Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

08 лютого 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про зміну формулювання наказу про переведення та зобов`язання вчинити дії. У позовній заяві позивач просить визнати дії Київського національного університету імені Тараса Шевченка неправомірними, зобов`язання змінити формулювання наказу № 08-2707 від 28 жовтня 2020 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 56750 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2021 року цивільну справу № 753/2752/21 передано судді Якусику О.В. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року у справі № 753/2752/21 суддею було заявлено собі самовідвід від розгляду зазначеної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2021 року цивільну справу № 753/2752/21 передано судді Шаповаловій К.В. (фактично справа передана судді - 26 лютого 2021 року). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 19 квітня 2021 року. 22 березня 2021 року до суду від позивача надійшло уточнення до позовної заяви, в якому позивачем було викладено повний текст наказу про переведення від 28 жовтня 2020 року зміну формулювання якого просив позивач. 19 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено на 12 травня 2021 року. 19 квітня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, вказав що права позивача жодним чином не порушено, він працює на тій посаді, на якій виявив бажання працювати, отримує заробітну плату, університет не має на меті проводити будь-який конкурс, контракт позивача діє, наказ від 28 жовтня 2020 року не змінює його умов та строку дії. Крім того, вказав, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами завдання йому відповідачем моральної шкоди. У судовому засіданні 12 травня 2021 року було заслухано пояснення позивача та його представника, які позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. У зв`язку з неявкою представника відповідача та поданням клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою представника, у розгляді справи судом було оголошено перерву до 30 червня 2021 року. 30 червня 2021 року у судове засідання з`явився представник відповідача, надав усні пояснення, в яких підтримав свої доводи, викладені у відзиві на позов просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Під час розгляду справи встановлено, що 26 листопада 2019 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та [PERSON] був укладений контракт № 90 терміном дії з 23 січня 2020 року по 22 січня 2025 року. Пунктами 5.1 Контакту передбачено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав передбачених чинним законодавством та умовами контракту. Підставами для розірвання контракту, серед іншого, є Ініціатива університету щодо припинення дії контракту до закінчення його терміну на умовах, передбачених законодавством (статті 40,41 КЗпП України). Наказом ректора КНУ ім.Т. Шевченка від 19 червня 2020 року № 407-32 на виконання рішення Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 18 червня 2020 року створено Інститут права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, як структурний підрозділ університету. Даний факт визнано сторонами, тому в силу положення частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Наказом ректора КНУ ім.Т. Шевченка з особового складу № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року [PERSON] доктора юридичних наук, професора, професора кафедри права та держави Інституту права переведено на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року до проведення конкурсу на цю посаду з посадовим окладом 17088,89 грн. (за рахунок загального фонду освіта), зі збереженням раніше встановлених доплат за науковий ступінь 25%, за вчене звання - 33%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30%, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава заява [PERSON] (а.с. 17). Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 1 липня 2020 року № 443-32 здійснено реорганізацію, ліквідацію та створення нових структурних підрозділів Інституту права. У пункті 8 наказу зазначено: «Реорганізувати кафедри теорії права та держави та історії та держави шляхом об`єднання, в зв`язку з чим включити до структури Інституту права кафедру теорії та історії права та держави». (а.с 96-97). Згідно попередження, яке [PERSON] підписав 12 серпня 2020 року, його письмово ознайомлено про наступне звільнення згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, у порядку передбаченому статтею 49-2 КЗпП України, на виконання наказу ректора від 1 липня 2020 року № 443-32 у зв`язку із здійсненням реорганізації Інституту права, кафедра історії права та держави реорганізується. Посада яку обіймає [PERSON] скорочується. Було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права.(а.с. 93). 12 серпня 2020 року [PERSON] написав заяву на ім`я ректора університету, в якій просив перевести його на кафедру теорії та історії права та держави Інституту права на умовах діючого контракту від 26 листопада 2019 року № 90. (а.с. 94). Спір між сторонами виник з приводу незгоди позивача із зазначенням в оскаржуваному наказі від 28 жовтня 2020 року про переведення позивача «до проведення конкурсу на цю посаду» та не врахування діючого трудового контракту від 26 листопада 2019 року № 90, також позивач посилається, що неправомірними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частини перша статті 2 ЦПК України) Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Як вбачається із попередження, яке підписав [PERSON] посада яку він обіймав на кафедрі історії права та держави скорочується, а позивач буде звільнений на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В той же час, як зазначив представник відповідача у відзиві на позов та підтвердив у судовому засіданні, контракт від 26 листопада 2019 року, укладений між [PERSON] та університетом діє, підстави для його дострокового припинення (розірвання) відсутні. Позивач обіймає ту посаду, на якій виявив бажання працювати, отримує заробітну плату. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, університет не буде оголошувати і проводити конкурс на заміщення вакантної посади на кафедру теорії та історії права та держави Інституту права, зокрема і в тому числі, оскільки на ній (кафедрі) працює шанована людина і професор (позивач). При цьому представник відповідача вказала, що права позивача наказом від 28 жовтня 2020 року жодним чином не були порушені, оскільки конкурс не оголошувався. На думку представника відповідача право позивача буде порушено лише у випадку оголошення конкурсу на посаду позивача на відповідній кафедрі. Відповідно до розділу 2 Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затвердженого наказом міністерства освіти і науки України від 5 жовтня 2015 року № 1005 рекомендовано враховувати, що посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу. Також рекомендовано врахувати, що злиття або поділ підрозділів не є підставою для оголошення конкурсу та проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників, крім керівника підрозділу. Як зазначив позивач та його представник у судовому засіданні скорочення чисельності або штату працівників на кафедрі не відбулось, на реорганізованій кафедрі залишились працювати всі ті самі працівники, нових посад не було додано та не було скорочено старих посад. Представником відповідача не було надано суду доказів на спростування таких доводів позивача. Крім того, представник відповідача зазначив, що контракт позивача дії на тих самих умовах і на той саме строк, на який був укладений, тобто до 22 січня 2025 року. Відповідно до положення про Інституту права Київського національного університету імені тараса Шевченка, інститут права є структурним підрозділом університету без права юридичної особи, який об`єднує відповідні кафедри, лабораторії, центр, що проводять освітню діяльність і здійснюють наукові дослідження, зокрема в галузі знань «Право». Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12 виклав правову позицію, та зазначив, що Вживані у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 492 КЗпП України. Як вбачається з наказу від 1 липня 2020 року № 443-32 відбулась саме реорганізація кафедри теорії та держави і кафедри історії права та держави шляхом об`єднання в кафедру теорії та історії права та держави Інституту права (структурного підрозділу юридичної особи - університету) Будь-якої ліквідації, реорганізації юридичної особи (Київського національного університету ім. тараса Шевченка) не відбулось. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд критично відноситься до твердження представника відповідача про те, що наказом від 28 жовтня 2020 року не порушено жодного права позивача, оскільки він не змінює строку та умов контракту № 90 та університет не має на меті проводити конкурс на посаду позивача, оскільки саме формулювання підстав та строку переведення [PERSON] на посаду «до проведення конкурсу» ставить під сумнів такі твердження представника відповідача та надає змогу позивачу у будь-який час оголосити та провести відповідний конкурс, та як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, у випадку проведення такого конкурсу та у випадку якщо позивач його не пройде, контракт з ним буде розірвано. Отже зазначене формулювання наказу не дає впевненості позивачу в тому, що він зможе обіймати посаду професора кафедри теорії та історії права та держави до 22 січня 2021 року, як про те зазначено у контракті № [NUMBER] , за відсутності інших, визначених умовами контракту та нормами законодавства підстав для його дострокового розірвання (припинення). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Зауваження представника відповідача стосовно того, що статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права особи як «зміна формулювання наказу» оцінюються судом критично, з огляду на таке. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Крім того, у цьому випадку спеціальним законодавством, яке регулює те чи інше питання, з при воду якого виник спір між позивачем та відповідачем регулюється нормами КЗпП України. Згідно із статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. (стаття 4 КЗпП України). З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що вимоги позивача про визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04, а саме зазначення у ньому про те, що [PERSON] необхідно перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого контракту від 26 листопада 2019 року № 90 є підлягають частковому задоволенню щодо зобов`язання зміни формулювання наказу, оскільки у такому випадку спосіб захисту буде ефективним та буде захищено трудові права позивача. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Позивач просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 56750 грн., обґрунтовуючи це тим, що відповідач грубо, тривало та системно порушував його права як працівника та громадянина України, оскільки не надавав відповіді на заяви позивача від 12 серпня, 6 жовтня та 16 листопада 2020 року. Вказав, що переживання позначились на його здоров`ї, він двічі був на лікарняному і йому необхідно було залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для подолання виниклої проблеми. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Частино 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно роз`яснень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна одночасна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Суд погоджується із запереченнями представника відповідача, що позивачем [PERSON] не доведено заявлених позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Суд звертає увагу на відсутність причинно-наслідкового зв`язку перебування позивача [PERSON] на лікарняному за загальним захворюванням з 27 по 30 серпня 2020 року та з 30 жовтня по 3 листопада 2020 року, з оскаржуваною неправомірністю відповідача в частині формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року, з огляду на те, що як зазначив позивач у позовній заяві він з оспорюваним наказом був ознайомлений на початку листопада 2020 року, тобто вже після лікарняного. Доводи позивача про те, що формулювання наказу у визначений відповідачем спосіб вплинув на його ділову репутацію як професора відповідної кафедри Київського національного університету ім Тараса Шевченка, оскільки такі доводи позивача не були підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Що стосується відсутності відповіді на звернення позивача до ректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка та не отримання відповіді позивач не зазначає, в чому виразилися його моральні страждання та чим це доводиться. Інших доказів, крім зазначених, на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди, позивачем надано не було, як і не було надано обґрунтування стосовно розміру заявлених вимог, а саме чому така шкода оцінюється позивачем саме в розмірі 56750 грн (25 прожиткових мінімумів). З огляду на викладене, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн. Стосовно витрат на правничу допомогу, про відшкодування яких заявлено позивачем у справі, суд зазначає таке. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4980 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем суду надано договір про надання правничої допомоги від 17 квітня 2020 року № 01/04-20, укладений між АБ «Олександри Мірошниченко» та [PERSON] акт приймання передані наданої правничої допомоги від 12 травня 2021 року та квитанцію про перерахування від позивача коштів адвокату в розмірі 4980 грн. В той же час, суд зазначає, що вказані докази не є належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат саме на під час розгляду справи № 753/2752/21 за позовом про зміну формулювання наказу, з огляду на те, що ані умови договору про надання правничої допомоги, ані акт приймання передачі ані квитанція від 12 травня 2021 року не містять будь-якого відсилу на те, що ці документи стосуються надання адвокатом Мірошниченко О.В. правової допомоги саме у справі № 753/2752/21. Так відповідно до пункту 1 договору про надання правничої допомоги «бюро бере на себе зобов`язання надати необхідну правничу допомогу клієнту у всіх державних органах, правоохоронних органах незалежно від статусу учасника процесу, організаціях, підприємствах незалежно від форм власності…». Отже, вказаний договір укладений між адвокатським бюро та позивачем не для надання виключно допомоги під час розгляду спору між позивачем та відповідачем у справі № 753/2752/21, тобто вказаний договір може бути використано [PERSON] для підтвердження понесених адвокатських витрат, зокрема, у будь-які цивільній справі. Акт приймання-передачі від 12 травня 2020 року має посилання лише на вказаний договір від 17 квітня 2020 року із зазначенням періоду надання допомоги, а саме з 28 січня по 12 травня 2021 року, в той же час вказаний акт приймання передачі також може бути використаний позивачем у будь-якій іншій цивільній справі, оскільки не має зазначень про надання таких послуг адвоката саме у справі № 753/2752/21 (не зазначено сторін, не вказане предмет спору тощо). Квитанція про сплату позивачем 4980 грн. у призначені платежу містить інформацію про те, що такі кошти сплачені позивачем за надані адвокатські послуги, без будь-якої конкретизації, яка дає можливість визначитись, що такі кошти були сплачені позивачем саме за надані послуги адвоката у розгляді цієї справи. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial