Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Зокрема позивач просила визнати недійсним заповіт посвідчений секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 13.04.2014 року за реєстровим № 25, яким [PERSON] заповідала [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] земельну ділянку на території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області площею 7,8 га для ведення сільгоспвиробництва. Уточнивши під час судового розгляду підстави позову, позивач просила визнати оспорюваний заповіт недійсним посилаючись на наступне. Так позивач вказала, що померла [PERSON] доводилася їй матір'ю. Заповіт був посвідчений в період коли вона (позивач) важко хворіла і перебувала на стаціонарному лікуванні. До цього моменту вона доглядала за матір'ю. На час посвідчення заповіту [PERSON] знаходилась у похилому віці, не могла пересуватися, говорити та критично оцінювати всі обставини. Позивач стверджує, що оформлений [PERSON] на ім'я відповідачів заповіт не відповідав її дійсному волевиявленню і вчинений нею через погрози з боку відповідача [PERSON], а також обман з боку обох відповідачів. Основною ж причиною недійсності заповіту, на думку позивача, є недодержання форми заповіту і його невідповідність при складанні секретарем сільської ради Кривобалківської сільської ради вимогам ст. 1255 ЦК України і наказу Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 р., та форми № 49 Правил ведення матеріального діловодства. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали і підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Відповідачі позов не визнали та пояснили суду, що заповідач [PERSON] дійсно знаходилась у хворобливому стані через свій похилий вік, не могла пересуватися, самостійно читати та обходитися без сторонньої допомоги. Вони фактично здійснювали догляд [PERSON], оскільки позивач не цікавилася долею своєї матері і не приймала участі в її догляді. Відповідачі стверджують, що складання оспорюваного заповіту [PERSON] відбулось саме з волі останньої. Через немічний стан заповідача, посвідчення заповіту відбулось за місцем проживання [PERSON] у присутності свідків, а його підписання здійснено іншою довіреною особою. Представник третьої особи позов також не визнав і подав письмові заперечення. Так представник третьої особи зазначив, що при посвідченні секретарем сільської ради заповіту [PERSON] були дотримані всі норми діючого законодавства як по процедурі посвідчення так і по формі заповіту. Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін і їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків та, дослідивши письмові докази по справі суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 30.04.2014 року [PERSON], [INFO], уродженка с. Атаманка Березанського району Миколаївської області, яка проживала в [ADDRESS] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким належну їй квартиру в [ADDRESS] заповідала [PERSON], [INFO]. Належну їй земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 7,83 га, що розташована в межах території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, заповідала [PERSON], [INFO]. На прохання заповідача заповіт записаний секретарем за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У зв'язку з хворобою заповідача та неможливість останньої самостійно прочитати та підписати заповіт, за проханням [PERSON] та у її присутності текст заповіту підписано гр. [PERSON], та у присутності запрошених нею свідків [PERSON], [INFO], що проживає в [INFO] і [PERSON], [INFO], що проживає у [ADDRESS]. (а.с. 58) Даний заповіт посвідчений секретарем Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області [PERSON]. 30.04.2014 року о 17.00 год. за реєстровим № 25 в с. Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області і 20.05.2014 року зареєстрований у спадковому реєстрі за № 56096901. (а.с. 28) [INFO] року [PERSON] померла у віці 83 років в с. Крива Балка Миколаївського району Миколаївської області. (а.с. 31, 32) Судом також встановлено, що позивач є дочкою спадкодавця [PERSON], яка 22.10.2014 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. (а.с. 26, 35, 36) Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Ст. 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності зі ст. 319 ч. 2 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, згідно ст.ст. 1218, 1233-1236 ЦК України фізична особа вправі зробити особисте розпорядження на випадок своєї смерті щодо усіх прав та обов'язків, належних їй за життя, призначивши своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у неї з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Таке розпорядження є заповітом. В силу ст. 202 ч.ч. 2, 3, 208 ч. 1 п. 4 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, що вчиняється заповідачем у письмовій формі. Ст. 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо ж особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ст. 207 ч. 4 ЦК України за її дорученням та у її присутності іншою особою. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Заповіт посвідчений, в т.ч посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України), підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, то за правилами ст.ст. 1248 ч. 2, 1253 ЦК України посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, яких має бути не менше двох осіб. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому, а у текст заповіту заносяться відомості про особи таких свідків. Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 року. Цей наказ, окрім іншого, регламентує діє посадових осіб органів місцевого самоврядування при посвідченні заповітів та містить форми посвідчувальних написів на заповіті записаному зі слів заповідача; на заповіті від імені особи, яка не може сама прочитати текст заповіту уголос; на заповіті від імені особи, яка не може підписатись власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби тощо. При цьому слід зазначити, що даний наказ не містить встановленої форми посвідчувального напису на заповіті в разі одночасного запису заповіту зі слів заповідача, який не може прочитати текст заповіту уголос та підписати його власноручно через фізичні вади, хвороби тощо. Однак відсутність окремо передбаченої для таких випадків форми посвідчувального напису в зазначеному наказі не може обмежувати заповідача у праві на складання заповіту. Як вбачається зі змісту заповіту, а також показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., які брали участь при посвідченні оспорюваного заповіту, цей заповіт був посвідчений з додержанням загальних правил визначених ст.ст. 1247, 1248, 1251, 1253, 1255 ЦК України включаючи додержання таємниці заповіту. При цьому факт присутності спадкоємця-відповідача [PERSON] при складанні і посвідченні заповіту, про що пояснила суду свідок [PERSON], спростовується показаннями інших свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Останні підтвердили, що окрім секретаря сільської ради [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON] та самої заповідачки [PERSON] в кімнаті при посвідченні заповіту інших осіб не було. Такі пояснення [PERSON] є можливим наслідком значного часу, що минув від часу посвідчення заповіту та до часу допиту, через що деякі обставини свідок може чітко не пам'ятати. Отже, встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача [PERSON] на момент його складання. При цьому [PERSON] мала право скласти заповіт, а сам заповіт, складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які тягнуть його недійсності/нікчемність згідно ст. 1257 ч. 1 ЦК України. Показання свідків також спростовують твердження позивача, що заповіт [PERSON] був складений під впливом погроз або обману з боку відповідачів (ст.ст. 230, 231 ЦК України). Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку що підстави і обставини наведені позивачем у її позовній заяві не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Разом із тим, суд бере до уваги вимоги ст. 1241 ЦК України, яка передбачає право на обов'язкову частку у спадщині. Так, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Визначення поняття повнолітніх непрацездатних дітей міститься в рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 року у справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця). Так у п. 2.3. рішення Конституційного Суду України розкрито зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині. Зокрема до "повнолітніх непрацездатних дітей" з огляду на приписи ст. 75 СК України, окрім інших, відносяться особи які досягли пенсійного віку, встановленого законом. Таким чином, незважаючи на зміст заповіту, позивач має право на половину частки у спадщині, яка належала б їй у разі спадкування за законом. Оскільки оспорюваним заповітом позивач фактично позбавлена права на обов'язкову частку у спадщині, цей заповіт належить визнати недійсним саме в цій частині. За такого позовні вимоги підлягають частковому задовленню. У зв'язку з цим судові витрати між сторонами слід розподілити пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial