Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів посилаючись на те, що 30 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 1796. Предметом лізингу є автомобіль Volkswagen Polo sedan. За договором позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 51399 грн. 80 коп. При укладенні договору фінансового лізингу позивачу не було роз'яснено призначення платежу у розмірі 51 399 грн. 80 коп., який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору, не було роз'яснено достовірних умов договору, предмет лізингу у визначені в договорі строки не був переданий позивачу, а також були порушені інші права позивача як споживача послуг, які мав надати йому відповідач та які є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Тому просить суд визнати договір фінансового лізингу недійсним, стягнути з відповідача 51399 грн. 80 коп. та судовий збір. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення позивача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 30 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 1796 (далі-Договір). (а.с.14-28) Відповідно п. 1.1. Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб Volkswagen Polo sedan, комплектація: Highline, об'єм двигуну: 1,6 АТ, тип КПП: АТ, передній привід. Відповідно до п. 8.2. Договору, вартість предмету лізингу складає 19475,58 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 519998 грн. 00 коп. Пунктом 4.1 . Договору встановлено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9 Договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7. ст. 1 даного Договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), термін поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено. Відповідно до Додатку № 1 до Договору, авансовий платіж складає 50% від вартості предмета лізингу - 9737,79 доларів США, комісія за організацію угоди становить 10% від вартості предмета лізингу - 1947,56 доларів США, комісія за передачу предмета лізингу - 584,27 доларів США. (а.с.29) 30 листопада 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач перерахувала відповідачу грошові кошти у розмірі 51399 грн. 80 коп., що підтверджується копією квитанції № N19MW45196. (а.с.31) Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно вимог ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа. Яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів » продавець ( виконавець , виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими . Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у'володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору фінансового лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Строки та порядок сплати лізингових платежів за договором встановлені графіком лізингових платежів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу. З встановлених по справі обставин вбачається, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, а саме умови вищезазначеного договору передбачають право лізингодавця самовільно змінювати предмет лізингу, в односторонньому порядку розривати договір, не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу, змінювати лізингові та інші обов'язкові платежі тощо. Не відповідає чинному законодавству і визначення ціни договору у національній валюті з подальшим коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти шляхом включення до договору формули такого корегування. Зазначене положення договору суперечить п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998 . Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ , визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів . За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками , якщо вона наділена її властивими ознаками , що вирізняють її з-поміж інших однородних речей , індивідуалізуючи її. Згідно ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність . Всупереч вимогам діючого законодавства укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить істотної умови щодо його предмету. Предмет лізингу автомобіль Volkswagen Polo sedan, комплектація: Highline, об'єм двигуну: 1,6 АТ, тип КПП: АТ, передній привід не визначений індивідуальними ознаками (виробник, колір, наявність пробігу, рік випуску, тощо ). Відсутність у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу суперечить вимогам ст. 767 ЦК України щодо обов`язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані , який відповідає умовам договору . До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі , які згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі, які складаються з: першого лізингового платежу: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (10% від вартості предмету лізингу ); авансу ціни предмету лізингу (50% від вартості предмету лізингу); комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу); періодичного авансового платежу ціни предметалізингу;другого лізинговогоплатежу: відшкодування частини вартості предмету лізингу; сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплата комісії ( маржі) за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу, здійснені позивачем - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом . Таким чином, умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору та авансового платежу . Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін , його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК Українита ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену нею суму авансового внеску у розмірі 51399 грн. 80 коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., а також на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved