Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

26 червня 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк), звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та відшкодування судових витрат, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань. У судовому засіданні представник позивача - юрисконсульт філії „Донецьке регіональне управління" публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" Потапов В.Е., який має відповідні повноваження за довіреністю юридичної особи, підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначив, що 20 вересня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 7562,73 грн. зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії та інших виплат відповідно до Умов надання кредиту фізичним особам, з кінцевим терміном повернення 20 березня 2010 року. Але відповідач належним чином не виконав зобов'язання за вказаним договором, тому станом на 13 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 95327 грн. 48 коп., яка складається з: 3573 грн. 20 коп. - заборгованості за кредитом; 5 грн. 04 коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 385 грн. 66 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 86347 грн. 99 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 4515 грн. 59 коп. (процентна складова). Виходячи з наведеного, посилаючись на протиправність дій відповідача, якими суттєво порушуються законні права кредитора, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] зазначену у позові заборгованість за кредитним договором - 95327 грн. 48 коп. та судовий збір, сплачений при зверненні до суду - 953 грн. 27 коп. Відповідач [PERSON], який повідомлений в установленому законом порядку про час і місце судового розгляду справи, повторно за викликом суду не з*явився, не використавши наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до правил частини 4 статті 169 ЦПК України та частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом, з ухваленням заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Цивільно-правовий договір у частині першій статті 626 Цивільного кодексу України визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Приписами частини 1 статті 1054 цього Кодексу встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 20 вересня 2008 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (30 квітня 2009 року найменування банку було змінено на публічне акціонерне товариство у зв'язку зі зміною його типу) і [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір №92280292, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику строковий кредит у сумі - 7562,73 грн. на строк 18 місяців: з 20 вересня 2008 року по 20 березня 2010 року включно, на наступні цілі: придбання товару, зі сплатою: за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, страхового платежу у розмірі 662,43 грн., одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 627,30 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту 37,91 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені строки. Погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку, починаючи з 15 жовтня 2008 року (дати першого щомісячного платежу) щомісяця в період сплати, за який приймається період з « 15» по « 20» число кожного місяця, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 458,37 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно норми статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначений кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою Банку та особисто [PERSON] Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Відповідачем він не оспорений та в судовому порядку недійсним не визнаний. Відтак, на теперішній час вказаний правочин є чинним, тому у відповідності до положень статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. За вимогами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав належним чином - 22 вересня 2008 року меморіальним ордером № 0LFZ1N0H91 на рахунок ТОВ «Архан» перераховані кошти у розмірі 6273 грн., де у цей же день [PERSON] придбав, комп*ютер, мотінор, клавіатуру, оптичну мишу, комп*ютерну акустику та картку додаткового сервісу «Фоксмарт». При цьому, згідно умов договору: страховий платіж склав суму 662 грн. 43 коп., що підтверджено меморіальним ордером № HSAV2B05ZB від 22 вересня 2008 року»; єдиноразова винагорода за надання фінансового інструменту - 627 грн. 30 коп., що підтверджено меморіальним ордером № 05ZD від 22 вересня 2008 року. Вищенаведені факти і обставини у судовому засіданні визнані сторонами, вони підтверджені наявними в матеріалах справи документами, а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх обов'язків тягне правові наслідки, передбачені статтею 611 ЦК України, зокрема: сплати неустойки (штраф, пеня) і відшкодування збитків та моральної шкоди. Договором передбачена відповідальність сторін за порушення його умов: пунктом 5.3 - за порушення Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов*язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов*язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову; пунктом 5.1 - за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1,25 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. Позивачем надано суду розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DOXRFG 2280292 від 20 вересня 2008 року, яка станом на 13 червня 2013 року становить: 95327,48 грн. та складається з: 3573,20 грн. - заборгованості за кредитом; 5,04 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 385,66 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 86347,99 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4515,59 грн. Суд визнає правильним представлений публічним акціонерним товариством комерційний банк „ПриватБанк" розрахунок періоду і суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DOXRFG 2280292 від 20 вересня 2008 року . Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позичальником [PERSON] нерегулярно та не в повному обсязі здійснювались платежі згідно умов кредитного договору. Тим самим, враховуючи викладене, судом встановлено існування у публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суб'єктивного цивільного права щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у зв'язку з встановленим фактом порушення відповідачем його умов. Статтею 257 ЦК України 2004 р. визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, відповідно до вимог частини першої статті 259 ЦК України, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зі змісту пункту 5.5. кредитного договору випливає, що сторони реалізували своє право, передбачене ст. 259 ЦК України, домовившись про встановлення позовної давності п'ять років за спорами, які випливають з цього договору, в тому числі і щодо вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів). Вказане застереження у правочині є договором про збільшення позовної давності. Згідно умов кредитного договору №92280292 Банк надав відповідачу строковий кредит у сумі - 7562,73 грн. на строк 18 місяців: з 20 вересня 2008 року по 20 березня 2010 року включно. Звернення позивача до суду мало місце 26 червня 2013 року, тобто в межах встановленого договором строку позовної давності. Відповідачем не надано суду будь-яких належних доказів того, що ним вживались заходи для виконання своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, у зв'язку з чим порушення зобов'язання визнається судом таким, що сталось з його вини. В частині 1 статті 625 ЦК України наголошується, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд визнає, що [PERSON] належним чином не виконав обов'язки, передбачені укладеним у встановленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по кредитному договору, неустойки та судових витрат підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 27 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Під час розгляду, незважаючи на неодноразові роз*яснення вищенаведених положень закону, відповідачем заяви про зменшення розміну неустойки суду не подано. За наведених обставин суд не знаходить законних підстав для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України. У частині 1 статі 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем документально підтверджено відповідним платіжним дорученням сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 953,27 грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved