право на спадщину за законом та рекомендують звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, зокрема порушеного права власності. Згідно п. 23 Постанови Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 08.05.1941 року між батьком Позивача [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, який зареєстровано Запоріжським міським бюро ЗАГС свідоцтво №521, актовий запис № 521 (копія додається). 20.03.1982 року помер батько Позивача [PERSON], щопідтверджується свідоцтвом про смерть (а.с .10). 13.09.2002 року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 14.09.2002 року (серія 1-ВЛ №361180), про що зроблено відповідний актовий запис № 7309. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], в якому [PERSON], записаний його батьком, та свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON], довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку видана КП «Жилкомсервіс» дільницею №12. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, становлять три складові: право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до п. 9 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 6 Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Відповідно до ч. З ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.1 ч. 2. ст. 16 Цивільного кодексу України: «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права». Відповідно до п. 2 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Спори, пов'язані із захистом права власності та інших речових прав, розглядаються судами відповідно до визначеної процесуальним законом юрисдикції. Відповідно до ч. 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред'являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність). До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно. Відповідно до ч. 2 п. 13, цієї ж Постанови пленуму, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1\~статті 344 ЦК України\~передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.2 п.9 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved