Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

В серпні 2018р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила вселити її до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування житловим будинком за вищевказаною адресою. В обгрунтування позову [PERSON] вказала, що вона тривалий час зі своїм сином [PERSON] та колишнім чоловіком [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що до примусового виселення вона займала та користувалась половиною будинку. Одного дня колишній чоловік, який до цього часу проживає в будинку, вигнав її з помешкання. Син надав мовчазну згоду. Власником будинку є відповідач [PERSON] на підставі укладеного 10.03.2004р. договору дарування частки будинку і договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки. [PERSON] станом на день подачі позову зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не пускає позивача до будинку та чинить перешкоди у користуванні ним. Позивач зазначає, що вона тимчасово проживає у літній прибудові свого зятя, яка не опалюється, в якій не має санвузла. Іншого житла для проживання немає. Розмір пенсії не дозволяє [PERSON] орендувати житло. Посилаючись на те, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні будинком за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] , як член сім`ї власника, має повне право проживати, остання просить позов задовольнити. В грудні 2018р. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в якій просив визнати відповідача за зустрічним позовом такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , зняти з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] вказав, що відповідач [PERSON] зареєстрована, однак не проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, особистих речей за адресою: [ADDRESS] , немає. [PERSON] зазначає, що він не чинив перешкод [PERSON] у користуванні жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Факт відсутності [PERSON] за вказаною адресою понад 10 років підтверджується актом ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» та можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] . В заяві від 05.12.2019р. відповідач за первісним позовом [PERSON] просив у позові [PERSON] відмовити та слухання справи здійснювати у його відсутність (а.с.111). В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов підтримали та просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] пояснила, що її виселення відбулось в грудні 2017р. з ініціативи відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечив та просив задовольнити зустрічний позов. [PERSON] пояснив, що позивач у 2009р. сама виселилась з будинку [ADDRESS] . Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК України. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України. Наявність у [PERSON] права користування спірним будинком, є визначальним при вирішенні первісного спору про її вселення та зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користування ним, а також при вирішенні зустрічного позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.10,11). Позивачу за зустрічним позовом [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 10.03.2004р. (а.с.93) та договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки від 27.05.2008р. (а.с.95-96) належить будинок [ADDRESS] . Наведене також підтверджується інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.8-9). Згідно листа №3/4451 від 01.08.2018р. відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12 зворотня сторона). Як вбачається з акту ТОВ КК «Ком Енерго-Житомир» від 13.06.2018р., складеного комісією в складі працівників вказаного вище підприємства (юрисконсульта [PERSON] , інженера [PERSON] , представника [PERSON] ) на підставі свідчень сусідів ( [PERSON] , [PERSON] ), [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає протягом 10 років (а.с.105). Наявне в матеріалах справи рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 29.03.2011р. свідчить про те, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.106). Вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони, тобто [PERSON] та [PERSON] , тривалий час не проживають разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] виселили 3 роки назад та остання проживає у доньки. Також пояснила, що була свідком того як позивач за первісним позовом [PERSON] намагалась вселитися до будинку [ADDRESS] , однак відповідач [PERSON] чинив перешкоди щодо вселення, у зв"язку з чим викликали поліцію. Свідок [PERSON] , яка є невісткою позивача за первісним позовом, пояснила, що на прикінці 2009р. [PERSON] сама вирішила, що їй не комфортно в будинку за адресою: [ADDRESS] , та за власною ініціативою виселилась з нього. Вказала, що [PERSON] переїхала жити до дочки на [ADDRESS] . [PERSON] також пояснила, що відповідач за первісним позовом [PERSON] ніколи не виганяв матір [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , вказала, що років 5 назад її мати проживала разом з батьком та братом у будинку [ADDRESS] . Після того як відповідачі за первісним позовом вигнали [PERSON] з будинку [ADDRESS] , вона забрала останню на проживання до себе. [PERSON] пояснила, що [PERSON] наразі проживає у будинку зі зручностями, де здійснюється постачання природного газу на опалення приміщення, підігрів води та приготування їжі. Свідок [PERSON] в засіданні суду пояснив, що позивача за первісним позовом [PERSON] він не бачить років 10-11 за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання на предмет задоволення позовних вимог, суд враховує наступне. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №643/3624/16. Позивач за первісним позовом [PERSON] не довела та судом не встановлено, що остання сплачувала за комунальні послуги, утримувала та дбала про майно - будинок за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи позивач за зустрічним позовом довів належними доказами наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , зокрема, її відсутність у житловому приміщенні без поважних причин понад 1 рік, що підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та вбачається з акту ТОВ КК "Ком Енерго-Житомир" від 13.06.2018р. Належними та допустимими доказами позивачем [PERSON] не доведено, що її виселення відбулося примусово відповідачами. Свідки також не підтвердили факт примусового виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Свідок [PERSON] лише підтвердила, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди щодо вселення [PERSON] до будинку, однак не змогла надати пояснення з приводу виселення останньої. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З пояснень свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] добровільно залишила спірний будинок. Також судом враховується, що [PERSON] переселилася та станом на час розгляду спору продовжує проживати у будинку з усіма зручностями, що підтвердила свідок [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . З огляду на це слід дійти висновку, що житлові права позивача не порушено. За всіма встановленими обставинами також неможливо стверджувати, що внаслідок відмови у позові [PERSON] , остання втратить єдине доступне їй житло. Факт реєстрації [PERSON] у будинку [ADDRESS] , за умови наявності у неї іншого житла, не є безумовною підставою для задоволення первісного позову. Суд констатує, що у позивача наявне інше місце проживання і вона не довела, що воно є непридатним для проживання. Між сторонами склалися неприязні стосунки, інтереси відповідача за первісним позовом [PERSON] , як власника житла та користувача цим житлом, переважають над інтересами позивача за первісним позовом [PERSON] як члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування спірним майном. Зважаючи на те, що [PERSON] є такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , відсутні правові підстави для задоволення первісного позову про її вселення та зобов`язання відповідачів за первісним позовом не чинити перешкоди у користуванні вказаним будинком. Разом з цим відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для знаття з реєстрації місця проживання особи. Таким чином, вимога зустрічного позову про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: partial