Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем у виконавчому провадженні щодо позивача винесено постанову про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження. Під час особистого візиту до державного виконавця позивачу не було надано постанову про накладення арешту, також реквізити постанови відсутні у даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, після надання позивачем доказів відсутності у нього заборгованості, арешт так і не був знятий з його квартир за адресою: [ADDRESS] та квартири у [ADDRESS] . Арешт накладено з порушенням порядку його накладення та відсутності підстав для його накладення. Заборгованості у позивача на сьогодні відсутні, а тому накладення арешту на належне позивачеві майно є надмірним заходом примусового виконання рішення. Це порушує право приватної власності позивача та його право розпоряджатися своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Підстави для продовження обтяження на майно відсутні, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту. Просить позов задоволити. Ухвалою Рівненського міського суду від 30 липня 2019 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі їх представника. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з такого. З позовної заяви вбачається, що у 2010 році була наявна заборгованість по сплаті внесків до Пенсійного фонду у позивача, яку він погасив, але квитанції не збереглись. Є підозра, що накладений судовим виконавцем арешт був пов`язаний із цим. З оглянутої в судовому засіданні довідка № 11644/05 від 18 липня 2019 року слідує, що відповідно до карток особового рахунку відносно ФОП [PERSON] станом на 17 липня 2019 року заборгованість по сплаті страхових внесків, фінансових санкцій та пені не має. З отриманої судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179185752 від 30.08.2019 року вбачається, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутні дані про накладення арешту на квартиру № [ADDRESS] та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179185181 від 30.08.2019 року вбачається, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутні дані про накладення арешту на квартиру № [ADDRESS] . Так, суд приходить до висновку, що на майно, яке перебуває у власності позивача відсутня інформація про накладення арешту. Однак, позивачем надано суду інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис від 11.05.2011 року, з якої вбачається номер обтяження 9809458 про арешт квартир за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] Так, згідно ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. З огляду на вищенаведене жодних підстав для арешту майна, у зв`язку з відсутністю будь яких заборгованостей, на даний час немає.

Outcome: approved