Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

До суду з вказаним позовом 27.04.2018 року звернулася [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON]. Спадкоємцями після смерті останньої є її діти: вона (позивач) - дочка та відповідач [PERSON] - син. [PERSON] за життя на випадок своєї смерті було складено заповіт, яким вона заповіла все своє майно в рівних частках (по 1/2 частині) їм (сторонам). [INFO]. їх мати померла. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 31 грудня 1965 року №4332-VI [PERSON] було нагороджено орденом Леніна. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 08 квітня 1971 року №1453-УШ їй було присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням ордена Леніна та золотої медалі «Серп і молот». Вона (позивач) позбавлена можливості володіти та користуватися вказаними вище нагородами, які мають для неї надважливе значення як пам'ять за видатні успіхи її померлої матері, адже відповідач забрав їх собі і переховує від неї і таким чином не дає можливості їй (позивачу) як спадкоємиці [PERSON] володіти та користуватися ними, чим порушує її законні права. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку належної їй спадщини, а саме, на зазначені державні нагороди їй відмовлено. Позивач просить виділити їй у користування орден Леніна і золоту медаль «Серп і молот», якими [PERSON] було нагороджено на підставі указу Президії Верховної Ради СРСР від 08 квітня 1971 року №1453-УШ «Про присвоєння звання Героя Соціалістичної Праці передовикам сільського господарства Української РСР», відповідачу виділити у користування орден Леніна, яким [PERSON] було нагороджено на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 31 грудня 1965 року №4332-УІ «Про нагородження орденами і медалями СРСР передовиків буряководства Української РСР». В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, 23.06.2018 подали відповідь на відзив (а. с. 95- 98), зазначивши, що позивач не визнає зазначені обставини у поясненнях відповідача, оскільки останній не проживав однією сім'єю з матір'ю з 2013 року до [INFO], вони не вели спільне господарство, не були пов'язані спільним побутом, не мали спільних витрат та спільного бюджету, спільного харчування, не здійснювали купівлю майна для спільного користування. Відповідач по справі не брав участі у витратах на утримання житла матері, його ремонт, з матір'ю у нього були відсутні будь-які усні чи письмові домовленості про порядок користування будинком тощо, що у сукупності б засвідчувало факт ведення спільного господарства відповідача з матір'ю [PERSON] Відповідач протягом вищевказаного періоду перебував та перебуває і сьогодні у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], зазначений шлюб не визнано недійсним, фіктивним, між подружжям не було ніколи встановлено режиму окремого проживання і, як наслідок, відповідач проживав та проживає постійно зі своєю дружиною за місцем своєї реєстрації, вони мають взаємні права та обов'язки. Він, як і позивач, лише час від часу приїздив до своєї матері, провідував її, іноді залишався переночувати або залишався на декілька днів, але зазначене не свідчить про те, що відповідач був членом сім'ї матері та вів з нею спільне господарство. Саме Позивач, а не Відповідач, привозила постійно продукти харчування для своєї матері, допомагала їй матеріально, займалася за необхідності організацією виконання певних робіт в будинку, купівлею та встановленням техніки в будинку, зокрема, газового котла тощо. Відповідач не надав жодної матеріальної допомоги та моральної підтримки позивачу під час проведення організації поховання матері, навіть не був присутній на церемонії поховання матері. Акт від 06.06.2018 р. є не що інше як показання свідків, викладені письмово у вигляді акту. Виключно покази свідків та пояснення відповідача не можуть бути належним доказом того, що останній проживав фактично з 2013 р. до [INFO] разом з матір'ю і, зокрема того, що вони вели спільне господарство і були пов'язані спільним побутом (а. с. 95- 98). Позивач [PERSON], крім того, в судовому засіданні пояснила, що відповідач проживав з матір'ю останніх 4-5 років, оскільки після перенесеного інсульту не міг певний час ходити, потребував догляду і його дружина привезла його до матері, щоб та його доглядала. Мати, будучи онкохворою після перенесення операції, в останні роки також постійно хворіла, проте, сама доглядала відповідача після перенесення ним інсульту, який, крім того, ще й хворів на „цукровий діабет", оплачувала вартість ліків, придбаних відповідачу його дружиною, по 5 разів варила йому їсти. Вона (позивач) привозила матері продукти харчування, які мати з відповідачем разом споживали. Відповідач свою пенсійну картку віддав дружині, яка час від часу до нього приїздила, а він їздив до дружини. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, до суду подав пояснення від 31.05.2018 та від 11.06.2018 (а. с. 47, 50), що носять характер відзиву на позов, та 17.07.2018 р. заяву по суті справи, що має характер заперечень на відповідь на відзив від 23.06.2018 (а. с. 115-118), відповідно до якого позовні вимоги не визнає, в задоволенні позову просить відмовити, оскільки нагород, про які йдеться у позові, у нього немає і про те, де та у кого вони знаходяться, йому невідомо. З листопада 2009 року, коли захворів його батько у селі Денихівка Тетіївського району, він став проживати з ним та зі своєю матір'ю [PERSON] у їхньому житловому будинку по [ADDRESS]. Батько помер [INFO], він залишився проживати однією сім'єю з матір'ю до дня її смерті, з якою вони вели спільне господарство, утримували пасіку (основну роботу пасічника виконував він, а мати йому допомагала), тримали курей, разом збирали овочі, фрукти, квасили, консервували, заготовляли сухофрукти, потім споживали. У побуті з матір'ю користувалися разом усім житловим будинком, одним льохом, одним холодильником, плитою, посудом. Сусідка [PERSON] в останній час їм обом готувала їсти і допомагала по господарству. Мати часто хворіла, неодноразово стаціонарно лікувалася. Він залишався у будинку батьків сам і доглядав господарство. З 2009 року він приїздив на добу - дві в смт. Ставище до дружини, з якою з 10 червня 1987 року до сьогодні перебуває в шлюбі, яка вела там самостійно господарство. Раз у два тижні, а то й раз на тиждень, до них з матір'ю у Денихівку приїздили з Києва його доньки з зятями і дітьми і допомагали по господарству, восени та весною в саду на пасіці з ним згрібали листя. Оскільки мати була немічна по старості, а він по хворобі, - вони один одного підтримували і один одному допомагали. Вони з матір'ю свої пенсії витрачали самостійно, однак знали про те, хто і як з них їх витрачає. Усе необхідне вони мали, а придбаний за час його з матір'ю спільного проживання було лише ортопедичне ліжко за її гроші. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву і запереченнях та зазначила, що попри те, що місцезнаходження нагород відповідачу невідоме, вони мають залишитись в разі їх виявлення у відповідача, який проживав з матір'ю з 2009 року однією сім'єю. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 31 грудня 1965 року №4332-VI [PERSON] було нагороджено орденом Леніна (а. с. 16-18). Указом Президії Верховної Ради СРСР від 08 квітня 1971 року №1453-УШ їй було присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням ордена Леніна та золотої медалі «Серп і молот» (а. с. 20-22) Вказані нагороди [PERSON] дійсно отримала, проживала вона у власному будинку в [ADDRESS]. Остання є матір'ю сторін. Її чоловік [PERSON] помер [INFO]. (а. с. 129). Вказані обставини не оспорюються сторонами та їх представниками. З копії витягу матеріалів спадкової справи (а.с. 104-112) встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 107), якою за життя на випадок своєї смерті було складено заповіт, яким вона заповіла все своє майно в рівних частках (по 1/2 частині) (сторонам - своїм дітям) (а.с. 109 - 111). Сторони позивач [PERSON] (дочка спадкодавиці) та відповідач [PERSON] (син), як спадкоємці за заповітом, подали у встановлений частиною 1 ст. 1270 ЦК України строк відповідні заяви про прийняття спадщини до Тетіївськоїрайонної державної нотаріальної контори до ст. ст. 1223 ч. 1, 1268-1270 ЦК України (а. с. 105, 106). Свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно не отримували. Постановою від 20 квітня 2018 року за № 624/02-31 державний нотаріус Тетіївської районної державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вищевказані державні нагороди, з посиланням на те, що відповідно ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права, до яких відносяться державні нагороди, а тому свідоцтво про право на спадщину на зазначені нагороди видати неможливо (а.с. 23). В судовому засіднні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], на показання яких посилається позивач та її представник, заперечуючи факт проживання відповідача із матір'ю [PERSON] однією сім'єю. Зокрема свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є чоловіком позивачки. За життя тещі [PERSON] він з дружиною у всьому постійно надавали допомогу спадкодавиці, провели воду в хату, встановили котел опалення, завозили регулярно продукти харчування, лікували її в різних медичних закладах, позивач прала одяг. Він як керівник сільськогосподарського господарства давав своїх людей, які регулярно обкошували господарство, обробляли присадибну земельну ділянку разом з позивачем. Відповідач після смерті батька проживав з матір'ю періодично, постійно проживав з дружиною в смт. Ставище. Зерно, яке отримувала мати в якості орендної плати по двох паях, вона віддавала сім'ї відповідача в смт. Ставище. В господарстві мати тримала лише курей, зерно для яких привозив він. Відповідач, який мав інвалідність та був хворий на цукровий діабет, не допомагав матері по господарству, лише вимагав регулярного харчування. За комунальні послуги розраховувалась лише теща, яка мала велику пенсію, близько 11 тисяч гривень. Нагороди бачив за 3-4 роки до смерті спадкодавиці. В день смерті тещі, він запитав відповідача про місце знаходження нагород, щоб з почестями провести похорон, на що відповідач прореагував агресивно та поїхав в смт. Ставище, не був на похоронах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2013 року працює водієм в СФГ, головою якого є позивач, яка по декілька разів на тиждень провідувала матір в селі Денехівка, регулярно возила до лікарів, відповідач проживав з матір'ю нерегулярно. Він інколи привозив в с. Денихівку і звідти відвозив відповідача та його дружину в смт. Ставище. Відповідач, який переніс два інсульти і був хворий на цукровий діабет по господарству нічого не робив. Для обробітку земельної ділянки матері, позивач із своїм чоловіком наймали людей, також допомагала сусідка, позивач з чоловіком регулярно возили матір в лікарню. До показань вказаних свідків [PERSON], який є чоловіком позивача, та [PERSON], який є підлеглим працівником останньої, в тій частині, що відповідач проживав з матір'ю в її будинку в с. Денихівка лише час від часу, суд відноситься критично і не приймає в цій частині дані показання як допустимі докази, оскільки такі показання спростовуються іншими дослідженими в судовому засідання нижченаведеними доказами. Судом встановлено, що відповідач з 2013 року до дня смерті матері постійно проживав в с. Денихівка зі своєю матір'ю [PERSON] без реєстрації в будинку останньої, вони були пов'язані спільним побутом. Вказані обставини підтверджуються відповіддю на запит адвокатаДенихівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 285-02-39 від 07.06.2018 року (а. с. 51 зв.), довідкою Ставищенської селищної ради № 1663/6 від 12.06.2018 року, згідно якої [PERSON] не проживав у селищі Ставище з грудня 2011 року по січень 2018 року (а.с. 66), показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказані докази, досліджені судом під час розгляду справи суд визнає допустимими, оскільки вонине суперечать один одному, стверджують один одного, в своїй сукупності підтверджують доводи відповідача про його проживання із матір'ю однією сім'єю та спростовують твердження позивача і його представника, що відповідач не був членом сім'ї [PERSON], а також спростовують відомості, викладені у попередній довідці Денихівської сільської ради за № 1583 від 5 грудня 2018 року, що міститься в матеріалах спадкової справи (а.с. 112), про те, що на день смерті [PERSON] з нею ніхто не проживав, та показання свідків [PERSON], [PERSON] в тій частині, що відповідач проживав з матір'ю в її будинку в с. Денихівка лише час від часу. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що постійно проживають в с. Денихівка по сусідству з будинком матері сторін. Після смерті батька відповідач, який мав інвалідність, переніс інсульт, став проживати з матір'ю в с. Денихівка і проживав з нею до дня її смерті. Відповідач, через інвалідність, ходив з допомогою тростини, не міг приймати активну участь в обробітку земельної ділянки, проте, в господарстві з матір'ю тримали курей та пасіку, сушив фрукти. Вони дійсно підписували акт (а. с. 51), про те що, відповідач з 2013 року до смерті матері проживав з нею в одному будинку. Позивач регулярно приїжджала до матері, привозила продукти. Свідок [PERSON], крім того, показав, що до відповідача часто приїжджали дружина з дітьми. А він до дружини в смт. Ставище їздив інколи на вихідні, коли приїжджали діти. Свідок [PERSON], крім того, показав, що він інколи відвозив відповідача до дружини в смт. Ставище, коли приїжджали діти, на другий день забирав у с. Денихівка. Інколи підвозив до магазину матір сторін, яка купляла певні продукти для відповідача, який хворів на цукровий діабет, у зв'язку з чим вона відповідачу варила по чотири рази на день їсти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що проживає в смт. Ставище по сусідству з дружиною відповідача, яку регулярно вона із своїм чоловіком возили в с. Денихівка, де проживав відповідач із своєю матір'ю з 2009 року, останні разом тримали курей, доглядали за пасікою. Дружина відповідача із своїми дітьми допомагали обробляти земельну ділянку, білили будівлі в господарстві в с. Денихівка. Інколи вони з чоловіком із с. Денихівка на день - два возили і відповідача в смт. Ставище, коли приїжджали діти, це було рідко. Показання вищевказаних свідків суд визнає допустимими, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та підтверджуються вищевказаними відповіддю Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 285-02-39 від 07.06.2018 року (а. с. 51 зв.), довідкою Ставищенської селищної ради № 1663/6 від 12.06.2018 (а. с. 66). Факт проживання відповідача з матір'ю останніх 4-5 років підтвердила в судовому засіданні і позивач [PERSON] Представник відповідача [PERSON] зазначив про недопустимість визнання в якості допустимого доказу показань свідка [PERSON], оскільки вона надала суду показання з чужих слів. Так, свідок [PERSON] показала, що постійно проживає в смт. Ставище по сусідству з будинком дружини відповідача, зі слів свекрухи, яка постійно вдома, їй відомо, що відповідач, що був хворий через перенесений інсульт, тривалий період проживав з матір'ю в с. Денихівка, а не в смт. Ставище з дружиною. Відповідно ж до ч. 2 ст. 90 ЦПК України, за відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Оскільки вищевказані показання [PERSON] підтверджуються іншими вищевказаними доказами в своїй сукупності, суд визнає їх допустимими. Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, враховуючи наявність кровного споріднення між відповідачем та [PERSON] (син і мати), їх спільне проживання до дня смерті [PERSON] в одному будинку, наявність спільного побуту (спільне користування предметами домашнього вжитку та спільне харчування), відсутність у [PERSON] на день смерті чоловіка та неповнолітніх дітей, відповідач [PERSON] був єдиним членом сім'ї померлої. Посилання позивача та її представника на те, що відповідач не ніс витрати по утриманню будинку та придбанню продуктів харчування та не приймав участь в обробітку присадибної земельної ділянки не спростовують вказаного висновку суду, оскільки відповідно до пояснень позивача їх мати [PERSON] отримувала пенсію в розмірі (12700 грн.), відповідач з 1 грудня 2009 року є інвалідом 2-ї групи (а. с. 130), за показаннями свідків після перенесення інсульту ходив, опираючись на тростину, тому за станом здоров'я не міг приймати участь в обробітку присадибної ділянки. Заперечуючи проти твердження відповідача, що він був членом сім'ї [PERSON], позивач зазначила, що мати, будучи онкохвора, сама доглядала відповідача після перенесення ним інсульту, який, крім того, ще й хворів на „цукровий діабет", оплачувала вартість ліків, придбаних відповідачу його дружиною, по 5 разів варила йому їсти (про що показав і свідок [PERSON].). Вказані обставини також свідчить про те, що відповідач був членом сім'ї [PERSON], вони були пов'язані спільним побутом. Обгрунтовуючи позов та заперечуючи проти доводів відповідача, позивач та її представник посилаються також на ті обставини, що відповідач протягом вищевказаного періоду (з 2013 року до дня смерті матері)перебував та перебуває і сьогодні у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], та що основний тягар по забезпеченню лікування матері в лікувальних закладах, щодо надання їй допомоги по придбанню продуктів харчування, зерна для курей, наданні допомоги в обробленні присадибної земельної ділянки, заміні котла в будинку несла позивач із своїм чоловіком, які регулярно відвідували матір. Вказані обставини не заперечуються відповідачем та її представником. Проте, з урахуванням встановлених судом вищевказаних обставин (наявність кровного споріднення між відповідачем та [PERSON], їх спільне проживання до дня смерті [PERSON] в одному будинку, спільний побут (спільне користування предметами домашнього вжитку та спільне харчування), також не спростовують факту проживання відповідача однією сім'єю з матір'ю. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обгрунтовуючи позов позивач [PERSON] посилається на те, що вона позбавлена можливості володіти та користуватися вказаними вище нагородами, які мають для неї надважливе значення як пам'ять за видатні успіхи її померлої матері, адже відповідач забрав їх собі і переховує від неї і таким чином не дає можливості їй (позивачу) як спадкоємиці [PERSON] володіти та користуватися ними, чим порушує її законні права. Проте, відповідних доказів щодо заволодіння відповідачем даними нагородами позивачем суду не надано. Відповідач та його представник вказаний факт заперечує. Законом України „Про державні нагороди України" визначений правовий статус нагород, за яким нагороди не є об'єктом власності. За змістом ст. ст. 1, 2, 18 ч. 1, п. 3 Прикінцевих положень даного Закону державні нагороди є вищою формою відзначення громадянина за видатні заслуги перед державою, у тому числі у захисті Вітчизни. Законодавство про державні нагороди складається з Конституції України, цього закону та Указів Президента України, що видаються відповідно до нього. Після смерті нагородженого, за наявності спадкоємців, нагорода залишається у сім'ї померлого. ..дія цього Закону поширюється на правовідносини, пов'язані з нагородженням громадян України, удостоєних державних нагород СРСР… Відповідно до п.5.6. розділу ІІ глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України під № 296\\5 від 22.02.2012р. ордени, медалі, нагрудні знаки, а також документи про нагородження, за наявності спадкоємців, залишаються у сім'ї спадкодавця. Посилання представника позивача на те, що виходячи із змісту ст. 18 вищевказаного Закону всі спадкоємці вирішують долю нагород, які залишилися після смерті нагородженого, не можуть братись до уваги при вирішенні даного спору, оскільки відповідно до положень цієї статті після смерті нагородженого, за наявності спадкоємців, нагорода залишається у сім'ї померлого. Окрім того, згаданим Законом визначено склад законодавства, що регулює відносини стосовно державних нагород. Таким чином, на підставі вищевикладеного, враховуючи що державні нагороди [PERSON] нерозривно пов'язані з нею, як з особистістю, що була нагороджена, з її немайновим правом отримати особливі відзначення за видатні заслуги перед державою, у зв'язку з чим державні нагороди як такі не успадковуються, та враховуючи, що можливість розподілу нагород між спадкоємцями, встановлення порядку користування ними законом не передбачена, - суд дійшов висновку, що нагороди, які при житті належали [PERSON], як пам'ять про видатну, відзначену державою особу, повинні залишитися у відповідача, як у єдиного члена її сім'ї та особи, що має статус спадкоємця. Відсутність у матеріалах справи доказів про місцезнаходження вказаних нагород не спростовує зазначеного висновку суду. З урахуванням наведеного позивачу [PERSON] слід відмовити в задоволенні позову про встановлення порядку користування державними нагородами, оскільки як зазначено вище, можливість розподілу нагород між спадкоємцями, встановлення порядку користування ними законом не передбачена.

Outcome: dismissed