Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

До суду звернувся позивачка [PERSON] з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ям, спричиненого медичною допомогою неналежної якості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2019 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ям, спричиненого медичною допомогою неналежної якості. Позивачка свої вимоги мотивував тим, що у Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва проходила лікування в стоматологічному відділені в період з 25 травня по 12 вересня 2017 року. Під час лікування у позивачці [PERSON] з`явилась велика пухлина лівого лімфовузла біля перенісся з болем в щелепі та вусі. Вважає, що лікарі встановили не привільний діагноз, занесли інфекцію, порушили клінічні протоколи, що призвела до тривалих страждань. У зв`язку з неналежною якістю в стоматологічному відділенні наданням медичної допомоги, позивач просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва майнову шкоду в розмірі 1200грн та моральну шкоду розмірі 15000грн. 03.07.2019 до суду надійшов відзив від представника відповідача Михайлюка О.В. відповідно до якого зазначено, що при наданні медичної стоматологічної допомоги позивачу медичними працівниками було належним чином складено первинну облікову документацію №043/о «Медична карта стоматологічного хворого» затвердженої форми, згідно наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110, в якій зазначаються дані об`єктивного дослідження стану зубів позивача, анамнез, діагноз, лікування рекомендації. Також, записи, зроблені лікарями-стоматологами-терапевтами [PERSON] , [PERSON] у медичній картці стоматологічного хворого, складеної на ім`я [PERSON] від 25.05.2017, 07.06.2017 та 14.06.2017, відповідають вимогам державних соціальних нормативів та галузевих стандартів надання медичної допомоги. Позивач [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій і мала право відмовитись від лікування, вважаючи, що лікарі порушують клінічні протоколи надання медичної стоматологічної допомоги (послуги). Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви та записів первинної облікової документації, позивач неодноразово зверталася до лікарів за медичною допомогою, а, отже, не вважала надання їй неякісної медичної допомоги. Вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як будь-яких доказів про завдання позивачу матеріальної шкоди відповідачем в матеріалах справи відсутні. 03.07.2019 в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача Михайлюка О.В. залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] . 17.07.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від позивачки [PERSON] відповідно до якого зазначено, що в позові чітко зазначені порушення лікарем вимог законодавства про охорону здоров`я. Так, перед застосуванням ліків, зокрема, «Ультракаїна», не проводили проб на чутливість організму позивача до діючих речовин вказаного препарату, який має протипоказання для його застосування, видалення одного зубу проводилось декілька разів, під час лікування була занесена інфекція. Основними доказами про наданням медичної допомоги неналежної якості в стоматологічному відділені Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва є медична карта стоматологічного хворого, квитанції про оплату медичної допомоги, наслідки надання медичної допомоги, що викладенні в позові. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі посилаючись на викладені обставини в позовній заяві, відповіді на відзив відповідача. Представник відповідача Михайлюк О.В. в судовому засіданні заперечував у задоволенні позову, просив суд відмовити в повному обсязі посилаючись на викладені обставини у відзиві. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`явились, повідомлені про дату та час належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями 76-79 ЦПК України, регламентовано, що доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання дійшов висновку про відмову у позові, з таких підстав. Судом встановлені та підтвердженні матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. 25 травня 2017 року [PERSON] звернулась до стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з сильним болем в зубі № 4, лікар [PERSON] зробила знеболювальний «Ультракаїн» та поставила ліки для видалення нерву. 07 червня 2017 року [PERSON] звернулась до стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва для подальшого лікування зуба № 4, лікар [PERSON] видалила нерв з каналів та запломбувала зуб. 18 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з сильним болем в зубі № 3, лікар Шкіряк зробив знеболювальний «Ультракаїн» та видалив зуб № 3. 28 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до лікаря ЛОРа зі скаргою на біль вусі та пухлину з лівого боку, відповідно до діагнозу зазначеного у медичній картки, це - оталгія зліва. 12 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, так як не проходила пухлина, лікарем був поставлений діагноз загострений пародонти 2-го та 3-го зуба. Позивач [PERSON] вважає, що діями лікарів стоматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м.Києва була спричинена шкода її здоров`ю. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», систему стандартів у сфері охорони здоров`я складають державні соціальні нормативи та галузеві стандарти. Державні соціальні нормативи у сфері охорони здоров`я встановлюються відповідно до Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії". Галузевими стандартами у сфері охорони здоров`я є: стандарт медичної допомоги (медичний стандарт) - сукупність норм, правил і нормативів, а також показники (індикатори) якості надання медичної допомоги відповідного виду, які розробляються з урахуванням сучасного рівня розвитку медичної науки і практики; клінічний протокол - уніфікований документ, який визначає вимоги до діагностичних, лікувальних, профілактичних та реабілітаційних методів надання медичної допомоги та їх послідовність; табель матеріально-технічного оснащення - документ, що визначає мінімальний перелік обладнання, устаткування та засобів, необхідних для оснащення конкретного типу закладу охорони здоров`я, його підрозділу, а також для забезпечення діяльності фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність з медичної практики за певною спеціальністю (спеціальностями); лікарський формуляр - перелік зареєстрованих в Україні лікарських засобів, що включає ліки з доведеною ефективністю, допустимим рівнем безпеки, використання яких є економічно прийнятним. Галузеві стандарти у сфері охорони здоров`я розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Галузевими стандартами у сфері охорони здоров`я є також інші норми, правила та нормативи, передбачені законами, які регулюють діяльність у сфері охорони здоров`я. Додержання стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), клінічних протоколів, табелів матеріально-технічного оснащення є обов`язковим для всіх закладів охорони здоров`я, а також для фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність з медичної практики. Стаття 44 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачає, що у медичній практиці застосовуються методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та лікарські засоби, дозволені до застосування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із ст. 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах. Стаття 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», регламентує, що Лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування. Лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря. Згідно з чинним законодавством відносини з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, регулюються главою 82 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 1166 ЦК визначено, що така шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до частини першою статті 1195 ЦК України фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, зокрема, заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Під «шкодою» взагалі у цивільному праві прийнято розуміти зменшення, знищення суб`єктивного цивільного права чи блага. Так, наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» від 17 січня 1995 р. № 6 визначено, що у разі неналежного надання медичної допомоги, що виявилося у порушенні анатомічної цілісності тканин і органів та їх функцій, такі порушення розглядаються як тілесні ушкодження (п. 1.3.). Відповідно до пункту 1.2 Наказу № 6 під тілесними ушкодженнями (тобто шкодою здоров`ю) слід розуміти: порушення анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій, що виникають як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів - фізичних, хімічних, біологічних, психічних. У пункті 2.1.6 Наказу № 6 даються також визначення таких споріднених «шкоді» понять, як «розлад здоров`я» та «наслідок ушкодження». Розлад здоров`я - це пов`язаний з ушкодженням послідовно розвинутий хворобливий процес. Наслідок ушкодження - це повне загоєння ушкодження і зникнення хворобливих змін, які були ним зумовлені. При ушкодженні здоров`я відшкодовується не тільки матеріальна шкода або збитки, а й моральна (немайнова) шкода, порядок відшкодування якої дещо відрізняється від порядку відшкодування матеріальної (ст. 1168 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до ч. 1 ст.1168 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак, посилання позивачки на порушення клінічних протоколів стоматологічним відділенням не заслуговують на увагу, оскільки як доказ позивачка надає клінічні протоколи діагностики та лікування гострого періодонтита Республіки Казахстан. Проте на виконання спільного наказу Міністерства охорони здоров`я України та Академії медичних наук України від № 222/33 від 28.04.04 та № 423/59 від 11.9.03 та з метою покращення надання стоматологічної допомоги населенню в Україні, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.11.2004 № 566, яким затверджуються протоколи надання медичної допомоги за спеціальностями "ортопедична стоматологія", "терапевтична стоматологія", "хірургічна стоматологія", "ортодонтія", "дитяча терапевтична стоматологія", "дитяча хірургічна стоматологія". Крім того, суд критично ставиться до посилання позивачкою на довідку від 24.10.2019, яка на її думку підтверджує, що відповідач не надав належного лікування, оскільки довідка містить розбіжності про інформацію лікування зубів, а саме в позові позивачка скаржиться на 2, 3 та 4 зуби, а в довідці зазначений діагноз 23 зуба. Також довідка не містить належних відомостей про стоматологічний заклад та лікаря. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України). Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Отже, як вбачається з матеріалів справи, що при наданні медичної стоматологічної допомоги позивачці медичними працівниками Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києвабуло складено первинну облікову документацію №043/о «Медична картка стоматологічного хворого» затвердженої форми, згідно наказу МОЗ України від 14.02.2012 №110, в якій зазначені дані об`єктивного дослідження стану зубів, анамнез, діагноз, лікування та рекомендації. Позивачка [PERSON] була усвідомлена і не відмовилася від лікування, неодноразово звертаючись до лікарів «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м.Києваза медичною допомогою. Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що лікарями Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр» Деснянського району м. Києвапозивачу був всановлений неправильний діагноз або, що саме призначене лікування призвело до погіршення стану здоров`я, як зазначає позивачка у позовній заяві. Судом під час розгляду справи учасникам справи було роз`яснено про можливість звернутися з клопотанням про призначення судової експертизи задля визначення характеру шкоди, правильного діагнозу та лікування. Однак позивачка відмовилася скористатися своїм правом, зазначивши, що матеріали справи містять всі необхідні докази. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ям, спричиненого медичною допомогою неналежної якості не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed