Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.12.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь суми авансу у розмірі 700 доларів США, переданого за договором оренди від 19.08.2020 року, з посиланням на те, що відповідачем за наслідком дії договору в добровільному порядку зазначена сума коштів йому не повертається. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу цивільної справи між суддями, справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.01.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. В судове засідання призначене на 29.03.2021 року позивач не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також\~враховується,\~що відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~44\~ЦПК України,\~учасники судового\~процесу та\~їхні представники\~повинні добросовісно\~користуватися процесуальними\~правами;\~зловживання процесуальними\~правами не\~допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 29.03.2021 року за відсутності сторін по справі на підставі документів наявних в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 19 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавець [PERSON] зобов`язалась передати орендатору в тимчасове користування приміщення, за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.5 договору встановлено, що цей договір набирає сили з 22.08.2020 року та діє в строк до 26.08.2020 року. Пунктом 2.1 договору зазначено, що розмір сплати за користування житловим приміщенням складає 700 доларів США за добу, що в загальній сумі складає 2800 доларів США. Пунктом 2.2 зазначено, що при оформленні даного договору орендар сплачує орендодавцю грошову суму у розмірі 1400 доларів США. Як вбачається, зазначений договір підписаний сторонами. Також у договорі засвідчено підписом [PERSON] , що суму грошових коштів отриманих на виконання п.2.2 договору, нею одержано в якості завдатку. У відповідності до п.2.3 сторонами обумовлено, що завдаткова сума, підлягає поверненню по закінченню строку договору. Як стверджує позивач, з суми завдатку ним було сплачено 700 доларів США за добу користування приміщенням, іншу частку в сумі 700 доларів США, відповідачем йому після спливу строку зазначеного договору не повернуто. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 2 ст. 6 даного Кодексу передбачає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. У відповідності до ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. З урахуванням того, що сторони особисто дійшли згоди у договорі, а саме в пункті 2.3, що передана сума коштів в якості завдатку підлягає поверненню, суд доходить до висновку, що передана позивачем сума коштів у розмірі 700 доларів США в якості завдаткового платежу, фактично за правовою природою є заставою. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу\~застави кредитор\~(заставодержатель)\~має право\~у разі\~невиконання боржником\~(заставодавцем)\~зобов`язання,\~забезпеченого заставою,\~одержати задоволення\~за рахунок\~заставленого майна\~переважно перед\~іншими кредиторами\~цього боржника,\~якщо інше\~не встановлено\~законом (право\~застави). Відповідно до ч.1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно зі статтею 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Відповідачем в порядку ч.1 ст.81 ЦПК України до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що після закінчення строку договору, останньою було повернуто позивачеві грошові кошти, передані в якості застави, на виконання п.2.3 договору, як і доказів на спростування належного виконання позивачем умов договору оренди від 19.08.2020 року. З урахуванням викладеного, оскільки позивачем на забезпечення виконання зобов`язань за договором оренди від 19.08.2020 року було передано грошові кошти в сумі 700 доларів США, які за наслідком припинення договору, останньому не повернуті, що обумовлено умовами договору, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Ухвалюючи рішення в цій справі, суд одночасно враховує, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням задоволення позовних, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок. При вищевикладених\~обставинах та\~

Outcome: approved