Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

09.10.2019 року [PERSON] звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку крім нього також зареєстровано його дочку [PERSON] , чоловіка доньки [PERSON] та їх неповнолітнього сина [PERSON] . З вересня 2017 року відповідачі у будинку не мешкають, комунальні послуги не сплачують, господарством не займаються. В будинку не має їх речей, але добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають. Просить усунути перешкоду в користуванні власністю, яка належить їй, визнавши відповідачів, такими, що втратили право на користування житловою площею в будинку [ADDRESS] . 18 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання на 07 листопада 2019 року (а.с.26-27). Ухвалою Дружківського міського суду від 07.11.2019 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 28.11.2019 року (а.с. 36-37). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, вказав, що на позовних вимогах наполягає (а.с.44). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, судовою повісткою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи він був повідомлений судовою повісткою. З огляду на це, відповідно до вимог ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, без фіксації судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 17.03.2011 року житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності (а.с.8). Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, відповідач [PERSON] є зятем позивача (а.с.12) [PERSON] , [PERSON] разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Дружківської міської ради №1604 від 02.10.2019 року, копією домової книги (а.с.12,14). Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад один рік, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин. З матеріалів справи встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] зареєстровані у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Дружківської міської ради №1604 від 02.10.2019 року, копією домової книги, а також відомостями виконкому Дружківської міської ради №738/160.1242/1-19 та №738/160.1242/1-19 від 21.10.2019 року (а.с.12,14,30-31). Відповідно до частини 3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Як вибачається із позовної заяви відповідачі разом із неповнолітнім [PERSON] з вересня 2017 року не мешкає в будинку, що підтверджується актом, складеним головою територіального комітету "Нижня Гаврилівка №2" (а.с.15). Також, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] не є власниками будинку. Оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] не мешкають в будинку [ADDRESS] , не сплачують комунальних платежів, не ведуть ніяких господарських робіт, не мають права власності на будинок.

Outcome: approved