Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

05.03.2013 р. позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів та просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір поруки № М-073/2-08-П-21 від 27.06.2008 р., укладений між ним та ПАТ «Бак «Фінанси і кредит» з метою виконання кредитних зобов'язань [PERSON] в забезпечення виконання кредитного договору № М-073-08-Ф0-21 з ПАТ «Банку «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банку «Фінанси та Кредит». В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що в договорі поруки міститься не його підпис, а невідомої йому особи. Позивач, його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим. Відповідач [PERSON], 3-тя особа [PERSON] до судового засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, але судові повістки почтовим відділенням повернуті суду за закінченням терміну зберігання. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що між відповідачами - [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанського РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі банк) укладено кредитний договір від 27.06.2008 р. за № М-073-08-Ф0-21, відповідно до якого [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 6 000 дол. США, терміном до 27.06.2010 р., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20 % річних. В забезпечення виконання грошових зобов'язань, 27.06.2008 р. між позивачем та банком було укладено договір поруки за № М-073/2-08-П-21, згідно до якого [PERSON] зобов'язався відповідати у повному обсязі перед банком за своєчасне та повне виконання [PERSON] всіх зобов'язань, що виникли з надання кредитного договору. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Положеннями ст. 553 - 554 ЦК України визначено, що договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем, обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відповідно до вимог ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З контексту частин 3 - 5 ст. 213 ЦК України слідує, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. А якщо за цими правилами немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, зміст правочину - це автентичність волі і волевиявлення осіб, які його вчинили. Відповідно до статті 11 ЦПК України Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доводи позивача, що на договорі поруки стоїть невідомо чий підпис, оскільки він його не підписував, судом не приймаються. Ухвалою суду від 18.11.2014 р. за клопотанням позивача по справі призначалась судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам ХНДІСЕ ім. Бокаріуса ( а.с. 196). 09.12.2014 р. судом отримано клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (а.с. 207 - 208), копія якого направлена позивачу для виконання (а.с. 209- 210). Але клопотання експерта позивачем не виконане і 24.02.2015 р. судом отримане повідомлення експерта про неможливість надання висновку, в зв'язку з недостатністю порівняльного матеріалу (а.с. 211- 212). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, позивачем в апеляційному порядку оскаржувалось заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2010 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між Банком та [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.12.2013 р. заочне рішення від 31.08.2010 р. залишено без змін (а.с. 53 - 56). Згідно до зазначеної ухвали, доводи позивача, що на договорі поруки стоїть невідомий йому підпис, судом не прийняті до уваги. За клопотання [PERSON] було призначено судову почеркознавчу експертизу. Однак, згідно висновку експерта, для дачі відповіді на поставлені в ухвалі суду питання, недостатньо порівняльного матеріалу. Аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Тобто вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed