Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

29 грудня 2018 року представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Гичка Б.І. звернувся до суду з позовною заявою про зняття арешту з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] і знаходиться в іпотеці ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно Договору іпотеки № РМL-800/008/2007 від 07.03.2007 року та Договору відступлення права вимоги № б/н від 26.11.2010 року, накладені наступними постановами: 1) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 49010968 від 20.10.2015 року, видавник МВ ДВС Мукачівського МРУЮ; 2) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 48122533 від 20.07.2015 року, видавник МВ ДВС Мукачівського МРУЮ; 3) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 44373565 від 24.10.2014 року, видавник МВ ДВС Мукачівського МРУЮ; 4) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП 36161671 від 25.01.2013 року, видавник МВ ДВС Мукачівського МРУЮ; 5) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 52153207 від 22.09.2016 року, видавник Мукачівський МВ ДВС; 6) постанова про арешт майна боржника 7-561 від 13.04.2011 року, видавник Мукачівський МВ ДВС; 7) постанова про арешт майна боржника 7-780 від 25.08.2011 року, видавник Мукачівський МВ ДВС та 8) постанова про арешт майна боржника 5-383 від 23.02.2012 року, видавник МВ ДВС Мукачівського МРУЮ. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 07.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник АТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № МL-800/008/2007 про надання кредиту у розмірі 36 000 доларів США. Для забезпечення повного та своєчасного виконання зобовязань за кредитним договором, 07.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № РМL-800/008/2007, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS]. 19.12.2007 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно заборгованість за вказаним кредитним договором. 26.11.2010 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги б/н, в результаті чого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № МL-800/008/2007 від 07.03.2007 року та договором іпотеки № РМL-800/008/2007 від 07.03.2007 року. Заборгованість боржника [PERSON] становить 209 279,03 гривень. На даний час борг не зменшився і його розмір більший ніж вартість заставного майна, а через накладення арешту на таке майно позивач немає змоги звернути стягнення на нього, хоча для накладення таких обтяжень підстав нема, оскільки право застави виникло раніше ніж винесені судом рішення про стягнення з боржника коштів по виконавчих документах на користь інших стягувачів. 05.02.2019 року представником ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» подано відзив на позов з якого вбачаться, що позовну заяву вважають передчасною та необґрунтованою, а докази наведені в ній не підтверджують порушення прав позивача для захисту яких її було подано, відтак в задоволенні позову просять відмовити. Як підстави своїх заперечень наводять те, що позовна заява не містить належних та допустимих доказів про порушення переважного права Іпотекодержателя ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перед відповідачем, оскільки не визначено механізм реалізації свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки впровадженню якого заважають накладені публічні обтяження на предмет іпотеки, а також відсутні докази які б свідчили про початок такого механізму. Позивачем не враховано, що середня вартість заставної квартири складає 739 000,00 гривень, що в три рази перевищує суму боргу. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач міг довідатися про наявність обтяжень 21.03.2012 року, коли відбулася заміна сторони виконавчого провадження з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а отже щодо вимог про зняття арештів накладених до 28.12.2015 року позивачем пропущено строк позовної давності. Також, звернули увагу суду на те, що позивач зазначає, що власиком спірної квартири є [PERSON], а згідно інформаційної довідки № 144435874 від 07.11.2018 року власником квартири [PERSON]. Представник позивача Гичка Б.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з наведених в позовній заяві підстав та просив суд позов задоволити. Представник відповідача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Головка В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі з наведених у відзиві підстав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], АТ «ОТП Банк», АТ «Банк Форум», ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно ст. 11 Цивільного Процесуального Кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 07.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник АТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № МL-800/008/2007, згідно якого [PERSON] у розмірі 36 000 доларів США (а.с.5-8). Для забезпечення повного та своєчасного виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 07.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № РМL-800/008/2007, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] і який посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстровано в реєстрі заборон за № 1132 (а.с.9-12). В матеріалах справи міститься ксерокопія виконавчого листа № 2-3236/07 від 19.12.2007 року про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 209 279,03 гривень (а.с.14). Як вбачається з договору про відступлення права вимоги від 26.11.2010 року б/н укладеного між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № МL-800/008/2007 від 07.03.2007 року та договором іпотеки № РМL-800/008/2007 від 07.03.2007 року (а.с.32-34). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] зареєстровано заборону на нерухоме майно (номер обтяження 4609855) підстава обтяження договір іпотеки від 07.03.2007 року та обтяження арешт нерухомого майна, обтяжувачем є МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, реєстраційні номери обтяжень: 11077223, 12215048, 11732166, 10545656, 7929806, 324159, 16681800, 11587772 (а.с. 15-19). Обтяження у вигляді іпотеки на спірне нерухоме майно було накладено 07.03.2007 року, що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість, арешти нерухомого майна, накладені постановами МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції № 49010968 від 20.10.2015 року, № 48122533 від 20.07.2015 року, № 44373565 від 24.10.2014 року, № ВП 36161671 від 25.01.2013 року, № 7-561 від 13.04.2011 року, № 7-780 від 25.08.2011 року та № 5-383 від 23.02.2012 року та № 52153207 від 22.09.2016 року, було зареєстровано пізніше, ніж іпотека. Згідно Інформації по виконавчому провадженню № 31386424, на підставі виконавчого напису № 2815 від 08.11.2007 року, звернуто стягнення на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON], для задоволення вимог АТ «ОТП Банк» на загальну суму 208 934,11 гривень. 21.03.2012 року сторону виконавчого провадження було замінено з ПАТ «ОТП Банк» на ТзОВ «ОТП Факторинг Україна». Однак, 27.12.2012 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві через відсутність у боржника майна, так як [PERSON] не являється власником спірної квартири, а власником є [PERSON] (а.с.25-26). Право на накладення арешту на майно та заборону на його відчуження при виконанні виконавчих проваджень наявне у державного виконавця на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 1 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за змістом Закону про виконавче провадження у разі накладання державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувача, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставного майна. Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV та Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IVу редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Пунктом 1 частини 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. При цьому у силу частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). За змістом частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Водночас, у силу частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Вказані приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, встановлюють чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 9 квітня 2014 року справі №6-13цс14, зазначено, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Положеннями частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відтак, накладення арешту є елементом процедури стягнення на майно боржника, тому ДВС, накладаючи арешт на квартиру, повинен керуватися приписами частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та положеннями Закону України «Про іпотеку». Положеннями частини 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Отже, право застави у даному випадку виникає з моменту реєстрації Іпотечних договорів. Як вбачається з матеріалів справи, право іпотеки на квартиру, виникло з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору та накладення нотаріусом заборони відчуження такого нерухомого майна, зареєстрованої в реєстрі. Встановлено, що на момент вчинення виконавчих дій щодо арешту спірного нерухомого майна, право іпотеки на це майно на визначених законом підставах та в установленому порядку не припинено, іпотечний договір є чинним. Натомість, накладений та не знятий арешт на майно відповідача виключає можливість добровільного врегулювання погашення заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна. Позивач, як обтяжувач є з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Правове регулювання відносин щодо зняття арешту з майна здійснюється у порядку, визначеному статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження». Так, частиною 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У зв'язку з цим захист прав позивача можливий, зокрема, шляхом звернення до суду із позовом щодо зняття арешту з предмета іпотеки. Однак, згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, такі вимоги перед судом не ставились. Отже, законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна. Щодо застосування строку позовної давності, до суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку з неналежним позивачем. У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed