Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати [PERSON] та [PERSON] дотримуватись правил добросусідства, як це передбачено ст. 103 ЗК України, зобов'язати їх знести дерев'яний будинок та дотримуватись правил протипожежної безпеки, зобов'язати їх звільнити проїзд будинку [ADDRESS] і прибрати стаціонарні ворота і хвіртку, скасувати рішення Коломийської міської ради від 25.06.2015 р. №2191-53/2015, яким затверджено протокол засідання земельної комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 10.03.2015 р. №10, скасувати державний акт ЯЛ №292648 на право власності а земельну ділянку для ведення садівництва, який виданий, як слідує з відповіді Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області, [PERSON] і привести вказану земельну ділянку до її первісного стану, стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. В подальшому змінив позовні вимоги (т.1,а.с.75-78) - просить суд зобов'язати [PERSON] та [PERSON] дотримуватись правил добросусідства, як це передьбачено ст.103 ЗК України,оскільки порушеннями правил добросусідства вважає незаконну побудову дерев'яного двоповерхового будинку, який розміщений з порушеннями правил протипожежної безпеки,забудову (перекриття) ними проїзду (дороги) до будинку [ADDRESS],а також закриття проїзду стаціонарними воротами і хвірткою. Скасувати державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва,який виданий гр.[PERSON] і привести вказану земельну ділянку до її первісного стану. стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп. Вказав, що 20.03. 1991 року відповідно до рішення виконкому Коломийської міської ради №99 «Про взяття на облік громадян для придбання незаселених квартир. продаж житлових будинків і квартир з фонду міської ради та затвердження актів про технічний стан будинків і квартир» йому було продано житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS]. Згідно з цим рішенням за будинком було закріплено земельну ділянку 600 м. кВ. З метою забезпечення дотримання санітарних умов та задля недопущення створення стихійного сміттєзвалища перед його вікнами, він отримав дозвіл і навпроти вікон будинку встановив два металеві гаражі, про що повідомив представника МБТІ. У травні 1991 року було складено і затверджено технічний паспорт на його будинок. В результаті цього у його фактичному користуванні стало 833 м.кв. землі.Протягом усього часу проживання за цією адресою він і його родичі постійно окультурювали цю ділянку та мали намір її приватизувати. У квітні 2012 р. він звернувся до землевпорядної організації ТОВ «Західзем» для оформлення технічної документації з метою подальшої приватизації належної йому земельної ділянки, на якій знаходиться його будинок. У ході виконання його замовлення ТОВ «Західзем» виявлено розбіжності між відомостями, які були зазначені в довідці МБТІ та датованими 1991 роком технічним паспортом. Згідно відповіді з Коломийського МБТІ підтверджувався факт протиправного позбавлення його частини земельної ділянки сусідами [PERSON] з [ADDRESS]. Довідавшись про незаконні дії з боку сусідів він неодноразово звертався до прокуратури, міської влади, однак ніяких дій щодо поновлення його порушеного права не було вжито. Ніхто не звертає увагу, що в результаті відведення [PERSON] землі загального користування відбулося перекриття заїзду до його будинку, ці сусіди встановили паркан, залізні ворота, якими перекривається дорога до його будинку. а хвіртку закривають на кодовий замок. В результаті таких дій його будинок відрізаний від центральної дороги, він не може ані нормально заїхати до свого будинку, ані проводити будь-які роботи через те, що встановленням огорожі вони фактично поєднали дві земельні ділянки, які повинні бути розділені дорогою, яка слугує в'їздом до його будинку. Тобто вони незаконно привласнили в'їзну дорогу, облаштували її тротуарною плиткою і перетворили на своє подвір'я. Його будинок постійно перебуває під загрозою знищення, оскільки у безпосередній близькості до будинку [PERSON] зведено двоповерховий дерев'яний будинок. який підключено до енергопостачання. Такі дії [PERSON],на думку позивача та його представника, суперечать чинному законодавству, насамперед статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». Крім того, чинними Державними будівельними нормами, зокрема ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників в Україні» встановлено обов'язкові вимоги під час проектування і будівництва індивідуальних будинків. У березні 2016 р. йому стало відомо про рішення Коломийської міської ради від 25.06.2015 №2191-53/2015, яким затверджено протокол засідання земельної комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 10.03.2015 №10. Як пізніше стало відомо, до комісії по земельних спорах звернувся [PERSON] із заявою про встановлення меж між будинковолодінням [ADDRESS]. Про це йому також не було відомо, запрошень взяти участь у засіданні комісії йому не надходило, тобто рішення приймали без нього і без врахування його думки. У ситуації, що склалась відповідачі [PERSON] і [PERSON] через встановлення паркану, в'їзних воріт і хвіртки на кодовому замку створили [PERSON]. членам його родини значні незручності у вигляді перешкоджання вільного добирання до його будинку. В результаті неправомірних дій відповідачів перекрито вільний під'їзд і прохід до його власного будинку, тобто вулицю, яка зазначена на кадастровому плані «дорога». Між його будинком і протиправно зведеним [PERSON] двоповерховим дерев'яним будинком не дотримані протипожежні розриви між житловими будинками, що є порушенням положень додатку 3.1 (Протипожежні вимоги) ДБН 360-92затверджених наказом №44 Держкоммістобудування 17.04.1992 року, даний будинок піддано до енергозабезпечення. Через безпосередню близькість до будинку позивача, а також через те, що в будинку [PERSON] обладнано гараж, виникла реальна пожежна небезпека. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача Коломийської міської ради позовні вимоги заперечила, вказала,що відповідачі на законних умовах користуються виділеними їм земельними ділянками,а самі ділянки були виділені у відповідності до чинного законодавства з дотриманням відповідної процедури. Просить в позовних вимогах відмовити. Представник відповідачів- Войцехівського В.Р. та [PERSON] позовні вимоги заперечила в повному обсязі, вказала,що рішення про виділення земельної ділянки було прийнято в суворому дотриманні земельного законодавства, відповідачі отримали належним чином оформлений державний акт на землю і побудували садовий будинок, який відповідає всім санітарним та пожежним нормам. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області - в судове засідання не з'явився без поважної причини,про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Однак, в матеріалах справи є клопотання Управління Держгеокадастру в Коломийському районі (т.1,а.с.116), яке було спочатку залучено до справи в якості третьої особи,в якій при вирішенні справи покладаються на рішення суду. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] ,які проживають в будинку по [ADDRESS] в судовому засіданні підтвердили,що дійсно територія навколо будинків по [ADDRESS] та Верещинського,52 дійсно огороджена парканом і зроблено це для безпеки всіх проживаючих в даних будинках, всі мешканці обох будинків мають повний доступ до хвірки з кодов, з яким обізнані і так само безперешкодно користуються воротами для заїзду автотранспорту. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, належний [PERSON], що розташований по [ADDRESS], до складу будинковолодіння входить житловий будинок - літ А, вбиральня - літ. Б, ворота, огорожа - №2, №1, гараж - літ. Г, гараж - літ. В.(а.с.7-8,т.1). Згідно із виписки із рішення від 20.03.1991 р. №99 виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів, [PERSON] продано з фонду міської ради будинок [ADDRESS], та закріплено за будинком земельну ділянку 600 кв.м. (а.с.10,т.1). Згідно рішення Коломийської міської ради №2191-53/2015 від 25.06.2015 р. затверджено протокол засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 10.03.2015 р. №10, погоджено межу земельної ділянки по вул. М. Верещинського із суміжним землекористуванням по [ADDRESS] відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки (а.с.11,т.1). Відповідачка [PERSON] є власником земельної ділянки [ADDRESS] (т.2 ,а.с.58). Як вбачається з план-схеми Державного акту її земельну ділянку оточено -територія РЕМу, КП «Калина» та землі запасу міської ради. Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Україні від 24.09.2012 р. №04-01/820, державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель [PERSON] здійснено перевірку дотримання вимог чинного законодавства з боку гр. [PERSON]. Встановлено, що вона використовує земельну ділянку в м. Коломия по вул. Верещинського на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва. За результатами перевірки складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17.09.2012 р., в якому зазначено, що порушень вимог чинного земельного законодавства з боку [PERSON] не виявлено. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, зазначені в рішенні від 20.03.1991 року №99 щодо вимоги щодо закріплення за придбаним будинком 600 кв.м. (а.с.10) , було прийнято у відповідності до діючої на той час Інструкції про порядок обміру та обліку земель міст і селищ міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 9.01.1970р. №8. Обмір та облік земель проводились з метою виявлення наявності земель, розподілу їх по угіддях і землекористувача, а також з метою їх контролю за правильністю використання земель. Обмір всіх земель та реєстрація документів на право користування ділянками в забудованих кварталах покладалось на бюро технічної інвентаризації, а проведення по суті обміру земель не було фактом надання, вилучення, чи припинення права користування земельних ділянок, а метою здійснення державного обліку земель. Позивач на той час не був землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS], оскільки не представив суду жодного документу на право довгострокового користування земельною ділянкою у відповідності до ст.20 діючого на той час Земельного Кодексу УРСР в редакції 1970 року, який передбачав обов'язковість наявності державного акту на право користування землею, форма якого встановлювалась Радою Міністрів СРСР. Відповідно в подальшому позивач мав би посвідчити договір про безстрокове користування земельною ділянкою в нотаріальному порядку у відповідності до діючого на той час Земельного законодавства та/або отримати документ на право довгострокового користування земельною ділянкою. Однак, і цього позивачем не було зроблено, тобто позивач на час виділення землі і по теперішній час не був і не є землекористувачем земельної ділянки, тому його права не можуть бути порушені. Таким чином спростовується твердження представника позивача,що на час отримання його довірителем земельної ділянки, її неможливо були узаконити іншим чином. Доводи позивача про те,що відповідачці надана земельна ділянка на вже виділену йому земельну ділянку рішенням виконкому не заслуговують уваги, оскільки згідно ст.19 ЗК України в редакції 1990 року вилучення земельних ділянок провадилось тільки в тому випадку, якщо земельна ділянка перебувала у власності або в користуванні. Позивач не оформив право користування земельною ділянкою в порядку, зазначеному ст.20 Земельного кодексу УРСР в редакції 1970 року, не мав державного акту на право користування землею, форма якого встановлювалась Радою Міністрів СРСР, не уклав договір на безстрокове користування земельною ділянкою і не посвідчив його у державній нотаріальній конторі. Так само він не оформив права власності земельною ділянкою згідно Земельного кодексу України в редакції 1990 року. Представлений технічний паспорт не є Державним актом на право власності чи користування на землю і такого права за позивачем не закріплював. Жодних доказів того, що позивач звертався до Коломийської міської ради з проханням надати йому у власність чи в користування спірну частину земельної ділянки, представник позивача суду не представив. Щодо вимоги позивача про скасування Державного акту на землю ЯЛ №292648 , то судом встановлено,що рішення прийняте у відповідності до ст.118 Земельного кодексу України, яка передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок,а саме рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічної документації та документів,що підтверджують розмір земельної ділянки. Підставою для прийняття даного рішення була заява відповідачки та технічна документація по приватизації земельної ділянки, яка була виготовлена у відповідності до ст.56 Закону України «Про землеустрій» . Зауважень щодо передачі земельної ділянки у власність у висновках відділу архітектури та містобудування, відділу земельних ресурсів, та інших уповноважених державних органів, які є складовими технічної документації - відсутні. При прийнятті рішення норми ст.ст.140-141 ЗК України не було порушено оскільки позивач не набув права власності чи права користування на спірну земельну ділянку відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами, однак позивач не є ні власником ні землекористувачем сусідньої земельної ділянки згідно ст.125 ЗК України. Щодо вимог позивача про те,що побудований відповідачами будинок не відповідає нормам протипожежної безпеки ,то це спростовується представленими відповідачами проектом садового будинку та висновком Державної інспекції техногенної безпеки, Управління Держтехногенбезпеки в Івано-Франківській області від 25.02.2013 року №224,в якому зазначено,що вимог пожежної та техногенної безпеки не виявлено. (т.2, а.с.3,22 ). Щодо вимог позивача в частині того, що відповідачами перекрито проїзд до будинку №51-а на вул.Верещинського в м.Коломия, то таке твердження спростовано показаннями свідків, які на даний час проживають в сусідньому будинку від позивача і мають безперешкодний доступ до будинку позивача, в якому на даний час проживає його родичка. Як встановлено в судовому засіданні огорожа навколо будинку і кодовий замок на хвіртку були поставлені за безпосередньої участі, в тому числі фінансової - позивача, коли він перебував в України, з метою перешкоджання іншим особам безперешкодно заходити на подвір'я будинку та його засмічення. Відповідно твердження про те,що позивач не має доступу до свого будинку є хибним і таким,що не підтверджені. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оспорювані позивачем рішення міської ради прийняті в межах повноважень міських рад. Як суб'єкт права власності міська рада має право володіти,користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі,встановленому для них нормами публічного права. Оскільки позивач в справі не набув права власності або права користування спірною земельною ділянкою в порядку,визначеному ст..ст.125,126 Земельного кодексу України,тому його право на земельну ділянку чи її частину,передану у власність відповідачці не порушені. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права,навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Позивач в справі не є власником або землекористувачем спірної земельної ділянки, жодного рішення про право власності чи право користування ,передбаченого чинним Земельним Кодексом України у позивача немає. Більше того, представник позивача стверджує, що є накладка між земельними ділянками позивача та відповідачки , яка у встановленому порядку не оформлена, однак жодних доказів того,що така накладка є суду не представлено. Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз'яснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. Рішення Коломийської міської ради про виділення земельної ділянки відповідачці було прийняте в межах її повноважень і на даний час є діючим. Як суб'єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. При прийнятті рішення про передачу відповідачці земельної ділянки, норми ст.ст.140-141 ЗК України не було порушено. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами, однак позивач не є суміжним землевласником ні землекористувачем виділеної земельної ділянки відповідачці, про що свідчить план-схема на Державному акті,виданому відповідачці. В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст. 173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті - це умовно замкнута лінія на поверхні землі,яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл,селищ,міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності. Однак, суд, зазначає, що позивач не оскаржує недійсність прийнятого рішення про надання державного акту відповідачці, тобто він погоджується з тим фактом, що відповідач володіє своєю земельною ділянкою на законних підставах. В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року № 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти,так і сами акти на право власності на земельні ділянки. Позивач не ставить питання про недійсність рішення,яким було надано земельну ділянку відповідачці. Як вбачається з представлених документів та пояснень сторін, земельна ділянка була виділена відповідачці у суворому дотриманні чинного законодавства. Жодних порушень при виділенні земельної ділянки відповідачці суд не вбачає. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акту на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка користується своєю земельною ділянкою на підставі відповідного рішення Коломийської міської ради на законних підставах, право позивача не порушено. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Однак, позивач та його представник не в повній мірі скористалися наданим їм правом. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів того,що відповідачка незаконно заволоділа частиною земельної ділянки, яка йому належить на праві користування, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях. Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що наявна у нього земельна ділянка є належним чином оформлена і знаходиться у нього у власності чи користуванні. Так само суду не надано докази того, що є накладка земельних ділянок позивача та відповідачки. Не зміг позивач та його представник довести суду неправомірність наявної огорожі та замку на хвіртці та відсутність доступу до свого будинку, що було спростовано показаннями свідків, які проживають на даний час в будинку по сусідству з будинком позивача і всі мешканці знають код хвіртки та можуть безперешкодно користуватись заїздом. Жодних доказів про те, що позивач немає доступу до свого будинку, представником позивача суду не надано і не доведено. За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», Постановами Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року № 6-2824цс15, та від 16 березня 2016 року №6-1428цс15, від 22.02.2017 року №6-17цс17 та

Outcome: dismissed