Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] з 08.05.1992 року. Позивачу стало відомо, що [PERSON] 23.08.2019 року уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» договір № 86933-А/4 купівлі-продажу деривативу згідно з яким Продавець (Відповідач-2) зобов`язується передати Покупцеві (Відповідач-1). а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити Дериватив. Згідно з п.3.1 Договору на дату укладення Договору Сторони визначили Ціну договору у розмірі 238 559,9 (двісті тридцять вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 90 копійок без ПДВ, що є еквівалентом 9 475,8 (дев`ять тисяч чотириста сімдесят п`ять) доларів США. На виконання умов Договору Відповідач-1 28.08.2019 року сплатив на користь Віповідача-2 вказану вище суму, а саме 238 559,9 грн., що підтверджується фінансовим чеком, актом прийому-передачі Деривативу №86933-А/4 та актом № 113/03-22 прийому передачі (пред`явлення до виконання) форвардного контракту 86929-А/4 від 23.08.2019 р.. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного чайна іншим з подружжя має бути надана в письмовій формі. Оскільки позивач не надавала своєї згоди на розпорядження спільним майном подружжя, а саме грошовими коштами в розмірі 238 559,9 грн., правочин, а саме Договір №86933-А/4 купівлі-продажу деривативу від 23.08.2019 року, згідно з яким Відповідач-1 перерахував на користь Відповідача-2 вказану вище суму коштів, має бути в судовому порядку визнаний недійсним. Тому позивач просила суд визнати недійсним- договір №86933-А/4 купівлі-продажу деривативу від 23.08.2019 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН». Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Стягнути з Відповідачів на користь Позивача сплачений судовий збір. Згідно ухвали судді Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року дану справу передано на розгляд за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Представником відповідача ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» подано до суду відзив згідно якого просив у вимогах позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав до суду пояснення згідно яких зазначив що позовні вимоги [PERSON] у справі №753/9538/20 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу деривативу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також просив розгляд справи здійснити у його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідача ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» в судовому засіданні проти вимог позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08.05.1992 року. 23.08.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» було укладено договір № 86933-А/4 купівлі-продажу деривативу згідно з яким Продавець зобов`язується передати Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити Дериватив. Згідно з п.3.1 Договору на дату укладення Договору Сторони визначили Ціну договору у розмірі 238 559,9 (двісті тридцять вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 90 копійок без ПДВ, що є еквівалентом 9 475,8 (дев`ять тисяч чотириста сімдесят п`ять) доларів США. На виконання умов Договору [PERSON] 28.08.2019 року сплатив на користь ТОВ «КУА ««Андере Ріхтінген» вказану вище суму, а саме 238 559,9 грн. 23.08.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» був підписаний Акт прийому-передачі Деривативу №86933-А/4, за яким продавець передав, а покупець прийняв Дериватив з наступними характеристиками: Назва - Форвардний контракт; Вид деривативу - з поставкою базового активу; Форма існування документарна; Продавець за Форвардним контрактом, код ЄДРПОУ - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖИТЛОВИЙ КОМПЛЕКС "НОВІ ТЕРЕМКИ", Код ЄДРПОУ: 40832467; Дата укладення- 23 серпня 2019 р.; Базовий актив деривативу - майнові права на квартиру [ADDRESS] ; Строк дії Форвардного контракту- До виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав; Дата реєстрації Деривативу на Товарній біржі - 23 серпня 2019 р. на ТОВАРНА БІРЖА «ПЕРСПЕКТИВА-КОММОДІТІ» (код за ЄДРПОУ 37732456); Кількість, штук - 1 (один). Згідно частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У частині третій\~статті 65 СК України\~передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі\~ № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі\~№ 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня\~\~\~\~ 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Відповідно до частини першої\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Із матеріалів справи вбачається що оспорюваний договір укладений між [PERSON] та ТОВ «КУА «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» не потребував нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації в силу вимог Цивільного кодексу України. Однак обґрунтовуючи свої вимог позивач зазначала про він укладений стосовно цінного майна, а отже була необхідна була письмова згода другого з подружжя на укладення такого правочину. В то же час грошові кошти, що були сплачені [PERSON] по Договору купівлі-продажу деривативу, не є предметом відчуження, адже не були предметом Договору купівлі-продажу деривативу, а виступили лише засобом платежу, тому й обов`язкової письмової згоди на укладення Договору купівлі-продажу деривативу другого з подружжя Законом не вимагається на відміну від договорів коли грошові кошти виступають предметом відчуження: договір дарування грошей, договір пожертви, договір позики грошових коштів. Відповідно до підпункту 14.1.45. статті 14 Податкового Кодексу Дериватив документ, що засвідчує право та/або зобов`язання придбати чи продати у майбутньому цінні папери, матеріальні або нематеріальні активи, а також кошти на визначених ним умовах. В даній справі активом виступають майнові права в об`єкті будівництва тобто право в майбутньому отримати квартиру за певними технічними показниками. Таким чином враховуючи правову природу укладеного договору не можливо стверджувати про укладення одним з подружжя договору на розпоряджання майном (грошовими коштами), що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного суд приходить до висновку про відсутності підстав для визнання відповідного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,\~\~ від 10 лютого 2010 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та таким, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно та

Outcome: dismissed