Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір"ю, залишивши його на виховання останньої. Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі та в них [INFO] народився син [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано та вирішено питання щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] проживає з нею, вона сама займається його вихованням. На підставі обопільної згоди сторін було вирішено, що дитина залишається проживати з матір" ю . Однак, останнім часом відповідач, зловживаючи своїми правами, наданими йому як батьку, створює штучні перешкоди в житті сина та позивача. Прикладом чого є звернення представника територіальної громади с.Носівки на підставі письмової заяви батька про зняття з реєстраційного обліку дитини, в зв`язку з відсутністю згоди [PERSON] на реєстрацію сина. Враховуючи наведене, позивач вважає, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. В судове засідання позивач не з`явилась, в заяві від 01.10.2019р. просила розгляд справи здійснювати у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в заяві від 30.09.2019р. визнав позов та підтвердив визнання факту проживання сина [PERSON] з матір"ю [PERSON] , його виховання останньою. Також вказав, що немає жодних претензій з приводу проживання, перебування дитини з матір`ю. Представник третьої особи Кравець А.Й. в заяві від 25.11.2019р. просила розгляд справи здійснювати за відсутності представника Органу опіки та піклування Житомирської міської ради, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Так як відповідач визнав позов, суд на підставі положень ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами розгляду підготовчого засідання ухвалює рішення. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] (а.с.8). Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Вказаним рішенням також ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше, ніж 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. З позовної заяви вбачається, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч.1 ст.157 СК України). Як вже зазначалось, позов відповідачем визнано. Крім того, в заяві від 17.09.2019р., [PERSON] повністю визнав позовні вимоги [PERSON] про місце проживання малолітнього сина з матір`ю, підтвердив визнання факту проживання та виховання сина [PERSON] його матір`ю. Справжність підпису [PERSON] на вказаній заяві підтверджено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Товянським С.Я. (а.с.94). Таким чином, враховуючи, що позов визнано відповідачем, а також, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених [PERSON] вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved