Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору (поруки) припиненим на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.12.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, предметом є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна (однокімнатна квартира житловою площею 13,6 кв.м., що належить йому та його матері [PERSON] на праві спільної сумісної власності, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 01.11.2008 року ПАТКБ ПриватБанк в односторонньому порядку збільшив розмір відсотків за кредитом. Згоду на збільшення відсотків [PERSON] та [PERSON] не давали, додаткових угод не підписували. [PERSON] не була повідомлена про збільшення відсотків за кредитним договором. Іпотечний договір не містить застереження про збільшення відсотків в односторонньому порядку, що призвело до збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя за іпотечним договором. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі і просив його задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити за необґрунтованістю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини не явки суду не повідомила. Третя особа - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини не явки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.12.2007 року між [PERSON] та Приватбанком укладено кредитний договір № НАЕ2GA00000034, згідно якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 22000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17.12.2007 року між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки № НАЕ2GA00000034, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Як вбачається з вищенаведених норм чинного законодавства України, іпотека за правовою природою є заставою і самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання та регулюється нормами параграфу 6 (статті 572 - 593) глави 49 Цивільного кодексу України та спеціальним законом. Такий висновок підтверджується постановою Верховного Суду України від 17.09.2014 року по справі № 109цс14, де зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, при триманням, завдатком. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 Цивільного кодексу України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо-/іпотеко держателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави/іпотеки. Згідно ст. 19 ЗУ "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Так, дійсно банком була видана заставна. Згідно ст. 19 ЗУ "Про іпотеку" після видачі заставної зміни і доповнення до іпотечного договору і договору, яким обумовлене основне зобов'язання, можуть вноситися лише після анулювання заставної і видачі нової заставної в порядку, встановленому частиною четвертою статті 20 цього Закону. Відповідно п.2.3.1. банк має право в одностронньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Проте банк не вносив змін до договорів як до паперових документів. Банк змінив умови кредитного договору. Будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Проте умов обтяження нерухомого майна іпотекою не було змінено. Змінилися лише проценти за основним зобов'язанням. Умови обтяження нерухомого майна іпотекою залишилися без змін. Виходячи з положень постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд знаходить обґрунтованими посилання позивача на поширення на виниклі відносини положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (п. 1 постанови), проте, судом критично оцінюється вищевказана позиція позивача щодо порушень з боку ПАТ КБ «Приватбанк» останніх. Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони, зокрема, позивач, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Суд приходить до висновку про те, що вказані твердження позивача не можуть прийняті ним до уваги. Також, суд приймає до уваги, що підписавши договір, позивач засвідчив про те, що він не вважає умови останнього невигідними для себе, дискримінаційними та несправедливими. Згідно даних норм ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним За договором кредиту HAE2GA00000034 від 17.12.2007 року укладеного між сторонами, позивальник зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання нею умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договорами кредиту. Відповідач ознайомлена з умовами Договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не мала. Тобто, судом достовірно встановлено, що зобов'язання за кредитними договорами сторонами не змінювалися. Як наслідок, який випливає з вищезазначеного, суд не вбачає підстав для визнання договору іпотеки від 17.12.2007 року припиненим з вищевказаних підстав, оскільки вказані вимоги не є доведеними з точки зору вимог ст. 60 ЦПК України, а також не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, є необґрунтованими, недоведеними, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 88 ЦПК України. Положеннями Закону України «Про судовий збір» визначений вичерпний перелік категорій осіб, яким надаються пільги щодо сплати судового збору. Закон України «Про судовий збір» не надає будь-яких пільг громадянам, які звертаються з позовами стосовно захисту прав споживачів. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.1 постанови від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Цивільне судочинство здійснюється відповідно\~ до\~ Конституції України,\~ Цивільного процесуального кодексу України,\~ законів України від 23 червня 2005 року "Про міжнародне приватне право",\~ "Про\~ виконання\~ рішень\~ та застосування\~ практики Європейського суду з прав людини",\~ а також міжнародних\~ договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та положень інших законів, нормативно-правових актів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з позивача Судовий збір сплачується відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» із змінами, які набрали чинності 01.09.2015 року - із позовної заяви немайнового характеру поданою фізичною особою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved