Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

02 червня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ директора Національного інституту стратегічних досліджень №80-к від 04.03.2020 року в частині звільнення позивача, а саме: -скасувати п.2 Наказу директора Національного інституту стратегічних досліджень №80-к від 04.03.2020 року; -виключити з розділу «Підстава» слова попередження про скорочення посади 08.01.2020; ст..ст. 3, 24 Закону України «Про відпустки»; постанова Кабінету міністрів України від 06.12.2017 №930 «Питання оплати праці працівників Національної академії державного управління при Президентові України, Національного інституту стратегічних досліджень, Інституту законодавства Верховної Ради України; посади яких належать до посад державної служби (із змінами); ст..44 КЗпП України»; -виключити з короткої назви «Про надання відпустки [PERSON] з наступним звільненням» та п.1 наказу директора Національного інституту стратегічних досліджень №80-к від 04.03.2020 року слова «з наступним звільненням» поновити позивача на посаді заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень з 24 березня 2020 року; стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.03.2020 року по день поновлення на роботі; стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.; стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень заборгованість по заробітній платі в сумі 105 726,82 грн., а саме: 50 627,13 грн. - надбавки за високі досягнення у праці за період з 07.08.2019 року по 23.03.2020 року; 32 461,09 грн. - надбавки за високі досягнення у праці та премії за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року; 720,78 грн. - оплата за два дні відрядження у листопаді 2018 року; 21 917,82 грн. - оплати за час відпустки у травні, вересні, жовтні 2019 року та як частина компенсації за невикористану частину відпустки; стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі, починаючи з 28.04.2020 року по день фактичного розрахунку. Вимоги обґрунтовані тим, що з 26.07.2010 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем та з 01.09.2014 року займав посаду заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень. З 01.01.2020 року введено нову організаційну структуру Національного інституту стратегічних досліджень на підставі наказу директора №85 від 27.12.2019 року. 08.01.2020 року позивач під підпис був попереджений про скорочення із займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. З 10.03.2020 року по 23.03.2020 року позивач перебував у щорічній відпустці та 14.03.2020 року в телефонному режимі був повідомлений про проведення з ним остаточного розрахунку у зв`язку зі звільненням його з 23.03.2020 року із займаної посади. Як зазначає позивач, на підставі його заяви, трудова книжка та завірена копія наказу про звільнення були направлені на його адресу проживання, які він отримав 02.04.2020 року. Позивач не погоджується із наказом про звільнення з тих підстав, що нова або змінена організаційна структура та новий або змінений штатний розпис (без урахування посад, які підлягають скороченню) можуть бути введенні в дію лише після дати їх звільнення після закінчення двохмісячного строку попередження працівників про їх вивільнення, однак згідно з наказом №85 від 27.152.2019 року оновлена організаційна структура Інституту затверджувалась 27.12.2019 року з введенням її в дію з 01.01.2020 року, тобто через 4 календарні дні, а тому з врахуванням положень статті 49-2 КЗпП України відповідач повинен був повідомити про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади не пізніше 01.11.2019 року, прийнявши до цієї дати рішення про оновлену організаційну структуру. Як зазначає позивач, відповідачем не виконаний обов`язок щодо працевлаштування позивача, за період з моменту попередження про звільнення - 08.01.2020 року до моменту звільнення було запропоновано лише одну посаду, що є порушенням ст.49-2 КЗпП України. В той же час позивач зазначає, що за цей проміжок часу були вакантні інші посади які він міг обійняти та приймались на роботу працівники, які раніше не працювали на підприємстві. Також позивач зазначає, що при скороченні його посади не було враховане переважне право на залишення на роботі, порівняння працівників які займали аналогічні посади не проводилось. Позивач зазначив, що в порушення ч.3 ст.40 КЗпП України його було звільнено в період відпустки, так як останній день відпустки припадав на 23.03.2020 року і в цей же день позивача звільнили. Отже, при звільненні позивача було порушено вимоги ч.ч.1-3 ст.49-2, ч.ч.2,3 ст.40, ст.42 КЗпП України у зв`язку з чим позивач має бути поновлений на посаді з якої було звільнено та за період з 24.03.2020 року на підставі положень статті 235 КЗпП України має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач зазначає, що існує заборгованість по оплаті праці, зокрема: за період з 07.08.2019 року по 23.03.2020 року не виплачена надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу, що становить 50 627,13 грн., хоча рішенням суду скасовано наказ на підставі якого було скасовано зазначену надбавку. Як зазначає позивач, він направив вимогу про виконання рішення суду, проте станом на день звільнення виплати проведено не було. В період з травня по жовтень 2018 року, як зазначив позивач, так як не виплачувалась надбавка за високі досягнення, не було доплачено і премію в розмірі 32 461,09 грн., не вірно оплачена відпустка за період з травня 2019 року по березень 2020 року. Крім того позивач зазначає, що йому не сплачені дні відрядження у листопаді 2018 року в сумі 720,78 грн. Так як зазначені виплати відповідач не провів в день звільнення, на підставі положень статті 117 КЗпП України з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також позивач зазначає, що так як його звільнення відбулось з порушенням норм діючого законодавства та було абсолютно неочікуване для нього, такі події викликали в нього душевні страждання та погіршення стану здоров`я і як наслідок позивач звернувся до медичного закладу та був непрацездатний в період з 19.03.2020 року по 28.03.2020 року, а тому позивач оцінив моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. 29.07.2020 року до суду надійшов відзив на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що з дотриманням положень ст.49-2 КЗпП України позивача було попереджено про наступне звільнення яким також було запропоновано іншу роботу за відповідною спеціальністю позивача. Відповідь позивач мав надати до 15.01.2020 року, проте не надав. Як зазначає представник відповідача, саме роботодавець в даному випадку директор Інституту робить порівняльний аналіз та вирішує питання переважного права. В даному випадку пріоритет щодо залишення на посаді (виходячи із розподілу обов`язків між членами дирекції) заступника директора був наданий працівнику з більш високою кваліфікацією [PERSON] , а пріоритет на зайняття посади завідувача відділу інформаційних технологій був відданий більш кваліфікованому працівнику [PERSON] , пріоритет на зайняття посади завідувача відділу інформаційних технологій був відданий більш кваліфікованому працівнику [PERSON] , а пріоритет на зайняття посади завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення був відданий [PERSON] у зв`язку з наявною кваліфікацією та освітою. Представник відповідача зазначає, що у відповідності до положень діючого законодавства позивачу перед звільненням була надана відпустка, та згідно із статтею 3 Закону України «Про відпустки» останній день відпустки вважається днем звільнення, а тому позивач не був звільнений під час відпустки. Щодо вимог про виплату надбавки за високі досягнення у праці за період з 07.08.2019 року по 23.03.2020 року представник зазначає, що рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2020 року на даний час не набрало законної сили. Представник зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає стягненню, оскільки лист про здійснення перерахування сум було направлено лише 17.04.2020 року за період, який виник у 2018 році. Можлива заборгованість по оплаті праці у 2018 році могла виникнути через недофінансування Інституту із Державного бюджету в межах видатків, які передбачались на оплату праці, оскільки в зв`язку з прийняттям постанови Кабінету міністрів України від 31.10.2018 року №906 не було збільшено фінансування для перерахунку посадових окладів та інших виплат в повному обсязі. Також представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, позивач отримує пенсійне забезпечення, моральних страждань позивач не зазнав. 13.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначає, що відповідач не повідомив позивача про конкретну дату наступного звільнення. Також представник наполягає на тому, що роботодавець повинен запропонувати працівнику всі вакантні посади, а не лише ті, які відповідають його кваліфікації та освіті. Також представник зазначає, що відповідачем не доведено, що позивач не має переважного права на залишення на роботі. 20.10.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких зазначаено, що позивач був повідомлений що він буде звільнений не раніше ніж через два місяці з дня повідомлення у разі його незгоди з переведенням та перебіг двомісячного строку, передбаченого ст.49-2 КЗпП України починається з наступного дня після ознайомлення. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження про наступне звільнення час перебування у відпустці або тимчасової непрацездатності працівника. Пріоритет у залишенні на посаді було надано більш кваліфікованим працівникам саме на думку директора Інституту, який у відповідності до п.26 Статуту забезпечує комплектування Інституту кадрами. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року N 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 26.07.2010 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем та з 01.09.2014 року призначений на посаду заступника директора. Наказом №85 від 27.12.2019 року затверджено та введено в дію з 01.01.2020 року організаційну структуру Національного інституту стратегічних досліджень. Наказом №350-К від 28.12.2019 року введено в дію штатний розпис з 01.01.2020 року згідно з яким кількість посад заступника директора скорочувалась з семи до чотирьох. Крім того, наказом №20 від 17.02.2020 року були введені в дію з 17.02.2020 року зміни до організаційної структури Національного інституту стратегічних досліджень. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 08.01.2020 року [PERSON] було попереджено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці посада, яку він обіймає буде скорочена з 01.01.2020 року і йому пропонується посада провідного інженера відділу інформаційних технологій. В попередженні [PERSON] зазначив, що відповідь надасть до 15.01.2020 року. В судовому засіданні не було надано доказів що [PERSON] погодився зайняти запропоновану посаду. На підставі заяви позивача від 02.03.2020 року, [PERSON] було надано відпустку починаючи з 10.03.2020 року по 23.03.2020 року наказом №80-к від 04.03.2020 року та цим же наказом (п.2) вважати 23.03.2020 року датою звільнення [PERSON] у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. В день видачі наказу позивача не було ознайомлено з його змістом. На підставі заяви [PERSON] копія наказу про звільнення та трудова книжка були направлені на адресу місця його проживання та отримана ним 02.04.2020 року. Частиною першою ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (ч. 2 ст. 42 КЗпП України). Тобто, застосування положень ст. 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Оскільки законодавством межі кола працівників, серед яких визначаються ті, що користуються перевагою на залишення їх на роботі, не визначені, Пленум Верховного Суду України вирішив заповнити цю прогалину законодавства роз`ясненням такого змісту: "...При здійсненні вивільнення власник або уповноважений ним орган має право в межах споріднених професій та посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою, на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не було використане, суд не вправі обговорювати питання про доцільність такої перестановки, перегрупування (п. 19 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів"). В процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП. А тому враховуючи, що відповідачем було проведено порівняння показників продуктивності праці позивача та надано перевагу в залишенні на роботі іншим працівникам, тому в даному випадку до відповідача не можуть бути застосовані положення статті 42 КЗпП України щодо переважного права. Стаття 3 Закону України «Про відпустку» визначає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Як встановлено в судовому засіданні, позивача було звільнено в останній день відпустки, тому відсутні підстави вважати, що позивача було звільнено під час відпустки. Згідно із наказом №67 від 20.10.2018 року було розподілено обов`язки між членами дирекції з керівництва роботою підрозділів інституту, заступник директора [PERSON] забезпечував адміністративно-господарську діяльність Інституту; здійснював загальне керівництво діяльністю сектору контролю та діловодства; адміністративно-господарського відділу; відділу комп`ютерного забезпечення; провідного юрисконсульта; за дорученням директора координує діяльність планово-економічного відділу; організовує фінансово-господарське забезпечення Інституту; планує і здійснює заходи щодо мобілізаційної підготовки Інституту; укладає договори з питань матеріально-технічного і фінансово-господарського забезпечення Інституту; контролює виконання планів заходів щодо забезпечення охорони праці, пожежної безпеки; забезпечує транспортом потреби Інституту відповідно встановленого ліміту; подає директору Інституту пропозиції щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підпорядкованих підрозділів Інституту. Наказом №6 від 14.01.2020 року розподілено обов`язки між членами дирекції Інституту. Як вбачається, частину обов`язків які виконував позивач, їх виконання покладено на заступника директора [PERSON] . Отже, так як під час слухання справи встановлено що у відповідача дійсно відбулась зміна структури та при звільненні позивача дотримані положення діючого законодавства, тому суд приходить до висновку що заявлені вимоги щодо скасування наказу та поновлення на посаді не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що нова або змінена організаційна структура та новий або змінений штатний розпис (без урахування посад, які підлягають скороченню) можуть бути введенні в дію лише після дати їх звільнення після закінчення двохмісячного строку попередження працівників про їх вивільнення, однак згідно з наказом №85 від 27.152.2019 року оновлена організаційна структура Інституту затверджувалась 27.12.2019 року з введенням її в дію з 01.01.2020 року, тобто через 4 календарні дні, а тому з врахуванням положень статті 49-2 КЗпП України відповідач повинен був повідомити про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади не пізніше 01.11.2019 року, прийнявши до цієї дати рішення про оновлену організаційну структуру. Проте суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, оскільки введення в дію нової організаційної структури у відповідності до положень діючого законодавства не пов`язане з попередженням працівника про наступне вивільнення, оскільки згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України працівник має бути попереджений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до такого вивільнення та не передбачено попередження саме за два місяці до дня введення нового штатного розпису та організаційної структури. Також позивач в позовних вимогах просив стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень заборгованість по заробітній платі в сумі 105 726,82 грн., а саме: 50 627,13 грн. - надбавки за високі досягнення у праці за період з 07.08.2019 року по 23.03.2020 року; 32 461,09 грн. - надбавки за високі досягнення у праці та премії за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року; 720,78 грн. - оплата за два дні відрядження у листопаді 2018 року; 21 917,82 грн. - оплати за час відпустки у травні, вересні, жовтні 2019 року та як частина компенсації за невикористану частину відпустки. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2020 року (справа №761/44461/19) позов [PERSON] до Національного інституту стратегічних досліджень про визнання незаконним та скасування наказу про скасування раніше встановленої надбавки до заробітної плати задоволено та визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора Національного інституту стратегічних досліджень [PERSON] №186-К від 07.08.2019 року про скасування з 07.08.2019 року [PERSON] , заступнику директора раніше встановлену надбавку за високі досягнення у праці - у розмірі 50% посадового окладу. Рішенням не вирішувались будь-які зобов`язальні вимоги щодо відповідача так як вони не заявлялись. В тому числі і не було заявлено вимогу про здійснення перерахунку заробітної плати з врахуванням скасованого наказу. Позивач в квітні 2020 року направив відповідачу лист-вимогу та просив виплатити 50 627,13 грн. Як вбачається, позивач самостійно здійснив нарахування вказаної суми. Відповідачем не було проведено перерахунок заробітної плати з врахуванням прийнятого судом рішення. В судовому засіданні представники відповідача пояснили, що на даний час відсутнє фінансування на вказані виплати. Однак, оскільки на суд не покладено обов`язок здійснювати нарахування заробітної плати позивача, яка не була нарахована відповідачем, про що представники відповідача не заперечували, а лише зазначали що на даний час відсутні кошти для здійснення виплати, тому суд вважає за можливе для захисту прав позивача зобов`язати відповідача здійснити перерахунок надбавки за високі досягнення у праці, премії за період з 01.05.2018 року по жовтень 2018 року включно, оплату відрядження в листопаді 2018 року, оплачувані відпустки за період 2019-2020 рік [PERSON] з врахуванням посадового окладу, встановленого постановою Кабінету міністрів України №906 від 31.10.218 року «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 і від 6 грудня 2017 р. № 930» та зобов`язати Національний інститут стратегічних досліджень здійснити перерахунок заробітної плати (всіх її складових) [PERSON] з врахуванням надбавки за високі досягнення у праці - у розмірі 50% посадового окладу, починаючи з 07.08.2019 року та здійснити виплату різниці між нарахованою та виплаченою заробітною платою. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial