Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 26 жовтня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] (надалі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі - Відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я (а.с. 1-8). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 26 жовтня 2020 року визначено головуючого - суддю Чайкіну О.В. Ухвалою судді від 27 жовтня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 40,41). На виконання вимог статтей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 26 листопада 2020 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача. Позивач, у строк, визначений статтями 199, 278 ЦПК України, з урахуванням ухвали про прийняття позову та відкриття провадження у справі, скористався правом подання відповіді на відзив скористався, та у відповіді на відзив просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі, з урахуванням усталеної практики в подібних правовідносинах. Сторони в судове засідання не викликались. Відповідач у відзиві просить суд розглядати справу за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Однак, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання з викликом сторін, оскільки рішення у справі може бути ухвалено в письмовому провадженні, на підставі наданих сторонами обгрунтувань своєї позиції, та за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Клопотань про виклик у судове засідання сторін не надходило. Підстав для призначення судового засідання з ініціативи суду не вбачається. Враховуючи викладене, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що кореспондується з положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь», на посаді слюсаря-ремонтника, 04 грудня 2000 року близько о 00 годин 15 хвилин, знаходячись біля прийомної бункера рудної суміші агломераційного цеху, внаслідок нещасного випадку, отримав травми у вигляді: «відкритий перелам ліктьового відростку передпліччя зі зміщенням-вивихом передпліччя до переду, відкритий перелом кісток зап`ястя основи ІІ, ІІІ, IV п`ясних кісток без зміщення». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання Позивачем своїх трудових обов`язків, а саме: прибувши на виклик дозувальника [PERSON] , з метою виявлення стороннього шуму на приводі вібродозатора №19, слюсар-ремонтник [PERSON] приступив до роботи. Для перевірки приводу було знято огородження небезпечної зони, при цьому електрична схема вібродозатора №19 не була розібрана. В момент, коли [PERSON] доторкнувся до дебалансів, дозувальник [PERSON] помилково ввімкнула вібродозатор, внаслідок чого права рука [PERSON] потрапила під обертаючі дебаланси, заподіявши йому тим самим вищезазначені тілесні ушкодження. Внаслідок зазначеного вище нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом Позивач декілька разів проходив огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі-ЛТЕК), де повторно 05.05.2004 року йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% внаслідок трудового каліцтва, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні. В подальшому позивач декілька разів проходив огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де повторно 15.04.2015 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10% внаслідок трудового каліцтва з 01 травня 2015 року - безстроково. В обґрунтування позовних вимог вбачається, що позивач відчув сильний фізичний біль в області правої руки, в подальшому 26.12.2000 року був прооперований та до 14.11.2001 року перебував з металевою конструкцією для зрощування правої верхньої кінцівки. Після отримання травми змінилися умови життя Позивача, які стали характеризуватись зниженням його активності, зниженням можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері. Тривалий час Позивач був змушений відвідували лікарські заклади задля отримання фізіотерапевтичного лікування. Необхідність проходження, курсів реабілітації, оглядів лікарських комісій, характеризувалась нераціональним витрачанням часу та життєвої енергії, які Позивач міг витратити на увагу своїм близьким та рідним людям, на свій інтелектуальний та духовний розвиток, однак був позбавлений даних можливостей. Крім того, відсутність рухомості в ліктьовій області правої руки в достатній мірі завдає суттєвих труднощів Позивачу в побутовому житті, він все частіше відчуває незручності від своєї функціональної обмеженості, що призводить до зменшення соціальних зв`язків Позивача. Представник Відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що перелічені негативні явища в житті та доводи Позивача, викладені в позовній заяві, переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової моральної шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони саме роботодавця. Також звертають увагу суду, що відділення Фонду в період з 2002 року по 2020 рік відшкодувало Позивачу щомісячні страхові виплати, які компенсують частину втраченого заробітку 79845,55 грн. А з 2002 року негативної динаміки погіршення здоров`я позивача не відбувається, відсоток працездатності МСЕК зменшується, тому посилання Позивача на суттєве погіршення здоров`я вважають необґрунтованим. Крім того, відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для подальшого покладення на Відділення обов`язку здійснювати таку виплату. Документи на які посилається Позивача довідки МСЕК та акт розлідування професійного захворювання ніяким образом не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , перебував в трудових відносинах з Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь» (надалі - Роботодавець), на посаді слюсаря-ремонтника, 04 грудня 2000 року близько о 00 годин 15 хвилин, знаходячись біля прийомної бункера рудної суміші агломераційного цеху, внаслідок нещасного випадку, отримав травми у вигляді: «відкритий перелам ліктьового відростку передпліччя зі зміщенням-вивихом передпліччя до переду, відкритий перелом кісток зап`ястя основи ІІ, ІІІ, IV п`ясних кісток без зміщення». Вказані факти підтверджується актом Форми Н-1 за №74 «Про нещасний випадок» (надалі - акт Форми Н-1) та трудовими книжками (а.с.16-19, 21-33). Відповідно до п.6 акту Форми Н-1, нещасний випадок на виробництві стався під час виконання Позивачем своїх трудових обов`язків, а саме: прибувши на виклик дозувальника [PERSON] , з метою виявлення стороннього шуму на приводі вібродозатора №19, слюсар-ремонтник [PERSON] приступив до роботи. Для перевірки приводу було знято огородження небезпечної зони, при цьому електрична схема вібродозатора №19 не була розібрана. В момент, коли [PERSON] доторкнувся до дебалансів, дозувальник [PERSON] помилково ввімкнула вібродозатор, внаслідок чого права рука [PERSON] потрапила під обертаючі дебаланси, заподіявши йому тим самим вищезазначені тілесні ушкодження (а.с.17). Відповідно до п.6.1 акту Форми Н-1 , компетентною комісією встановлено, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку є - дія рухомих і таких, що обертаються деталей, обладнання машин і механізмів (а.с.17). Відповідно до п.7 акту Форми Н-1, причинами нещасного випадку є: Незадовільне функціонування системи управління охороною праці; Невиконання вимог інструкції з охорони праці дозувальником [PERSON] (а.с.18) Згідно п.8 акту Форми Н-1, нещасний випадок стався з Позивачем внаслідок експлуатації вищезазначеного устаткування для чорної металургії, яке є джерелом підвищеної небезпеки (а.с.18) Відповідно до п.10 акту Форми Н-1, нещасний випадок, в результаті якого Позивачем отримано тілесні ушкодження, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників Роботодавця: [PERSON] - дозувальник, яка порушила вимоги п.3.4.3 Інструкції з охорони праці для дозувальника агломераційного цеху. №ОТ-031-04-99. [PERSON] - виконуючий обов`язки старшого змінного майстра, який порушив п.5.7 «Посадової інструкції старшому змінному майстру агломераційного цеху КДГМК «Криворіжсталь»; [PERSON] - механік цеху, який порушив вимоги п. 5.8 «Посадової інструкції механіку агломераційного цеху КДГМК «Криворіжсталь» (а.с.18). Вказаний акт не оскаржений Відповідачем. 03 квітня 2001 року, Позивач вперше пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.9-10). 07 травня 2002 року, Позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.9-10). 16 квітня 2003 року, Позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.9-10). 05 травня 2004 року, Позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% внаслідок трудового каліцтва, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.11-12). 21 червня 2006 року, Позивач пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.11-12). 07 травня 2008 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.11-12). 06 квітня 2011 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.13-14). 03 квітня 2013 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.13-14). 15 квітня 2015 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10% внаслідок трудового каліцтва з 01 травня 2015 року - БЕЗСТРОКОВО, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.15). Нормативно-правове обґрунтування Згідно з нормами Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого (позивача) з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в даноум випадку ЛТЕК з 03 квітня 2001 року. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком ЛТЕК від 03 квітня 2001 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 цього Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 вказаного Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Згідно абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 ст.1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону №1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012. Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. У даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу [PERSON] (03.04.2001) моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, тобто на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Слід відмітити, що саме така правова позиція Верховного Суду, висловлена в постанові від 23.01.2019 року за результатами розгляду справи №210/2104/16-ц, провадження №14-597цс18 та у Постанові Верховного суду від 03.10.2019 по справі №194/781/17, де зазначено, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Висновки за результатами розгляду матеріалів справи На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Зважаючи на дату встановлення встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, яка в цій справі мала місце 03 квітня 2001 року, тобто після набрання чинності спеціального закону, та до 01 січня 2006 року роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди. Згідно вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Наведене повністю кореспондує нормам ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних з чисельними медичними оглядами та обстеженнями, проходженням медико-соціальних експертних комісій, необхідності відновлювальних процедур і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах, що підтверджуються чисельними висновками медико-соціальною експертної комісії, що містяться в матеріалах справи (а.с. 9-15), а так само і засади розумності, виваженості та справедливості. Також суд враховує, що при первинному огляді МСЕК Позивачу визначено 35% втрати працездатності, однак в подальшому відсоток втрати працездатності зменшився до 10 %, що свідчить про позитивну динаміку відновлення стану здоров"я. Разом із тим, травмування Позивача та розвиток наслідків травми (з 2001 року та до 2020 року) призвели до істотних негативних вимушених змін в житті позивача, до необхідності нераціонально витрачати час, до зміни звичного способу життя. Позивач також обмежений у можливості реалізовувати свої звички та бажання. Вказане призводить до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мав до моменту травмування та втрати професійної працездатності. Внаслідок втрати працездатності, Позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги; він позбавлений можливості вести активний спосіб життя, стан його здоров`я є невідновним, необхідність лікування та проходження оглядів МСЕК призвело до нераціонального витрачання часу та зміни сталого способу життя, порівняно з людиною, яка має 100% працездатність, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 45000,00 гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial