Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті [INFO]. у м.Докучаєвськ її чоловіка [PERSON], [INFO], який мешкав за адресою: [ADDRESS]. Заява мотивована тим, що після звернення її до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції щодо реєстрації факту смерті її чоловіка, їй було відмовлено, у зв'язку із недійсністю наданих документів на підтвердження факту смерті, оскільки вони видані на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутися до суду за встановленням факту смерті. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть та здійснення дій пов'язаних з його смертю, тощо. Заявниця у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала заяву та просила допитати в якості свідка [PERSON] Представник заявника [PERSON] підтримала заяву та просила її задовольнити . Допитана у судовому засідання в якості свідка [PERSON] , яка є родичкою заявниці, суду підтвердила факт смерті [INFO]. [PERSON], [INFO], який мешкав у м.Докучаєвськ. Представник зацікавленої особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції, не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. На підтвердження факту смерті заявницею додано до заяви: лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER] Дублікат від 11.06.2016р. [PERSON], видане Республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР, свідоцтво про смерть від 14.06.2016р. [NUMBER] видане Докучаєвським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (російською мовою), довідку про поховання [PERSON], видане КП "Прометей". Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Таким чином, заявник, яка є жінкою померлого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, має право звернутися з відповідною заявою до суду. На підтвердження факту смерті заявником додано до заяви: копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 червня 2016 року [PERSON], про що Докучаєвським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки зроблено актовий запис №196; медичне свідоцтво про смерть від 11.06.2016 року [PERSON] у м. Докучаєвськ ДНР, видане Республіканським бюро судово-медичної експертизи, що є установої охорони здоров'я так званої "ДНР". До матеріалів справи долучена Відмова Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті №1619/3.2-25 від 19.10.2016 року. П. 8 ч. 1 ст.256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявником копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 червня 2016 року; медичне свідоцтво про смерть 11.06.2016 року [NUMBER] Дублікат є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Крім цього, форма виданого медичного документа не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст..17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт смерті, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту смерті та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб зареєструвати факт смерті чоловіка та отримати свідоцтво про смерть, виданого державним органом України. При цьому суд звертає увагу заявника [PERSON] на позицію Верховного суду України, викладену в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31 березня 1995 року, згідно якої рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. У по\-ряд\-ку ст.257-1 ЦПК Ук\-ра\-ї\-ни, рі\-шен\-ня су\-ду під\-ля\-гає не\-гай\-но\-му ви\-ко\-нан\-ню.

Outcome: approved