Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Любашівського районного суду із позовом до ФГ «Гранат» про зобов»язання відповідача повернути належну її земельну ділянку та не чинити перешкод у володінні та користуванні. В подальшому уточнила вимоги та просила визнати недійсним договір оренди землі від 24 січня 2008 року та зобов»язати відповідача не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с.172). В обґрунтування вимог в позові вказувала, що її на підставі державного акту належить земельна ділянка площею 4,16 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області. Її земельна ділянка перебувала та перебуває у користуванні ФГ «Гранат», згідно усного договору оренди, так як на руках у неї договору не було і вона нічого не підписувала. Її земельна ділянка перебуває в оренді на сім років, починаючи із 2008 року. По пошті вона отримала лист-повідомлення від відповідача про необхідність поновлення договору оренди та з»явлення з паспортом та документами на землю. У зв»язку із цим, вона звернулася до відповідача із письмовою заявою про повернення земельної ділянки та із проханням не обробляти землю. На що, вона отримала відповідь, яка стала несподіванкою, так як виявилося, що існує письмовий договір оренди, який укладений на 10 років і закінчується 24 січня 2019 р. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що хоче віддати землю внукам, землю дійсно вона давала в користування Артеменку, голові ФГ «Гранат», але договір про оренду землі не підписувала. Вона живе разом із сином [PERSON], якому вона доручала отримувати орендну плату. Позивач та її представник - адвокат Остапишена Л.С. позов просили задовольнити. Представник відповідача ФГ «Гранат» адвокат Пілюк Р.В. просив в задоволенні позову відмовити, при цьому подав заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із слідуючого. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 4.16 гектарів у межах згідно планом, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, масив [ADDRESS], цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер № [NUMBER]. Зазначений факт підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку /а.с.29/. В судовому засіданні безспірно встановлено, що на підставі договору оренди землі від 24 січня 2008 року, який укладено між [PERSON] та ФГ «Гранат», останній орендує земельну ділянку площею 4,16 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району, масив [ADDRESS] /а.с.32-37/. Зазначений договір оренди землі зареєстрований у Любашівському районному відділі Одеської регіональної філії центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено записи № 040952700259 від 28.10.2009 р. /а.с.37/. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Положеннями ст. 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, з аналізу чинного законодавства, яке регулює питання оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановлено, що оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору, укладеного між сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)(ч.2 ст.207 ЦК України). За змістом ст.ст.202, 204, ч.1 ст.215 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від №17-43 від 25.01.2017 року підпис від імені [PERSON] у спірному договорі оренди землі та акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду виконані не нею, а [PERSON] /а.с.157-164/. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] являється сином позивачки. Таким чином, спірний договір оренди землі та акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду позивач не підписувала, що є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідач не спростовував висновки судово-почеркознавчої експертизи щодо підпису договору сином позивача, який не мав на те повноважень, зустрічний позов про визнання дійсним договору оренди землі не подавав, однак заперечуючи проти позову, надав письмову заяву про застосування позовної давності(а.с.186). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові( ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вирішуючи питання про застосування правил позовної давності, пояснення позивача, а саме про те, що про порушене право вона дізналася коли отримала від відповідача договір оренди, який не підписувала, тобто в серпні 2015 року, суд не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач достовірно знала, хто використовує її земельну ділянку, відповідач вчасно сплачував орендну плату, яку за згодою позивача отримував її син [PERSON] Крім того, матеріалами справи та поясненнями сторін встановлено, що у родині позивача, зокрема, сином позивача - [PERSON], також передана земельна ділянка відповідачу ФГ „Гранат" згідно укладеного 24 січня 2008 року договору оренди /а.с.18-23/. При цьому, суд звертає увагу, що позивач та її син [PERSON] первісно разом звернулися до суду із даним позовом до відповідача, вказуючи на те, що їм не було відомо про наявність договорів оренди землі, але після отримання висновку судово-почеркознавчої експертизи , згідно якої встановлено, що [PERSON] все ж таки підписав договора оренди землі за себе і за свою матір [PERSON], просив позов залишити без розгляду. Тобто, зазначене дає суду підставу вважати, що позивачу [PERSON] було відомо про наявність договору оренди землі, який підписано сином від її імені. Також, суд звертає увагу, що саме на підставі оспорюваного договору позивач отримувала орендну плату, а відповідач орендував землю, оскільки до 2008 року у сторін правовідносин не було. Пояснення позивача про те, що вона вважала, що отримувала орендну плату за попереднім договором , суд вважає надуманими, оскільки на підтвердження своїх пояснень позивач надала договір оренди земельної частки від 01 квітня 2001 року, який був укладений із зовсім іншою юридичною особою, а саме із ДПАТЗТ «Інзернопродукт» строком на 5 років. Тобто позивач не міг вважати, що отримує орендну плату за попереднім договором. В той же час, твердження позивача про те, що лише після звернення до відповідача в серпні 2015 року її стало відомо про договір оренди, суд також не приймає до уваги, оскільки заява [PERSON] /а.с.14/ навпаки свідчить про обізнаність позивача щодо наявності договорів, оскільки в заяві її син [PERSON] просить відповідача не використовувати із 01.09.2015 року земельні ділянки згідно державних актів № [NUMBER] тобто які належать йому та його матері (позивачці), при цьому обґрунтовував свою заяву тим, що в 2015 році закінчилася дія договору оренди. Разом із цим, заперечення представника позивача про те, що позовна давність на вимоги позивачки не поширюються, оскільки відносини між сторонами є триваючими, а обов»язки встановленні договором оренди підлягають виконанню сторонами протягом всього строку дії договору, на думку суду є помилковими, так як позивачем заявлено вимогу про визнання договору недійсним, а не щодо виконання умов договору. З огляду на зазначене, суд вважає, що наведені обставини доводять, що позивач, об'єктивно та суб'єктивно, могла довідатися та довідалася у 2008 році про спірний договір оренди земельної ділянки, який вона не підписувала. З урахуванням встановленого, початок перебігу позовної давності необхідно обраховувати з 24 січня 2008 року. Позивач звернулась з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про поновлення якого суду не заявила. Наведені обставини доводять обґрунтованість вимог відповідача щодо застосування правил позовної давності та відмови у задоволенні вимог з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Outcome: dismissed