Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

30 березня 2016 року позивачка - [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської державної академії будівництва та архітектури, за участю третіх осіб: Управління держземагенства в м. Одесі Одеської області, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Одеської міської ради, про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якому просить суд: - визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Одеської державної академії будівництва та архітектури за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 138-140, виданий 06 листопада 2001 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування за №175; - визнати земельну ділянку, площею 0,0244 га, що на плані топогеодезичної зйомки зазначена точками 1-2-3-4-5-6, та земельну ділянку, площею 0,0038 га, що на плані топогеодезичної зйомки зазначена точками 1-2-3-4-5-6-7, такими, на які діє сервітут, на право проходу та проїзду до житлового будинку [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , та вважати матеріали топогеодезичної зйомки із зазначеними зонами сервітуту, невід`ємною частиною рішення; - встановити порядок виконання судового рішення, відповідно до якого воно є підставою для оформлення [PERSON] документів з приватизації земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] за відсутності згоди та підпису в акті встановлення меж земельної ділянки постійного землекористувача Одеської державної академії будівництва та архітектури, будівлі якої розташовані за адресою: . [ADDRESS] ; - вжити заходів щодо забезпечення виконання рішення суду шляхом зазначення, що рішення суду є підставою для Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області для анулювання запису № 175 в книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою Одеської державної академії будівництва та архітектури за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 138-140, виданого 06 листопада 2001 року. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона - [PERSON] є власницею житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні позивача, площею 0,0961 га, не може реалізувати своє право безоплатної приватизації земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки при здійсненні геодезичних землевпорядних робіт та виготовленні технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування землею Одеській державній академії будівництва та архітектури на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , яку розробляло ліцензована землевпорядна організація КП «ЗКБ при УЗР» були допущені технічні неточності, у зв`язку з чим порушено Конституційне право позивача, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Чаплицькому В.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.04.2016 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 01.06.2016 рок представником відповідача Одеської державної академії будівництва та архітектури було надано до суду заперечення на позовну заяву, в яких представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності. Одночасно представником було подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №684 від 08.12.2016 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.12.2016 року цивільну справу №520/3556/16-ц було прийнято до свого провадження. В подальшому у підготовчому судовому засіданні, судом було встановлено, що в провадженні Приморського районного суду міста Одеси, під головуванням судді Бойчук А.Ю. перебуває цивільна справа №522/2372/17 за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особа: Одеська державна академія будівництва та архітектури про зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивачем заявлені вимоги: про зобов`язання Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Головне управління Держгеокадастру в Одеській області усунути порушення, допущені при здійснені вимірювань по земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та внести дані, щодо виключення частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться житловий будинок та надвірні споруди, що належать на праві приватної власності [PERSON] із технічної документації при відведенні земельної ділянки ОДАБА, за адресою: [ADDRESS] до Державного земельного кадастру. Провадження у вказаній справі відкрито ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 07.02.2017 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.03.2017 року клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження по справі - задоволено. Зупинено провадження по цивільній справі №520/3556/16-ц до набранням рішенням законної сили по цивільній справі №522/2372/17 за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особа: Одеська державна академія будівництва та архітектури про зобов`язання вчинити певні дії, яка перебуває в провадженні Приморського районного суду міста Одеси. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.06.2018 року поновлено провадження по цивільній справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 28 березня 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом встановлення заборони Одеській державній академії будівництва та архітектури вчиняти будь-які дії спрямовані на розпорядження земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.04.2019 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено. 21 серпня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 19 грудня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, у задоволенні якого ухвалою суду від 29.01.2020 року відмовлено, з підстав пропуску позивачем строку для подання відповідного клопотання. В судовому засіданні призначеному 26.05.2020 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача та представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, однак представник третьої особи Одеської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. На підставі викладеного, а також з урахуванням строків розгляду справи та думки позивача по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності представників відповідача і третіх осіб в судовому засіданні 26.05.2020 року. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 1949 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] придбали будинок [ADDRESS] в рівних частках (а.с.16-18, І том). Рішенням Одеського міськвиконкому від 16 липня 1956 року за №642 за [PERSON] закріплено земельну ділянку, площею 1820 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується архівною довідкою Державного архіву Одеської області за №316/06/02 від 06.05.1998 року (а.с.26, І том) На підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1971 року, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав 2/5 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-20, І том). Надалі, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.1986 року продав зазначену частку житлового будинку на користь [PERSON] 26 травня 1998 року був підписаний акт державної технічної комісії про приймання в експлуатацію реконструйованої прибудови літ «Г3», загальною площею 82,9 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , в частині домоволодіння, що належить [PERSON] (а.с.25, І том). Зазначений акт був затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.06.1998 року за №786, яким також зобов`язано [PERSON] переукласти документи на землекористування у встановленому законом порядку (а.с.101, І том). 15 липня 1998 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження №985, яким затверджено розрахунок ідеальних часток по домоволодінню [ADDRESS] (а.с.100, І том). На підставі зазначеного розпорядження, 07 серпня 1998 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано на ім`я [PERSON] свідоцтво №2-1238 про право власності на 82/100 часток домоволодіння [ADDRESS] (а.с.97, І том). Право власності [PERSON] на вказану частку домоволодіння було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 27.08.1998 року за №кн.18доп. стр.292 р.7016, що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці вказаного свідоцтва. 20 серпня 2000 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 82/100 частки домоволодіння з надвірними спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Г», загальною житловою площею 121,4 кв.м., та надвірних споруд: «Д, З» - сараї, «Л» - вбиральня, «Т» - навіс, «Н» - гараж, №1, 17 - огороджень, ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 1618 кв.м., що підтверджується договором дарування від 20.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №12005 (а.с.145, І том). Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23 липня 2009 року по спарві №2-3326/2009, яке набрало законної сили 03.08.2009 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] . Зобовязано [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у реалізації права користування і розпорядженні майном - здійсненні приватизації земельної ділянки, площею 0,0961 га, по [ADDRESS] . Виділено з домоволодіння [ADDRESS] в натурі частку у розмірі 82/100 часток домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. «Г», а саме: «Г1», «Г2», «Г3», загальною площею 186,5 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., вбиральню під літ. «Л», навіс під літ. «Т», гараж під літ. «Н», сарай під літ. «З», за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , та припинено її право часткової власності на вказану частку. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. «Г», а саме: «Г1», «Г2», «Г3», загальною площею 186,5 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., вбиральню під літ. «Л», навіс під літ. «Т», гараж під літ. «Н», сарай під літ. «З», за адресою: [ADDRESS] (а.с.116,117, І том). Право власності на вказаний житловий будинок [PERSON] зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» 14.01.2010 року за №43708 в книзі: 302/118, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25028809 від 14.01.2010 року (а.с.115, І том). Також судом встановлено, що 06 листопада 2001 року Одеською міською радою народних депутатів видано Одеській державній академії будівництва та архітектури на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 28.04.2000 року за №1249-ХХІІІ державний акт серії ОД №000493 на право постійного користування землею - земельною ділянкою, площею 10,2691 га, в межах згідно з планом землекористування, для експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу (а.с.109, І том). З наданої до суду копії державного акту не вбачається можливим встановити адресу виданої у користування Одеській державній академії будівництва та архітектури земельної ділянки. У 2011 році [PERSON] звернулася до Одеської міської ради для отримання дозволу на приватизацію та оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, також позивачкою було укладено договір із землевпорядною організацією на розробку проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки. Листом Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради за №01-27/П-34-86-07 від липня 2011 року повідомлено [PERSON] , що при виготовленні технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування землею Одеській державній академії будівництва та архітектури на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , яку розробляла ліцензована землевпорядна організація КП «ЗКБ при УЗР» були допущені технічні неточності. Повідомлено, що у каталогах координат кутів земельної ділянки та її площі, вирахуваних КП «ОМБТІ та РОН», які входять до складу технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування землею та договору на право тимчасового користування землею на земельну ділянку, площею 10,2691 га, за адресою: [ADDRESS] , яка була надана у постійне користування Одеській державній академії будівництва та архітектури, для експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу, що була складена ліцензованою землевпорядною організацією КП «ЗКБ при УЗР» у 2001 році, виявились технічні помилки, які були викликані недосконалістю вимірювальної технічки, якими користувалися організації на той період часу, інформація з наведеними неточностями була введена в базу АС ДЗК, у зв`язку з чим межи частини належних [PERSON] на праві власності будівель та споруд перетинаються з межами земельної ділянки переданої у постійне користування ОДАБА. У листі одночасно зазначено, що [PERSON] необхідно звернутись на адресу КП «ОМБТІ та РОН» з клопотанням щодо усунення неточностей допущених вказаним підприємством, а саме проведення вимірювань меж вказаної земельної ділянки сучасними геодезичними вимірювальними приладами на місцевості. Листом КП «ОМБТІ та РОН» від 20.10.2011 року за №10593-04/854 повідомлено, що на виконання припису прокуратури міста Одеси про усунення порушень законодавства від 11.10.2011 року за №07-556-11, комунальним підприємством здійснено сучасними геодезичними вимірювальними приладами на місцевості вимірювання земельної ділянки, площею 10,2691 га, за адресою: [ADDRESS] , яка була надана у постійне користування Одеській державній академії будівництва та архітектури. КП передано Управлінню земельних ресурсів у місті Одесі Держкомзему України для залучення до архівних матеріалів документації із землеустрою по відведенню ОДАБА у постійне користування вказаної земельної ділянки, відповідно до ст. 32 Закону України «Про землеустрій», оновлений каталог координат та план меж на геопідоснові М 1:500. КП «ОМБТІ та РОН» у вказаному листі зазначило, що здійснені коригування геодезичних даних вищенаведеної земельної ділянки не змінюють її форми, місця розташування та площі (а.с.119). 02.12.2011 року прокуратурою Одеської області винесено припис до Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК» про вжиття заходів щодо негайного усунення порушень вимог Закону та негайного долучення до архівних матеріалів документації із землеустрою по відведенню Одеській державній академії будівництва та архітектури у постійне користування земельної ділянки, площею 10,2691 га, за адресою: [ADDRESS] , для експлуатації та обслуговування спортивно-оздоровчого комплексу, що зберігаються у місцевому фонді відповідно до ст. 32 Закону України «Про землеустрій», оновлений каталог координат та план меж на геопідоснові М 1:500 виконаний посадовими особами КП «ОМБТІ та РОН»; негайно здійснити заходи щодо введення до державного земельного кадастру відкоригованих даних обмінного файлу по земельній ділянці, площею 10,2691 га, за адресою: [ADDRESS] . Листом Головного управління Держземагенства в Одеській області від 31.12.2014 року за П-548/о-561/6-14 повідомлено [PERSON] , що для анулювання записів в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею, необхідно звертатись до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. На підставі викладеного позивачка зазначає, що землевпорядною організацією при проведенні попередніх робіт шляхом внесення у базу даних кадастрового центру інформації про земельну ділянку, площею 0,0961 га, по [ADDRESS] , було встановлено, що частина земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні (у тому числі і частина земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу житловий будинок), за документами знаходиться у користуванні Одеської державної академії будівництва та архітектури (ОДАБА), що є перешкодою позивачеві у реалізації права користування та розпорядженні майном, зокрема в приватизації земельної ділянки. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Також судом встановлено, що позивачка зверталась до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, згідно якого просила зобов`язати Комунальне підприємство «ОМБТІ та РОН» усунути порушення, допущені при здійсненні вимірювань по земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , а саме: виключити частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться житловий будинок та надвірні споруди, що належать на праві приватної власності [PERSON] із технічної документації при відведенні земельної ділянки ОДАБА, за адресою: [ADDRESS] документації при відведенні земельної ділянки ОДАБА, за адресою: [ADDRESS] до Державного земельного кадастру (справа №522/2372/17). За наслідком розгляду вказаної цивільної справи, 25.07.2017 року Приморським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення, яким у задоволенні вказаного позову [PERSON] - відмовлено, з підстав того, що позивачем позивач не надано суду достатніх доказів про порушення або оспорювання її права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідачів, що вказує про відсутність спору про право. Інших доказів матеріали справи не містять. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом статей 11,15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визначення недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Позивач звертаючись до суду з цим позовом, з метою захисту своїх прав, як землекористувача, посилається на те, що вона є належним користувачем земельної ділянки, площею 0,0961 га, по [ADDRESS] , та при вимірі меж земельної ділянки, яка була передана в користування відповідачеві, не було враховано межі її земельної ділянки, що призвело до накладання земельних ділянок одну на одну та порушення її права. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оглянувши матеріали цивільної справи, судом встановлено, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що вона - [PERSON] є належним користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0961 га. Суд погоджується з доводами позивача, що за змістом ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (користувача). Відповідно до ч. ч.1, 2, 4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак права власності. Так, позивачка - [PERSON] на підставі договору дарування від 20.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №12005, набуло право власності на 82/100 частки домоволодіння з надвірними спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Г», загальною житловою площею 121,4 кв.м., та надвірних споруд: «Д, З» - сараї, «Л» - вбиральня, «Т» - навіс, «Н» - гараж, №1, 17 - огороджень, ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 1618 кв.м. Отже, під час набуття позивачем права власності на зазначену частку домоволодіння, яка перебувала в частковій власності, позивачка набула право на користування земельною ділянкою, площею 1618 кв.м., по [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як вже судом було встановлено, позивачка скористувалась своїм правом на виділ зі спільної часткової власності належної їй частки домоволодіння в натурі, за наслідком чого на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2009 року по справі №2-3326/2009, набула право власності на домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. «Г», а саме: «Г1», «Г2», «Г3», загальною площею 186,5 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., вбиральню під літ. «Л», навіс під літ. «Т», гараж під літ. «Н», сарай під літ. «З», за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14.01.2010 року за №43708 в книзі: 302/118. Згідно з ч.ч.1, 3, 4 ст.88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхнього угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, у зв`язку з чим при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд встановить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд встановлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постановах від 15 травня 2017 року у справі №6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі №6-2454цс16, від 13 листопада 2019 року у справі №686/6888/15-ц. Позивачем не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження того, що під час виділу позивачеві частки нерухомого майна в натурі, між нею та іншими співвласниками домоволодіння був узгоджений порядок користування земельною ділянкою або такий порядок визначений на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку, за наслідком чого [PERSON] набуло право користування саме на земельну ділянку, площею 0,0961 га, по [ADDRESS] . Одночасно судом враховується, що в судовому засіданні 26.05.2020 року позивачем та її представником особисто було підтверджено факт того, що в матеріалах справи відсутні належні документи на підтвердження такого факту, та підтверджено факт допущення помилковості та несвоєчасного подання клопотання про витребування відповідних доказів на підтвердження цих обставин. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд, з урахуванням недоведеності позивачем свого права на користування відповідною земельною ділянкою, зі встановленим розміром, межами, і, відповідно, відсутність порушення державним актом виданим відповідачеві її прав чи інтересів у контексті положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України виключає можливість задоволення вимог [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачка не надала до суду достатніх доказів про порушення або оспорювання її права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed