Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що 31 грудня 1996 року помер дідо позивача [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно житловий будинок з надвірними будівлями в смт.Вилок по вул.А.Ерделі (Терешкової) №17. Письмового розпорядження майном на випадок смерті ним не залишено. Після його смерті спадщину за ним прийняла мати позивача [PERSON], так як вона проживала з ним разом на момент його смерті. За життя спадщину вона не оформила. 03.06.2008 року мати позивача- Морозова Є.В., померла. Спадкоємцем щодо майна померлої крім позивача є відповідачка [PERSON] Позивачем [PERSON] у встановлений законом термін прийнято спадщину, так як він проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, про що свідчить довідка за №1587, видана 30.10.2017 року Вилоцькою селищною радою та надалі продовжує проживати за вказаною адресою. За оформленням права власності на спадкове майно позивач звернувся у Виноградівську держнотконтору. У видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачу державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно та запропоновано звернутися до суду. Позивач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги позову визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. Нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що 31 грудня 1996 року помер дідо позивача [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно житловий будинок з надвірними будівлями в смт.Вилок по вул.А.Ерделі (Терешкової) №17. Письмового розпорядження майном на випадок смерті ним не залишено. Після його смерті спадщину за ним прийняла мати позивача [PERSON], так як вона проживала з ним разом на момент його смерті. За життя спадщину вона не оформила. 03.06.2008 року мати позивача- Морозова Є.В., померла. Спадкоємцем щодо майна померлої крім позивача є відповідачка [PERSON] Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за №769 від 24.10.2017р. та технічного паспорту на житловий будинок даний житловий будинок з надвірними будівлями будівництвом завершений і його вартість складає 117 207,00 гривень. Згідно даних КП «Виноградівське РБТІ» житловий будинок з надвірними будівлями в смт.Вилок по вул.Адальберта Ерделі №17 рахується за [PERSON] згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності та дозволу початок будівельних робіт від 25.05.1975р., а отже не є самочинним будівництвом. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, на той час питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Позивачем [PERSON] у встановлений законом термін прийнято спадщину, так як він проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, про що свідчить довідка за №1587, видана 30.10.2017 року Вилоцькою селищною радою та надалі продовжує проживати за вказаною адресою. За оформленням права власності на спадкове майно позивач звернувся у Виноградівську держнотконтору. У видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачу державним нотаріусом Виноградівської держнотконтори відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно та запропоновано звернутися до суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності. Однією з підстав набуття прав власності у відповідності до законодавства є отримання майна у спадкування. Згідно з вимогами ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно вимог ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті спадкодавця. Як визначено ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя що його пережив та батьки. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.3 ст.1268 ЦК України "Спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї". Згідно ст.392 ЦК України «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Таким чином, не дивлячись на той факт, що позивач [PERSON] фактично прийняв спадщину, однак у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу позивач не в змозі оформити своє право на спадщину. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Outcome: approved