Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернулася з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа: [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна, в якому просила скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 28942537 від 03.09.2007 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про арешт квартири [ADDRESS] реєстраційний номер обтяження 28942537, підстава виникнення обтяження - постанова Ізюмської державної виконавчої служби від 09.02.2004 року. Представник позивача у справі Пятикоп Л.В. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала відзив на позовну заяву, де зазначила, що виконавчих проваджень, за якими є [PERSON] боржником, на виконанні у відділі не перебувають. Просила питання зазначене у цивільному позові розглянути на розсуд суду та без її участі. Третя особа у справі [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно рішення Ізюмського міського суду Харківської області від 19.07.1993 року був виданий виконавчий лист А-93 про стягнення з [PERSON] (батька позивача) на користь [PERSON] (матері позивача) аліментів на утримання дитини до повноліття. Оскільки [PERSON] систематично не виконував рішення суду (допускав заборгованості) 09.02.2004 року була винесена постанова державним виконавцем Ізюмського відділу державної виконавчої служби про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої був накладений арешт на майно, що належить [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер в місті Ізюм Харківської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 17 травня 2018 року виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Харківській області. 21 березня 2019 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області позовну заяву [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна задоволено. Скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 5589407, на підставі постанови державного виконавця Ізюмського відділу державної виконавчої служби від 9.02.2004 року «про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження». Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт квартири [ADDRESS] реєстраційний номер обтяження 5589407 від 03.09.2007 року. Таким чином вищезазначене обтяження було виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак існує інше обтяження на дану квартиру за № 28942537 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно постанови Ізюмського відділу державної виконавчої служби від 09.02.2004 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Так, п. 5 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», передбачено що, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. \~Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до п. 166 Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України", «Трегубенко проти України», згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»(James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи ту обставину, що позивач [PERSON] на відповідній правовій підставі має право розпорядження та користування квартирою, яке обмежено накладенням арешту, і на даний час не існує виконавчого провадження про накладення арешту, то позов про зняття арешту підлягає задоволенню, а саме зняттю арешту з нерухомого майна. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved