Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою в якій вказали, [INFO] померла їх тітка по лінії матері - [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована в [ADDRESS] , але фактично проживала у домогосподарстві заявників за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації місця проживання. Будучи спадкоємцями за заповітом, заявники вирішили реалізувати свої спадкові права та звернулися до нотаріуса з метою отримати свідоцтва про право на спадщину, проте їм було відмовлено по причині неможливості довести факт спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку окремого провадження на 09 годину 00 хвилин 03 грудня 2019 року. Заявники в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заяву підтримали. Представник заінтересованої особи - Новоушицької селищної ради Хмельницької області в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій вказав, що заявлені вимоги визнає, просить справу розглянути без його участі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Факт, про встановлення якого просять заявники, має для них юридичне значення, оскільки надає право на оформлення права на спадщину, як спадкоємцям за заповітом. Згідно з пп.4.10 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутись за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. Законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість спільного проживання вказаних осіб. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18 березня 2005 року (а.с.11). Відповідно до заповітів від 13 березня 1995 року та 27 грудня 2004 року [PERSON] заповіла усе своє майно заявникам (а.с.10, 13). Згідно із довідкою Новоушицької селищної ради №1151 від 19 серпня 2019 року [PERSON] була одинокою, хворіла, потребувала стороннього догляду, а тому з жовтня 1999 року по день смерті [INFO] проживала однією сім`єю у будинку [PERSON] в [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Після смерті [PERSON] заявниця провела похорон (а.с.15). Відповідно до довідок Новоушицької селищної ради №1149, 1150 від 19 серпня 2019 року [PERSON] до дня смерті [INFO] була зареєстрована одна в [ADDRESS] (а.с.17, 18). Із акту обстеження на предмет фактичного проживання вбачається, що [PERSON] з жовтня 1999 року по день смерті [INFO] проживала у будинку [PERSON] , так як була похилого віку та часто хворіла (а.с.17, 18). Згідно з повідомленням нотаріуса №366/01-16 від 09 вересня 2019 року [PERSON] повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку з неможливістю встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] на день смерті останньої (а.с.17, 18). Відповідно до повідомлення цього ж нотаріуса №438-01-16 від 20 жовтня 2019 року спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заведена. Із архівної копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ХМ №004390 від 20 травня 2002 року вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,87 га на території Вільховецької сільської ради (а.с.14). Частиною третьою статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини) є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до частини десятої статті 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Зі справи вбачається, і це підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , що дійсно з жовтня 1999 року по день смерті [INFO] [PERSON] постійно проживала у будинку [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] . Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкоємцями, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємці не проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявниками, та оцінені судом. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року по справі № 484/747/17. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] із [PERSON] з жовтня 1999 року до дня смерті останньої - [INFO] у [ADDRESS] , оскільки встановлення цього факту необхідне заявникам для реалізації спадкових прав. Відповідно до положень частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved