Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив: визнати право власності на будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі та земельну ділянку площею 0,1 га за вказаною адресою за [PERSON]; виключити зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], померлої 16.03.2010 року, спірного будинку та земельної ділянки; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину №№ 2179, 2180 від 14.12.2015 року, видані приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу [PERSON], та витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірного будинку шляхом її виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення та витребування спірної земельної ділянки. Позов обґрунтовувався тим, що 16.03.2010 року померла [PERSON], яка мала двох доньок [PERSON] та [PERSON], яка померла 08.01.2005 року, маючи доньку [PERSON] Остання померла 21.11.2011 року, маючи доньку [PERSON] Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.11.2011 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі. 09.12.2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким продала останньому спірний житловий будинок. Надалі 19.07.2011 року [PERSON] продав спірний житловий будинок позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Оспорюючи право власності [PERSON] на спірний будинок в судовому порядку за [PERSON] було визнано право власності на спірний будинок в порядку спадкової трансмісії після смерті прабабусі [PERSON] та витребувано його з володіння позивачки. Позивачка вказувала про неможливість включення спірного майна до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], оскільки будівництво спірного будинку було самочинним та визнання права власності на нього є можливим з обмеженнями, визначеними ст. 376 ЦК України. Стверджувалось, що спірний будинок був побудований дочкою померлої [PERSON], яка оформила його на своє імя вже після смерті [PERSON] Також зазначалося, що спірна земельна ділянка ніколи не належала [PERSON], а тому позивачка вважає неправомірним і набуття права власності на неї [PERSON] Посилаючись на те, що спадкодавець [PERSON] за життя не набула право власності на спірне нерухоме майно та останнє не може входити до складу спадщини, вказуючи, що позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна на підставі відплатного правочину з [PERSON], а також те, що спірне майно перейшло у володіння [PERSON] безоплатно в порядку спадкової трансмісії, позивачка вважає, що її порушені права мають бути захищене шляхом визнання за нею права власності на спірне майно, виключення його зі складу спадщини після смерті [PERSON] та витребування вказаного майна з незаконного володіння [PERSON] шляхом її виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно набуто [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], у звязку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась, направила заяву, в якій вказувала про те, що вона є неналежним відповідачем по справі. Інші особи у судове засідання не зявилися, будь-яких заяв чи клопотань до суду не направляли, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.03.2010 року померла [PERSON] (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], крім рідної доньки [PERSON], мала доньку [PERSON], яка померла 08.01.2005 року. [PERSON] мала доньку [PERSON], яка на момент смерті [PERSON] була живою. [PERSON] є донькою [PERSON], яка померла 21.11.2011 року. Вказані обставини встановлені судовим рішенням (а.с.238-240). Після смерті [PERSON] між сторонами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] тривали судові спори з приводу права власності на нерухоме майно, а саме: житлового будинку № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту постійного проживання її матері [PERSON], що померла 21.11.2010 року, разом із [PERSON] на час відкриття спадщини 16.03.2010 року після смерті останньої; про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], оскільки її мати була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем; про визнання за [PERSON] права приватної власності на житловий будинок №10-в по провулку 4-му Першотравневому в м.Житомирі як за спадкоємцем за законом, оскільки вона на момент смерті проживала спільно із спадкодавцем і фактично прийняла спадщину; про витребування від [PERSON] спірного будинку. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року, рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16 квітня 2015 р. в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишив без змін, в іншій частині рішення скасував та ухвалив нове: визнав за [PERSON] право власності на будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі у порядку спадкування за законом після [PERSON], яка померла 16.03.2010 року; витребував із чужого незаконного володіння [PERSON] вказаний будинок на користь [PERSON] (а.с. 238-240). Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності й витребування майна та ухвалюючи в цій частині нове апеляційний суд, з вимогами якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що до позивачки перейшло право на спадщину у порядку трансмісії; рішення суду першої інстанції, яким визнано за [PERSON] право власності на спірний будинок скасовано судом апеляційної інстанції, тому подальше розпорядження цим нерухомим майном суперечить нормам чинного законодавства та порушує права [PERSON]; будинок вибув з володіння позивачки поза її волею, у зв'язку з чим наявні підстави для його витребування у добросовісного набувача ([PERSON]О.) згідно з вимогами статті 388 ЦК України. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні заяви законного представника неповнолітньої [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року (а.с. 243-246). На час розгляду даної справи власником будинку № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі є [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року у справі № 296/600/15-ц, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39149177 (а.с. 39). Звертаючись з даним позовом до суду законний представник неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] посилався на наявність нових обставин, що є істотними та мають суттєве значення для правильного вирішення спору про право власності на спірне майно, а саме те, що згідно відповіді від 16.09.2015 року на адвокатський запит адвоката [PERSON] з Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області виявлено, що Повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об'єкт «Будівництво одноквартирного житлового будинку за адресою: Житомирська область м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-в (замовник [PERSON])» надійшло до інспекції 30.12.2010 року і було подано за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], однак остання померла 16.03.2010 року, а тому [PERSON] не міг діяти від її імені. Також позивач вказував, що на день смерті [PERSON] спірного будинку взагалі не існувало, та він був побудований донькою померлої [PERSON], яка оформила його після смерті на своє імя. Таким чином, основні доводи представників позивачки у даній справі фактично зводяться до того, що померла [PERSON] за життя не набула право власності на спірний будинок, а тому останній має бути виключений зі складу спадщини. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК). Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З наявного в матеріалах справи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року вбачається, що вирішуючи спір в частині вимог про визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок №10-в по пров. 4-ому Першотравневому у м.Житомирі в порядку спадкування за законом після [PERSON], суд виходив з того, що його будівництво було розпочато спадкодавцем у 2005 році та закінчено в 2010 році (а.с. 239). Таким чином, наявне в матеріалах справи Повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 30.12.2010 року, подане за довіреністю [PERSON], на зазначений висновок суду апеляційної інстанції не впливає та його не спростовує. При цьому, суд вважає хибними доводи позивача про те, що направлення [PERSON] від імені [PERSON] вказаного повідомлення на об'єкт за адресою: Житомирська обл., м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-в лише 30.12.2010 року саме по собі свідчить, що на день смерті [PERSON] спірного будинку не існувало. Щодо позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на спірне майно, мотивоване тим, що [PERSON], а надалі [PERSON] на момент відчуження спірного будинку були його власником та мала право розпоряджатися спірним будинком, слід вказати таке. Так, постановляючи рішення від 11 червня 2015 року в частині вимог про витребування нерухомого майна на користь [PERSON] із чужого незаконного володіння ([PERSON]О.), апеляційний суд виходив з того, що після скасування судового рішення, яким за [PERSON] визнано право власності на спірний будинок, подальше розпорядження останньою цим будинком порушує права позивачки як спадкоємиці за законом (а.с.238-240, 243-244). Тобто, в даному випадку не має правового значення дійсність чи недійсність правочину, за яким право власності перейшло до наступного власника. Суд апеляційної інстанції також відмітив, що та обставина, що на момент відчуження спірного будинку у 2011 році [PERSON] була його законним власником, не є вирішальною для вирішення спору в цій частині та не може вплинути на результат розгляду даної справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виключення спірного майна зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] та визнання за позивачкою права власності на спірне майно є безпідставними, а доводи позивача у даній справі фактично зводяться до намагання переоцінити докази, досліджені та оцінені судом апеляційної інстанції у рішенні від 11.06.2015 року, що не скасоване та набрало законної сили. Поряд з тим, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X). Щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину від 14.12.2015 року та витребування спірного нерухомого майна з володіння [PERSON], то вказані вимоги є похідними від основних, а тому відмовляючи у задоволенні основних вимог про визнання за позивачкою права власності на спірне майно, суд вважає відсутніми підстави й для задоволення похідних вимог.

Outcome: dismissed