Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» ( далі ПАТ «Кривбасзалізорудком»),\~про відшкодування моральної шкоди у звязку з\~ушкодженням здоровя, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Висновком ЛТЕК від 27.07.1994 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в звязку з професійними захворюваннями, з переоглядом, а 21.06.1995 року підтверджено цей відсоток, безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває слабкість, втому, біль в руках та попереку, відчуття оніміння рук, зниження слуху, пригнічують думки про неможливе лікування, оскільки стан здоровя не покращується, а навпаки погіршується, що викликає сильні душевні переживання. У зв'язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав та продовжує зазнавати, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 170 000 грн., та просив стягнути з відповідача. 23.04.2018 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду у порядку спрощеного провадження. Протягом встановленого судом строку відповідач направив до суду відзиву на позовну заяву, у порядку , передбаченому ст. 178 ЦПК України, у якому заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні у повному обсязі. Представником відповідача заявлені клопотання про витребування інформації з особової справи, яка знаходиться у Криворізькому відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,яке залишено без задоволення ухвалою суду , яка занесена до протоколу судового засідання, від 26.06.2018 року. 26.06.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про перехід до розгляду справи зі спрощеного до загального провадження, яке судом залишено без задоволено, ухвала суду занесена до протоколу судового засідання. 26.06.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про надання для огляду у судовому засіданні оригіналів документів, яке судом задоволено ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання. 26.06.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яке вирішено за результатами розгляду справи. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат [PERSON] проти задоволення позову у судовому засіданні заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд , встановивши між сторонами правовідносини , приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 09.01.1970 року по 07.10.2005 року працював підземним слюсарем, підземним бурильником,підземним підривником, підземн6им прохідником та електрослюсарем на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», звільнився за власним бажанням,у звязку іщ виходом на пенсію ( копія трудової книжки а.с. 5-9). Відповідно до висновку МСЕК від 27.07.1994 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в звязку з професійними захворюваннями, з переоглядом, а 21.06.1995 року підтверджено цей відсоток, безстроково ( а.с. 11). 04.07.1994 року відповідачем складено Акт розслідування хронічних професійних захворювань позивача [PERSON]: вібраційна хвороба першої стадії, двухсторонній неврит, туговухість першої стадії ( а.с. 10), винних осіб у порушенні вимог нормативних актів не встановлено, за сплином строку давності. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини,\~оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила). У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи,\~та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України\~№ 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14\~від\~24 грудня 2014\~року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3 723,00 грн,\~тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 744 600,00 грн. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з отриманням професійних захворювань позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 20%, який встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоровя відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного звязку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду. Посилання представника відповідача про\~застосування у спірних правовідносинах\~\~строків позовної давності, не підлягає задоволенню, так як згідно\~ст. 83 ЦК УРСР\~(в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічна норма міститься у п.1 ч.1\~ст. 268 ЦК України. Крім того, в силу п.3 ч.1 вказаної статті позовна давність не поширюється також на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Визначаючи розмір\~відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно\~до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах про\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав\~позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з\~урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, стаж роботи позивача та вважає , що стягненню підлягає сума 20000 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial