Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою, в якій просила встановити факт народження нею [INFO] дитини жіночої статі - [PERSON], встановити місцем її народження м. Харцизьк Донецької області. Посилалась на те, що з 05 жовтня 2013 року перебуває у шлюбі з [PERSON]. Вони проживають у м. Харцизьку, що в теперішній час не контролюється органами державної влади України. [INFO] вона в пологовому будинку м. Харцизька Донецької області, територія якого також не контролюється органами державної влади, народила дівчинку. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду, заявниця [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог, посилається на неповне з'ясування судом обставин справи. Також зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки її та її представника про час та місце розгляду справи повідомлено не було, що позбавило її надати відповідні докази на підтвердження обставин, на які вона посилається. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - начальник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з'явився, подав заяву з проханням розглянути справу без їх участі, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечував. В судове засідання апеляційного суду заінтересована особа - [PERSON] не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав: Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи (пункт 1), порушення норм процесуального права (пункт 4). Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження нею дитини, а надані ксерокопії медичного свідоцтва про народження дитини та свідоцтва про народження видані на тимчасово окупованій території та не містять відповідних реквізитів та печатки медичного закладу України (мають печатку ДНР), не є належними доказами у справі. Інших доказів, що підтверджують факт народження дитини заявниця не надала. З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, до нього суд дійшов неповно з'ясувавши обставини справи та порушивши норми процесуального права. Згідно частини 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 2571 ЦПК України. Відповідно до частини 1 ст. 2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до статті 1 Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України № 252-VIII від 17.03.2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Враховуючи те, що норми статті 2571 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, на якій не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану України, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких відноситься місто Харцизьк Донецької області, де постійно проживає заявниця і де в пологовому будинку вона народила дитину. Згідно з п/п 1 пункту 1, пунктом 3 наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» (із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства юстиції № 1351/5 від 28.07.2015 року) доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а саме: Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області в містах Дебальцеве та Єнакієве тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції на сході України. Тимчасово призупинено, зокрема, проведення державної реєстрації актів цивільного стану. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Згідно частини 1ст.144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 4 ст. 13 Закону України від 01.07.2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. З пояснень представника заявниці в судовому засіданні та матеріалів справи встановлено, що дитина нею народжена в закладі охорони здоров'я. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 глави 1 «Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження» розділу III «Державна реєстрація окремих актів цивільного стану» Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції України від 17.03.2011 р. № 814/5, від 06.06.2013 р. № 1113/5), підставами для проведення державної реєстрації народження дитини, яка народжена в закладі охорони здоров'я, є медичне свідоцтво про народження (форма N 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Заявниця [PERSON] надати органу державної реєстрації актів цивільного стану медичне свідоцтво про народження (форма « 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, не має можливості, оскільки постійно проживає в місті Харцизьку Донецької області, яке знаходиться на території, на якій органи державної влади України з лютого 2015 року не здійснюють свої повноваження. Крім цього, в місті Харцизьку, де народилася дитина, органи державної влади не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 2571 ЦПК України порядку встановлення факту народження. Встановлення даного факту заявниці необхідно для державної реєстрації народження дитини. На підтвердження факту народження дитини заявницею надано копію медичного свідоцтва про народження [NUMBER], яке видане [INFO] Харцизькою міською лікарнею № 1 Донецької народної республіки (форма № 103/у), згідно якого [PERSON] в лікарні № 1 міста Харцизька [INFO] об 14 годині 25 хвилин народила дівчинку вагою 3 130 грамів (а.с. 8). Зазначене свідоцтво за своєю формою та реквізитами повністю співпадає із медичним свідоцтвом про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545. Проте, відповідно до листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 18 травня 2016 року № 439/3.3-120 [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження нею дитини жіночої статі, народженої [INFO], через те, що нею для підтвердження факту народження надано свідоцтво про народження актовий запис №10 від 13 січня 2016 року, видане Харцизьким відділом РАЦС, який виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до частини 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 235 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Суд першої інстанції ці вимоги процесуального закону не виконав, розглянув справу на підставі наданих заявницею доказів, не запропонувавши їй з'явитися у судове засідання для надання пояснень та інших, крім медичного свідоцтва, наявних у неї доказів, що підтверджують факт народження нею дитини, та дійшов передчасного висновку про недоведеність факту народження дитини. Зокрема представником заявниці надано фотокартки, на яких, як пояснив представник, зображена [PERSON] разом з немовлям та своїм чоловіком [PERSON], а також із батьками. Той факт, що дитина, яку [PERSON] народила [INFO], є живою, підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], яка народилася [INFO], матір'ю якої є [PERSON], яке видано органами окупаційної влади, а саме, Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки 13 січня 2016 року (а.с. 9). Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, але який регулює подібні за змістом відносини, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, як медичне свідоцтво про народження, так і свідоцтво про народження [PERSON], яка народилася [INFO], матір'ю якої є [PERSON], яке видано органами окупаційної влади, є недійсними та не створюють правових наслідків. Проте, відхиляючи надане заявницею медичне свідоцтво про народження, яке видано закладом охорони здоров'я на території, яка є окупованою, та не має відповідних реквізитів та печатки медичного закладу України, суд першої інстанції не врахував, що: - відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі; - згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд першої інстанції не взяв до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 2571 ЦПК України. Відповідно до ст. 7 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-III «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не врахував, що встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для реєстрації народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримання свідоцтва про народження дитини, з метою забезпечення прав та інтересів дитини, яка є громадянином України, але народилася на території, яка є тимчасово окупованою. Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права є обґрунтованими. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що заявниця, як мати дитини, має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт народження заявницею [PERSON] [INFO] дитини жіночої статі. Дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. Встановлення факту народження дитини породжує юридичні наслідки - надасть можливість громадянці України [PERSON] отримати в державному органі України свідоцтво про народження її доньки. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч.2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Враховуючи зазначене, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини.

Outcome: approved