Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

15 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26 березня 2004 року його було прийнято у ВАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» на посаду директора будівництва компресорної станції «Дер'ялик», яке в подальшому в 2011 році було перейменовано у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», а в 2015 році на - ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання». 01 квітня 2008 року його було переведено в управління капітального будівництва на посаду директора будівельного об'єкту ДКС «Найип». Згодом, 01 липня 2009 року переведено в управління реалізації проектів будівництва об'єктів на умовах «під ключ» на посаду директора об'єкта будівництва «під ключ». Також, 01 вересня 2018 року переведено в управління реалізації комплексних проектів на посаду директора об'єкта, що будується «під ключ». Згідно наказу № 9306/ВК від 31 жовтня 2018 року його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України. На день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 74 234 грн. 66 коп. Вважає, що в порушенні вимог ст. ст. 116-117 КЗпП України відповідач повинен виплатити його середній заробіток за весь період затримки по день ухвалення судового рішення. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 74 234 грн. 66 коп. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. 17 січня 2019 року відкрито провадження у справі та за клопотанням позивача ухвалою суду витребувано у ПАТ «Сумське МНВО» наступні документи: довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату на день звільнення із зазначенням середньомісячної заробітної плати та копію наказу про прийняття [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на роботу (а. с. 18-19). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а. с. 47). Представник відповідача - ПАТ «Сумське МНВО» у судове засідання не з'явився, надіславши до суду письмову заяву про надання доказів, у якій просить розгляд справи здійснювати без участі представника товариства, при цьому думка стосовно заявлених позовних вимог не зазначена (а. с. 48). Також у порядку ст. 84 ЦПК України до суду надіслано документи на виконання вимог ухвали суду від 17 січня 2019 року (а. с. 49-55). З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно із вимогами ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 ст. 16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Судом встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються КЗпП України. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається зі ст. ст. 22, 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 1, 21, 24 Закону України «Про оплату праці", на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов'язок виплачувати працівнику заробітну плату. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. Судом встановлено, що 26 березня 2004 року позивача було прийнято у ВАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» на посаду директора будівництва компресорної станції «Дер'ялик», яке в подальшому в 2011 році було перейменовано у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе», а в 2015 році на - ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання». 01 квітня 2008 року його було переведено в управління капітального будівництва на посаду директора будівельного об'єкту ДКС «Найип». Згодом, 01 липня 2009 року переведено в управління реалізації проектів будівництва об'єктів на умовах «під ключ» на посаду директора об'єкта будівництва «під ключ». Також, 01 вересня 2018 року переведено в управління реалізації комплексних проектів на посаду директора об'єкта, що будується «під ключ». Дані обставини підтверджуються копією трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 8-10). Згідно наказу № 9306/ВК від 31 жовтня 2018 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України (а. с. 13). Як вбачається із довідки ПАТ «Сумське МНВО» від 11 квітня 2019 року № 16-07/508, розмір нарахованої, але не виплаченої, [PERSON] заробітної плати на день звільнення складає 85 029 грн. 66 коп. (а. с. 49). Проте, [PERSON] у позовній заяві зазначає, що борг за січень 2018 року у сумі 10 795 грн. помилково включено до суми заборгованості, оскільки зазначена сума за січень 2018 року йому вже виплачена, тому до стягнення залишається не виплачена сума 74 234 грн. 66 коп. (а. с. 12). Отже, враховуючи позовні вимоги в цій частині, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 74 234 грн. 66 коп. (сума визначена з урахуванням утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, в яку вже включена сума вихідної допомоги). Таким чином судом встановлено, що при звільненні [PERSON], відповідач ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» не виплатило нараховану заробітну плату та всіх належних йому сум у строки, визначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація зобов'язані виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Так абз. 2,3 п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки, суд враховує розмір середньоденної заробітної плати позивача на час його звільнення та кількість робочих днів, які б він міг відпрацювати, якщо не був би звільнений. Згідно із довідкою ПАТ «Сумське МНВО» від 11 квітня 2019 року № 16-07/508, розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення без вирахування податків та військового збору становить 610 грн. 34 коп. (а. с. 49). У відповідності до вимог ст. ст. 50, 56 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. За угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України, про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Наказом № 75 від 21.03.2014 року у ПАТ «СМНВО» з 26.05.2014 року встановлено всім працівникам робочу неділю з режимом роботи 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа. Таким чином, з врахуванням положення Постанови КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року кількість робочих днів за час затримки за період з 01 листопада 2018 року по 16 квітня 2019 року (тобто по день ухвалення судового рішення) становить 69 робочих днів (листопад 2018 року - 12 робочих днів, грудень 2018 року - 13 робочих днів, січень 2019 року - 12 робочих днів, лютий 2019 року - 12 робочих днів, березень 2019 року - 12 робочих днів, квітень 2019 року - 8 робочих днів), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 42 113 грн. 46 коп. (виходячи з розрахунку: 69 (робочих днів) х 610,34 грн. (середньоденний заробіток) = 42 113 грн. 46 коп.) на а. с. 48-49. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу при звільненні з роботи. Таким чином, суд встановив, що право позивача порушене і підлягає захисту та приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 74 234 грн. 66 коп. заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 42 113 грн. 46 коп. підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 та ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved