Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] в порядку регресу 40 000 грн., а також 1762 грн. судового збору. Мотивуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що 28.07.2016 року по бульвару Дружби Народів, 40 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «Форд» д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та «Субару» д.н.з. [NUMBER], власником якого є [PERSON], внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована позивачем згідно полісу АЕ № 8458106 від 18.04.2016 року. [PERSON] звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, на виконання якої позивачем виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 40 000 грн. Оскільки відповідач самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, про що свідчить постанова Печерського районного суду м. Києва, від 15.11.2016 року, позивач на підставі ст.1194 ЦК України та п. 38.1.1 (г) ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить стягнути з відповідача в порядку регресу 40 000 грн. виплаченого страхового відшкодування та вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову не надав, явку представника не забезпечив. З'ясовано відсутність відзиву на позов. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 28.07.2016 року по бульвару Дружби Народів, 40 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів марки «Форд» д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та «Субару» д.н.з. [NUMBER], власником якого є [PERSON], внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.07.2016 року з вини [PERSON], який залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, був пошкоджений транспортний засіб марки «Субару» д.н.з. [NUMBER], власником якого є [PERSON] Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована позивачем згідно полісу серії АЕ № 8458106, з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну - 100 000 грн., франшиза дорівнює нулю. Згідно платіжного доручення № 1877 від 10.08.2017 року [PERSON] позивачем виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 40 000 грн. за страховим випадком, що стався 28.07.2016 року. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги ( регресу ) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно п. 38.1.1 (г) ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Обставини самовільного залишення [PERSON] місця дорожньо-транспортної пригоди 28.07.2016 року, що сталася з вини останнього, встановлені постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2016 року. Відповідно п. 4. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки » № 4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, у зв'язку з вищевикладеним та зважаючи на те, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, самовільному залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди, набрала законної сили і на підставі даного рішення потерпілому відшкодована матеріальна шкода, у позивача виникло право зворотної вимоги до [PERSON] у розмірі 40 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved