Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

23.02.2016р. [PERSON], [PERSON] і [PERSON] через свого представника - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.12.2015р. (а.с. № 22) звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с.№ 3 - 6). Ухвалою суду від 29.06.2016р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) за згодою сторін, ухвалено розглядати справу без участі представника третьої особи, повідомленого про дату судового засідання належним чином (а.с. № 67зв., дія № 16, а.с. № 57). Ухвалами суду від 29.06.2016р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати) були задоволені клопотання сторін про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також визнано явку [PERSON] обов'язковою для надання пояснень особисто і допиту його у якості свідка (а.с. № 34, 64, 67-69 ). Ухвалою суду від 22.02.2017р. провадження у цій справі було зупинене до набрання законної сили ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2017р. про поворот виконання заочного рішення по цивільній справі № 202/6787/16-ц за позовною заявою [PERSON] до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з питань реєстрації та перебування фізичних осіб, Індустріального відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дій неправомірними (а.с. № 165). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.10.2017р. провадження у справі поновлене (а.с. № 176). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16.03.1979р. № 327 [PERSON] виданий ордер № 231 на [ADDRESS] на сім'ю у складі чотирьох осіб: батько [PERSON], мати [PERSON], син [PERSON] і донька [PERSON] Всі вони після вселення в квартиру зареєструвалися за цією адресою. Після смерті батьків [PERSON] і [PERSON], рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.10.2006р. № 788 «Про переоформлення особових рахунків», у зв'язку із смертю основного квартиронаймача, за згодою племінника [PERSON] (позивача), особовий рахунок переоформлено на [PERSON] (відповідача). Цим же рішенням виконкому визначено інший склад сім'ї: [PERSON] - племінниця, [PERSON] - племінник, [PERSON] - сестра. Всі вони однією сім'єю проживали у квартирі до травня 2015р. В травні 2015р. відповідач добровільно, без будь-якого примусу, залишив квартиру, забрав особисті речі і обрав інше постійне місце проживання у зв'язку з утворенням у нього своєї сім'ї. Факт відсутності відповідача підтверджений актами про не проживання від 23.12.2015р., від 20.07.2015р. і від 08.02.2016р., складеними мешканцями будинку, в якому розташована квартира і засвідченими КЖРЕП у Жовтневому районі. Адреса його проживання позивачам була не відома. Позивачі вказують, що 18.12.2015р. вони дізналися про те, що відповідач, з метою привласнення квартири, звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015р. у справі № 201/14359/15-ц позов [PERSON] був задоволений. Без відома позивачів заочне рішення було виконане і їх знято з реєстраційного обліку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду від 13.01.2016р. за заявою позивачів заочне рішення було скасоване. За результатами нового розгляду справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.01.2016р. позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду і позивачами здійснено поворот виконання заочного рішення шляхом поновлення права користування житловим приміщенням шляхом поновлення реєстраційного обліку. Ухвала суду набрала чинності 02.02.2016р. Але, 09.02.2016р. відповідач разом із невідомими особами, шляхом введення в оману, із застосуванням насильницьких дій вигнав [PERSON] з квартири в під'їзд. Ці особи, залишившись в квартирі, заволоділи особистими речами позивачів. [PERSON] повідомила про це своїх дітей - [PERSON] і [PERSON], викликала поліцію. Але відповідач їх до квартири не впустив, що підтверджено відповідними відео- і аудіо записами. Того ж дня (09.02.2016р.) позивачі звернулися із заявами до Жовтневого РВ ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до ЄРДР і розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідач не пускав позивачів у квартиру, змінив замки. У зв'язку з цим вони змушені тимчасово проживати у знайомих і родичів. Хоча у квартиру вселилися, як члени сім'ї попередніх і нинішнього наймачів у відповідності до ст. 156 ЖК України, тому є такими, що набули право на користування жилим приміщенням. Враховуючи викладене, позивачі просили зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні ними права користування спірною квартирою шляхом вселення. Відповідач позов не визнав. 25.04.2016р. надав письмові заперечення на позов (а.с. № 40), в яких зазначив, що він ніколи не створював і не створює позивачам перешкод у користуванні квартирою. Навпаки, він особисто несе витрати по утриманню житла. Вважає безпідставним твердження позивачів про те, що він 09.02.2016р. створив їм перешкоди у користуванні квартирою, оскільки додані ними протоколи прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, на яких відсутні необхідні реквізити (час і дата складання, посадові особи, печатки), а також витяги з кримінального провадження, де є лише фабула правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 125 КК України, не є належними і достатніми доказами вчинення перешкод у користування житлом. Вважає, що позов пред'явлено з метою психологічного тиску на нього, щоб він добровільно залишив житло, оскільки його подано одночасно з таким самим за змістом позовом, але з іншими вимогами - про позбавлення його права користування житлом у зв'язку із не проживанням протягом 6 місяців. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник усіх трьох позивачів - [PERSON] (діє на підставі ордеру від 10.07.2018р. - а.с. № 229-231 ) надав суду 10.07.2018р. заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутністю (а.с. № 227), а також передав суду заяву позивачів про долучення письмових доказів по справі (а.с. № 207-226). Відповідач [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 29.05.2018р. та 10.07.2018р. двічі поспіль не з'явився, про дати судових засідань був повідомлений належним чином за адресою проживання, яку він зазначав у різних документах, а також за адресою реєстрації його місця проживання (а.с. № 8, 32, 33, 40-41, 43, 47, 64). Конверт із судовою повісткою на 29.05.2018р. був повернутий з позначкою „за закінченням терміну проживання", а судова повістка на 10.07.2018р. вручена відповідачу особисто 03.07.2018р. (а.с.№190-191, 205-206), заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за його відсутності не надав. Представник третьої особи - виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради в судові засідання, які призначалися на 29.05.2018р. та 10.07.2018р. двічі поспіль не з'явився, про дати судових засідань 29.05.2018р. та 10.07.2018р. був повідомлений належним чином (а.с. № 192, 200), заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за його відсутності не надав. Ухвалою суду від 10.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) ухвалено розглядати справу без участі відповідача та представника третьої особи. Ухвалою суду від 10.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було прийнято відмову представника позивачів від допиту свідка [PERSON] (клопотання було задоволено 29.06.2016р.) (а.с. № 227). Явка свідків сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (клопотання було задоволено 29.06.2016р.) [PERSON].на10.07.2018р.забезпечена не була. Відповідач в судове засідання також не з'явився. З урахуванням тих обставин, що розгляд справи по суті було розпочато 29.06.2016р. за участі представника відповідача, відповідач був допитий судом особисто 19.07.2016р., отже позиція сторони відповідача щодо невизнання позовних вимог суду відома, суд не находить підстав для винесення по справі заочного рішення по справі. Оскільки представник позивачів 10.07.2018р. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, а відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, суд на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, закінчив розгляд справи за відсутності сторін (та їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розглядаючи цю справу судом прийнято до уваги, що в судовому засіданні 29.06.2016р. було задоволено клопотання про свідків, огляд dvd-дисків, розпочато розгляд справи по суті допитані сторони та їх представники (дивись журнал судового засідання - а.с. № 67-69), в судовому засіданні 19.07.2016р. допитаний відповідач [PERSON], в тому числі в якості свідка (дивись журнал судового засідання - а.с. № 85-88), а в судовому засіданні 01.02.2017р. оглянуті 6 dvd-дисків та матеріали цивільної справи № 201/14359/15ц (дивись журнал судового засідання - а.с. № 140-142), отже підготовче засідання за вимогами глави 3 розділу III ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) з урахуванням його завдань після відновлення 30.10.2017р. провадження по цій справі, не проводиться. Суд, вислухав позивачів та відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши 6 dvd-дисків з подіями 09.02.2016р., матеріали цивільної справи № 201/14359/15ц, оглянувши записи з нагрудних камер співробітників поліції за 18.02.2018р., оглянувши флеш-накопичувач з подіями від 18.02.2018р., всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. На підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16.03.1979р. № 327 [PERSON] виданий ордер № 231 на квартиру [ADDRESS] на сім'ю у складі чотирьох осіб: батько [PERSON], мати [PERSON], син [PERSON] і донька [PERSON] (а.с. № 7). Після смерті батьків [PERSON] і [PERSON], рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.10.2006р. № 788 «Про переоформлення особових рахунків», у зв'язку із смертю основного квартиронаймача, особовий рахунок переоформлено на [PERSON] і змінено склад сім'ї: [PERSON] - сестра (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), [PERSON] - племінниця (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), [PERSON] - племінник (а.с. № 7). Як вбачається з довідки про склад сім'ї [PERSON] зареєстрований у квартирі з 12.12.1994р., [PERSON] з 23.08.2005р. і тимчасово до 23.08.2008р., [PERSON] з 2005р. і тимчасово до 23.08.2008р., [PERSON] з 19.10.2004р. (а.с. № 8). Як зазначали позивачі, всі вони проживали у квартирі, були в ній зареєстровані, в травні 2015р. відповідач [PERSON] добровільно, без будь-якого примусу, залишив квартиру, забрав особисті речі і обрав інше постійне місце проживання у зв'язку з утворенням у нього своєї сім'ї. На підтвердження факту його відсутності надали акти від 23.12.2015р., від 20.07.2015р. і від 08.02.2016р., складені мешканцями будинку, в якому розташована квартира і засвідченими КВ ЖРЕП у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, про те, що у квартирі проживають [PERSON] з двома дітьми - [PERSON] і [PERSON], а [PERSON] з травня 2015р. у квартирі не проживає (а.с. № 12 - 14). Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.10.2015р. у справі № 201/14359/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], відповідачів визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки були прописані в ній без згоди [PERSON] (а.с. № 9, 10). Заочне рішення було виконане і відповідачів було знято з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], з 12.11.2015р., що видно зі штампів органу реєстрації у їх паспортах (а.с. № 57, 58). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду від 13.01.2016р. за заявою позивачів заочне рішення суду було скасоване. За результатами нового розгляду справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2016р., яка набрала законної сили 02.02.2016р., позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, у зв'язку із тим, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться аналогічна цивільна справа № 201/10616/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою шляхом визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою (а.с. № 10, 11). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2016р. по справі № 201/10616/15-ц за клопотання представника позивача позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (а.с. № 232-233). Позивачі знову зареєструвалися за адресою спірної квартири з 04.02.2016р., що видно з відміток у їх паспортах і довідки єдиного абонентського відділу Соборного району КП «Міські комунальні платежі» (а.с. № 57, 58, 159). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016р. по справі № 202/6787/16-ц за позовом [PERSON] до Відділу формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з питань реєстрації та перебування фізичних осіб, Індустріального відділення поліції Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, [PERSON], [PERSON] і [PERSON], частково задоволені позовні вимоги [PERSON] Позбавлено [PERSON], [PERSON] і [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; визнано реєстрацію їх місця проживання за цією адресою такою, що проведена із порушенням вимог законодавства і зобов'язано Відділ формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур зняти їх з реєстраційного обліку (а.с. № 149 - 152). Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016р. було виконане і відповідачі були зняті з реєстрації за адресою: [ADDRESS], з 30.12.2016р., що підтверджено довідкою Єдиного абонентського відділу Соборного району КП «Міські комунальні платежі» від 13.02.2017р. (а.с. № 159). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2017р. по справі № 202/6787/16-ц заочне рішення цього ж суду від 25.11.2016р. скасоване і справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с. № 155). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2017р. допущено поворот виконання вищевказаного заочного рішення цього суду від 25.11.2016р. і зобов'язано Відділ формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур поновити право відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користування квартирою шляхом їх реєстрації (а.с. № 156 - 158). За результатами оскарження [PERSON] ухвали про поворот виконання рішення суду, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2017р. ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2017р. залишено без змін (а.с.№ 172). Як зазначають позивачі, 09.02.2016р. відповідач разом із невідомими особами вигнав [PERSON] з квартири у під'їзд, а ці особи, залишились у квартирі. Позивачами були надані суду матеріали, якими зафіксовані означені події за 09.02.2016р., що стали підставою для внесення 10.02.2016р. відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення № 120160406500000554, вчинене за ознаками ч. 1 ст. 125 (а.с. № 15 - 19, 71 - 78). В судовому засіданні 01.02.2017р. було оглянуті відеозаписи з нагрудних камер поліцейських за 09.02.2016р. (а.с. № 140-142). з яких видно, що [PERSON] цього дня не допустив у квартиру поліцейських, [PERSON] і [PERSON] Судом з відео встановлено, що у під'їзді будинку, де знаходиться квартира, а саме на сходах, перебувала [PERSON], [PERSON] і [PERSON] При цьому [PERSON] пояснила, що невідомі особи виштовхали її за двері в халаті і в капцях. Вона зателефонувала дітям, які згодом приїхали, викликала поліцію. [PERSON] що також, перебував у під'їзді, пояснив, що він є основним квартиронаймачем, до квартири він нікого не впустить, оскільки він у ній прописаний і проживає на законних підставах, в той час, як інші особи прописані були незаконно і з реєстрації зняті. Поліцейським позивачі пред'являти довідки про склад сім'ї і рішення суду, згідно яких вони також прописані у квартирі і проживають у ній на законних підставах. На прохання поліцейських [PERSON] двері відчиняти відмовився, пояснивши що у квартирі перебуває особа, яка орендує в нього квартиру. Того ж дня (09.02.2016р.) позивачі звернулися із заявами до Жовтневого ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення, в яких вказали, що [PERSON], який не мешкає у квартирі з травня 2015р., прийшов до квартири, став вибивати двері. [PERSON] йому відчинила. Разом із ними були невідомі чоловіки. [PERSON] відмовилася покидати квартиру, через що вони насильно викинули її з квартири в халаті і в капцях, спричинивши тілесні ушкодження. При цьому в квартирі залишилися її особисті і цінні речі. [PERSON] зателефонувала дітям - [PERSON] і [PERSON], розповіла їм про ці події і попросила, щоб вони приїхали додому (а.с. № 15 - 17). [PERSON] і [PERSON] надали пояснення до Жовтневого ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області про те, що в той час, коли вони перебували на роботі, до їх квартири прибув [PERSON] з невідомими особами, виштовхали їх матір на сходову клітину, а самі залишились у ній, заволодівши їх майном. Вони викликали поліцію. Невідомі особи не пускали їх до квартири. У квартирі залишилися їх особисті речі, документи (а.с. № 18). Згідно із рапортів о/у Жовтневого РВ, на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні № 12016040650000554, у період з 07.04.2016р. по 09.04.2016р. у різні часи доби були здійснені виїзди за адресою: [ADDRESS] Двері ніхто не відчинив. 11.04.2016р. встановлено, що у квартирі проживає гр. [PERSON], [INFO]., який мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 75 - 78). На запит суду від 29.05.2018р. (а.с. № 196), Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надано витяг з ЄРДР та ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017р. у вищевказаному кримінальному провадженні № 120160406500000554 (кваліфікація за ч. 2 ст. 162 КК України) про дозвіл на проведення обшуку у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], для встановлення обставин щодо проникнення у квартиру з метою її відчуження і перепродажу (а.с. № 197, 198). Окрім того, на запит суду про результати проведення обшуку і про хід кримінального провадження № 120160406500000554, старшим слідчим СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Деркач Т.І. було повідомлено листом від 09.07.2018р. № 45.5/00310, що на виконання ухвали слідчого судді про обшук слідчим здійснено вихід за вказаною адресою, але двері ніхто не відчинив, жінка за дверима відповіла, що чоловік її вдома залишив без ключем, тому вона не може відкрити двері, [PERSON] за викликами до відділу поліції пізніше не з'явився (а.с. № 203). Допитаний 19.07.2016р. у порядку ст. 92 ЦПК України у якості свідка відповідач [PERSON] (а.с. № 85-88) пояснив, що у 1979 році [PERSON] був виданий ордер на [ADDRESS] на сім'ю у складі чотирьох осіб: батько [PERSON], мати [PERSON], син [PERSON] і донька [PERSON] Через деякий час мати придбала квартиру [NUMBER] у цьому ж будинку для сестри [PERSON]. Потім у [PERSON] народилися діти - [PERSON] і [PERSON]. Але здебільшого вони проводили час з у квартирі [NUMBER], де мешкав відповідач, з огляду на спосіб життя сестри. Пояснив, що він був неодноразово засуджений. У 2004 році, коли прописався його племінник, він [PERSON] знаходився на примусовому лікуванні у психіатричній лікарні. Тому не міг дати згоду на його прописку. Потім тимчасово прописалася і його сестра [PERSON] Після того, як він звільнився, у нього виник конфлікт із сестрою. На той час вона продала свою квартиру [NUMBER] у цьому ж будинку [ADDRESS], купила будинок, почала його розбудовувати. Навпроти будинку вона орендувала на 50 років ще один невеликий будинок для проживання. Сестра [PERSON] не жила у спірній квартирі до моменту його затримання у 2008 році, оскільки між ними постійно виникали сварки з приводу вживання нею алкоголю. У 2008 сестра переїхала у спірну квартиру. Коли його затримали 31.01.2008р., племінник [PERSON] сприяв тому, щоб його цивільну дружину і доньку вигнали з квартири. Трапилося так, що у дружини першу дитину забрали органи опіки і піклування. У 2010 році він звільнився. На той час у квартирі проживала сестра [PERSON] і її діти [PERSON] і [PERSON] У квартирі був безлад і його це не влаштовувало. Між ними знову почалися конфлікти. Зазначив, що він навіть влаштував невеликий підпал у квартирі, щоб морально вплинути на своїх родичів. Дійшло до того, що в березні 2015р. родичі побили його, внаслідок чого він знаходився на лікуванні. Потім пішов у відпустку, перебував вдома, нікуди не ходив, робив ремонт у квартирі. Але на нього знову напали і йому знову потрібно було лікуватися. Друзі запропонували йому квартиру для житла. На той час його цивільна дружина була вагітною, тому він погодився. Але у квартиру друзів переїхала дружина, а він ліг у лікарню. Коли він знаходився у лікарні, його сестра [PERSON], навіть не зателефонувавши, щоб попросити ключа від квартири, разом із знайомими зламала двері і замінила їх на інші. Йому довелося з цим змиритися. Отже, цивільна дружина відповідача мешкала у найманій квартирі, а він одночасно проживав і у спірній квартирі, і у найманій разом із дружиною. При цьому, у нього, навіть ключа від квартири не було, оскільки двері відкривалися лише за допомогою домофону. Пояснив, що на цей час у нього двоє дітей: [PERSON] і [PERSON] ([PERSON] - син його нинішньої цивільної дружини, проживає з ним). Дві кімнати зайняті, а одна вільна. Він готовий пустити позивачів, але невідомо, як вони всі будуть розміщатися у квартирі. В будь-якому разі він намагатиметься визнати їх прописку у квартирі протиправною. Факт його проживання у спірній квартирі з 2010р. підтверджений відповідним актом, складеним сусідами по будинку. Сестра [PERSON] на той час проживала зі своїм цивільним чоловіком по [ADDRESS]. Племінник [PERSON] з осені 2010р. жив зі своєю цивільною дружиною у найманій квартирі на ж/м Перемога м. Дніпропетровська. Після того, як цивільна дружина племінника придбали квартиру, то там він постійно проживає і [PERSON]. При цьому, в іншій судовій справі, що розглядалася Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, вона ([PERSON]) вказувала, що не може жити із відповідачем. Зазначив, що у нього є аудіозапис від 02.02.2016р. його розмови з племінником, де він вказує, що в суді покаже оригінал його згоди (відповідача) на прописку у квартирі. Позивачі до нього жодного разу не приходили, навіть на його запрошення відвідати дитину. Зазначив, що у нього є звукозапис, на якому [PERSON]. підтверджує, що вони там вже тривалий час не проживають. Стосовно подій від 09.02.2016р., пояснив, що він не чинив перешкод позивачам у доступі до квартири. Цього дня він вийшов з квартири за цигарками. У квартирі залишилися його цивільна дружина, донька і два приятеля. Коли він повернувся, побачив, що до квартири хтось намагається потрапити. Він викликав поліцію. Потім він побачив сестру, яка була нетвереза. Він її не бив, адже від госпіталізації вона відмовилася. Потім зазначив, що конфлікт з приводу недопуску до квартири, що виник 09.02.2016р., був одноразовий. Більше позивачі до нього не приходили, не телефонували і не просили, щоб він їх пустив. Він і тепер готовий пустити проживати у квартиру. Вважав, що така поведінка позивачів пояснюється тим, що вони бажають продати цю квартиру, оскільки вони неодноразово зверталися до нього з цього питання. При цьому, позивачі вже використали своє право на приватизацію, приватизувавши іншу квартири, а тому й намагаються схилити його до приватизації. Крім того, пропонували йому 10 000 дол.США за цю квартиру, після її продажу, якщо він виїде з квартири. Між тим, суд критично ставиться до свідчень [PERSON] щодо підстав недопуску у квартиру, адже при вільних поясненнях він зазначив, що казав поліцейським, що у нього вдома тримісячна дитина, тому з метою запобігання конфлікту, він нікого пускати не буде. Водночас, на питання представника позивача повідомив, що він такого не казав. А навпаки, не говорив працівникам поліції, що у квартирі перебуває його дружина і дитина, оскільки не вважав це за потрібне. Разом із тим, з оглянутого судом відео стало відомо, що у квартирі перебував знайомий [PERSON], який, за поясненнями останнього, орендував у нього квартиру. Отже, з наданих сторонами доказів встановлено, що позивачі на день розгляду цієї справи є зареєстрованими у спірній квартирі з 04.02.2016р. після відновлення їх реєстрації в межах повороту виконання рішення суду (а.с. № 8, 159, 212-215). Рішення суду, на підставі якого вони зняті з реєстрації 30.12.2016р. скасоване. Ухвалою суду від 15.02.2017р., що набрала законної сили 30.05.2017р., допущений поворот його виконання шляхом зобов'язання органу реєстрації поновити право [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користування спірною квартирою шляхом їх реєстрації (а.с. № 169-171, 172, 234-237). Інші рішення судів про позбавлення позивачів права користування і зняття з реєстраційного обліку скасовані і позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду. В судовому засіданні наявними у справі доказами підтверджено, що позивачі й досі мають право проживати у спірній квартирі, адже від моменту надбання цього права і до 09.02.2016р. (поки не стався конфлікт між сторонами з приводу недопуску у квартиру) вони постійно проживали у квартирі, в квартирі залишилися їх особисті речі, що підтверджується актами про їх проживання (а.с. № 12зв., 13, 14, 218-221). Суд критично відноситься до доводів [PERSON] про його постійне проживання у квартирі з 2010р., оскільки його свідчення є суперечливими самі по собі. Так, він сам зазначав, що у 2010ро., коли він звільнився з місця позбавлення волі, у квартирі вже проживали позивачі. Між ними постійно виникали конфлікти з 2010р. і до 2015р.. Потім він одночасно (як він сам зазначив) жив то у квартирі друзів, то в спірній квартирі, від якої ключів у нього не було. Коли він знаходився у лікарні, позивачка [PERSON] зламала двері і замінила їх на інші. Потім відповідач пояснив, що на сьогодні він мешкає у квартирі разом з цивільною дружиною і дитиною, але будь-яких доказів цього не надав. Зокрема, не заявляв клопотання про допит її у якості свідка, не надав свідоцтва про народження дитини. Відповідач не заявив клопотання також і про допит у якості свідка особи, яка фактично мешкає у квартирі, враховуючи те, що рапортом співробітника поліції було встановлено, що у квітні 2016р. у квартирі мешкала стороння особа. Надані відповідачем дві квитанції про сплату комунальних платежів, поряд з його суперечливими свідченнями, не є достатніми доказами, що вказують на його одноособове право проживати у квартирі (а.с. № 83, 84). Так, з квитанції від 03.12.2015р. вбачається, що нею сплачена заборгованість до КП «ЖЕП № 6» в сумі 3 242,37 грн., яка утворилася станом на 01.01.2014р. Того ж дня квитанцією від 03.12.2015р. сплачена заборгованість до КП «ЖРЕП Жовтневого району» в сумі 1 439,79 грн., що утворилася станом на 01.12.2015р. Будь-який інших квитанцій, які б вказували на регулярність сплати за комунальні послуги, (електро, - газо, - водопостачання) відповідач не надав. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що надані відповідачем докази дійсно підтверджують факт того, що він не втрачав права користування спірною квартирою. Так, певний період: 2003 - 2004р.р., 2008 - 2010р.р. він відбував покарання у вигляді примусового лікування і позбавлення волі, про що свідчить відповідь на адвокатський запит в.о. начальника Дніпропетровського слідчого ізолятора від 17.03.25016р. (а.с. № 65). Отже не міг у цей період проживати у квартирі. У 2010 році він намагався повернутися до квартири, але внаслідок сімейного конфлікту із позивачами, періодично жив в іншому місці, але не втратив інтерес до свого житла. Відсутнє відповідне рішення суду, яким би [PERSON] визнано таким, що втратив право користування спірним житлом внаслідок тривалого непроживання. Отже, і позивачі і відповідач мають право на проживання у спірному житлі. Разом із тим, доводи [PERSON] про те, що лише він має право проживати у квартирі суд оцінює критично, оскільки під час розгляду справи встановлено, що позивачі також є законними користувачами спірного житла, вони на законних підставах вселилися до спірної квартири, а відповідач своїми діями чинить їм перешкоди у проживанні, починаючи з 09.02.2016р. і до цього часу. Інтерес позивачів до квартири не зник і впродовж всього часу й до сьогодні вони намагаються відновити своє право вселення до квартири (право на реєстрацію вже відновлено). На це вказує, зокрема, й те, що в лютому 2016р., одразу після конфлікту від 09.02.2016р., вони звернулися до суду з цим позовом, а також із заявою до правоохоронних органів про кримінальне правопорушення (а.с. № 3-6, 15-18,198). Відповідач, хоча і пояснював суду, що не заперечує проти вселення позивачів, але з установлених судом обставин видно, що фактично він не згоден на їх проживання і навіть не погоджується з їх пропискою. З наданого представником позивачів 10.07.2018р. та оглянутого в судовому засіданні флеш-накопичувателя (а.с. № 211) вбачається, що позивачі й станом на 18.02.2018р. не можуть безперешкодно зайти до спірної квартири. Суд зазначає, що статтями 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд враховує, що поняття «житло» в сенсі ст. 8 Конвенції охоплює також і місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986р.). Як встановлено при розгляді цивільної справи іншого житла у позивачів, яке б відповідало поняттю „житло" в сенсі ст. 8 Конвенції, а також житла, яке їм належало б на праві власності, немає (а.с. № 224-226). Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Діючим Житловим кодексом України визначено, що члени сім'ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. № 2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачами був дотриманий порядок вселення. Адже, рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.10.2006р. № 788 «Про переоформлення особових рахунків», яким особовий рахунок переоформлено на [PERSON] і змінено склад сім'ї: [PERSON] - сестра (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), [PERSON] - племінниця (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), [PERSON] - племінник, не скасоване і позивачі були зареєстровані у квартирі на законних підставах. [PERSON] зареєстрована з 23.08.2005р. і тимчасово до 23.08.2008р., [PERSON] з 2005 і тимчасово до 23.08.2008р., [PERSON] зареєстрований з 19.10.2004р. (а.с. № 8, 214, 215). Поясненнями сторін підтверджено, що позивачі до 2004р. мешкали за адресою: [ADDRESS], у квартирі, яка належала їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.05.2003р. У 2004 році позивачі на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 10.06.2004р. здійснили відчуження цієї квартири, в якій вони мешкали (а.с. № 82). З урахуванням обставин встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази на підставі вимог ст. 89 ЦПК України, суд робить висновок про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивачки [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551грн.20коп. за ставками 2016р. (оскільки саме вона сплатила 10.02.2016р. судовий збір по цій справі за усіх позивачів - а.с. № 2). При визначені розміру судових витрат у 2016р., суд виходив з того, що вимоги про вселення є похідними від вимог про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved