Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом, про визначення місця проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 13 вересня 2008 року позивач перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від зареєстрованого шлюбу, мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 13 травня 2016 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/698/16-ц, набуло законної сили 24 травня 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. Малолітня дитина - [PERSON] , зареєстрована та проживає разом з матір`ю - позивачем за адресою: [ADDRESS] . З моменту розлучення та по день звернення до суду з позовною заявою, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті малолітньої доньки свідомо не приймає. Позивач неодноразово зверталась в усній формі, засобами телефонного зв`язку та засобами поштового зв`язку до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільної доньки, укласти договір щодо визначення місця проживання та виховання дитини, а також щодо здійснення ними батьківських прав та виконання обов`язків, надання дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, який позивач має намір забезпечити для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Звернення залишено відповідачем без задоволення. У зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2019 року було зобов`язано орган опіки та піклування в особі відділу по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради надати акт обстеження умов проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; та висновок щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . Представник позивача у підготовчому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідач у підготовчому засідання визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував, щодо їх задоволення. Представник третьої особи - орган опіки та піклування в особі відділу по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини та відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає за можливе визначити місце проживання дитини з матір`ю - [PERSON] , 1985 року народження. Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що з вересня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2016 року шлюб розірвано. Сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 листопада 2010 року. Згідно з довідкою № 04-26/5-2531 від 28.02.2019 року виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01.11.2016 року по теперішній час. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 22444149 від 10.04.2009 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування, 2-535 від 02.03.2009 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 22 листопада 2019 року було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . За результатами бесіди, з дитиною проведено бесіду, в ході якої вона повідомила, що бажає проживати разом з матір" ю , з батьком останній раз бачилась приблизно восени 2017 року, а телефоном спілкувалась у вересні 2019 року. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Ч. 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ст. 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ч. 5 ст.157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Згідно з ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ст.ст. 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем позов визнано повністю, суд дійшов обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , повністю відповідає інтересам малолітньої дитини, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не розлучає її з батьком, оскільки він не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою, виявлення до неї турботи та на участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви не майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення позивача до суду складало 768,40 грн. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатила судові витрати при розгляді справи, а саме: судовий збір у сумі 768,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Враховуючи, що позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір, беручи до уваги, той факт, що відповідач визнав позов, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача в частині стягнення з відповідача на її користь суми судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок підлягає частковому задоволенню та, при цьому, позивачу слід повернути з державного бюджету судовий збір в розмірі 384,20 грн. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved