Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради про визнання права власності на гараж [ADDRESS]. Позивачка мотивує свої вимоги тим, що план забудови земельної ділянки під гараж був узгоджений управлінням містобудування та архітектури міста та гаражу була надана юридична адреса. Позивачка зазначає, що права іншим осіб не порушуються, вона користується гаражем до теперішнього часу, тому просить суд визнати право власності на гараж. Позивачка у судове засідання не з'явилася, про час, місце та дату судового засідання сповіщалася належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання був сповіщений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачкою було здійснено будівництво гаража, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з відмітки з технічного паспорту від 30.08.2009 року, будівництво гаража збудовано самочинно. Відповідно до листа № 51 від 25.10.2010 року управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради, гараж збудований на території гаражно - будівельного кооперативу «ШАТЛ». Гаражу [PERSON] надана юридична адреса: гараж [ADDRESS]. Постановою № 2356 ві 13.09.2011 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП України та стягнуто з неї на користь держави штраф у сумі 170 гривень. Як вбачається з листа № 01-09/4805 від 01.12.2014 року, відділ держземагенства в Одеській області повідомляє, що згідно наявних книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] станом на 31.12.2014 року відсутня інформація, шодо правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або користування на вищевказану земельну ділянку. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно п. 4 Постанови № 6 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. роз'яснено, що під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав. Згідно п. 14 Постанови № 6 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. роз'яснено, що на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно … за умови, що будівництво велося … згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Необхідно відзначити, що узаконення самочинного будівництва, згідно п. 9 Прикінцевих положень ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", здійснюється безкоштовно інспекціями Державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних споруд об'єктів при наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, протягом 30 днів з моменту подачі заяви. Згідно п. 9 Постанови № 6 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. роз'яснено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 с. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Крім того, необхідно звернути увагу, що введення в експлуатацію об'єкта ще не означає набуття права власності на нього. Адже таке право підлягає держреєстрації (ст. 182 ЦК), а згідно з ч. 9 ст. 39 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", підставою для оформлення права власності на об'єкт нерухомості є зареєстрована декларація про готовність його до експлуатації. Однак, позивач не надав суду зареєстровану декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на об'єкт самочинного будівництва, передбачені ч. 9 ст. 39 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності".

Outcome: dismissed