Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

20.08.2020 року до Баришівського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд визнати за ними право власності на квартири [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] , та його представник не з`явились , до суду надійшла заява представника адвоката Дегтяренка В.Г. в якій він просить суд розглянути справу в їх відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в заяві наданій суду, позивач просить суд розглянути справу в його відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області в судове засідання не з`явився, до суду надійшов лист за підписом представника відповідача Гордієнка який просить розглядати справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечує в повному обсязі. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було реалізоване надане право на приватизацію трьохкімнатної квартири за [ADDRESS] . Про що 22.03.1994 року було видано свідоцтво про право власності на житло № 690 від 22.03.1994 року . Свідоцтво було видане на підставі розпорядження органу приватизації - радгоспу імені Тімірязєва Баришівського району Київської області за № 60 від 07.03.1994 року, який па той час був наймодавцем житла і, відповідно, на балансі якого перебував житловий будинок за [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , проживаючи у спадковій квартирі по [ADDRESS] , але не оформила своїх прав , що підтверджується листом № 2013/01-16 від 15.12.2018 року Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області. На даний час позивачі склали угоду про розподіл спадщини, проте не можуть оформити спадкові права, оскільки в правовстановлюючому документі, свідоцтво про право власності на житло № 690 від 22.03.1994 року, у графі - „ орган приватизації " записано радгосп імені Тімірязєва, який був на той час наймодавцем житла і на якого балансі перебував житловий будинок [ADDRESS] , але на вказаному правовстановлюючому документі поставлена печатка Госпрозрахункового бюро „Альтернатива", а не радгоспу імені Тімірязєва. Усунути дану суперечність позивачі можливості не мають, оскільки в ході проведення приватизації вищевказаної квартири органом приватизації - радгоспом імені Тімірязєва Київської області та госпрозрахунковим бюро „Альтернатива", яке мало відповідні повноваження на виконання цих послуг та оформлення документів ніяких порушень, які б давали підстави вважати недійсним Свідоцтво про право власності на житло за № 1163 від 14.12.1994 року особами, яким було передано у власність квартиру, допущено не було. Що стосується радгоспу імені Тімірязєва, то на той період він був реорганізований і припинив свою діяльність. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положення статті 321 Цивільного кодексу України передбачають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав заявлений позов в повному обсязі, суд вважає за необхідне прийняти дане визнання та позов задовільнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved