Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 03.07.2009 р., позивачі зазначили, що, відповідно до договору дарування від 28 травня 1996 року, Позивачу 1 на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений будинок розташовано на земельній ділянці розміром 1905 кв. метрів. Зазначений вище будинок та земельна ділянка навколо будинку, були власністю [PERSON] - баби Позивача 1. Відповідно до рішення Вільногірської міської ради народних депутатів № 17-ІІІ XXII від 17 травня 1995 року, [PERSON] у приватну власність, безоплатно, було передано зазначену вище земельну ділянку, розміром 1905 кв. метрів, з яких 905 кв. метрів - для ведення особистого підсобного господарства та 1000 кв. метрів - для присадибної ділянки, на якій і розташовано будинок та інші господарські споруди. Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України в редакції закону від 18 грудня 1990 р., № 561-XII, який діяв на момент укладання договору дарування житлового будинку, зазначеного вище, при переході права власності на будівлю і споруди, разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Таким чином, [PERSON], разом з відчуженим домоволодінням, придбала також право власності на земельну ділянку, зазначену в договорі, та в розмірі, зазначеному в договорі. Позивач 2 була невісткою [PERSON] та дружиною її сина, який помер в 1991 році, в зв'язку з чим, Позивач 2 здійснювала нагляд та догляд за [PERSON] до її смерті та постійно мешкала за зазначеною адресою в будинку Позивача 1. Відповідно до положень ст. 19 Земельного кодексу України в редакції закону від 18 грудня 1990 р. № 561-XII, який діяв до 01.01.2002 року, земельні ділянки громадянам у користування надавали для всіх потреб місцеві ради із земель, розташованих на їх території. В 1998 році, за заявою Позивача 2, їй у користування та обробку, Биківською сільрадою Криничанського району Дніпропетровської області було надано земельну ділянку розміром 0,15 га, яка безпосередньо примикала до земельної ділянки, на якій було розташовано домоволодіння Позивача 1, якою Позивач 2 постійно користувалась для вирощування городини. Факт користування Позивачем 2 зазначеною вище ділянкою підтверджується, зокрема, квитанціями № 70 від 07.04.1999 р., [NUMBER] від 24.04.2002 р., та № 18 від 21.05.2003 року про сплату Позивачем 2 за оренду землі, який отримував власник земельної ділянки - Биківська сільська рада Криничанського району, тобто договір фактично сторонами виконувався - Позивач 2 користувалася земельною ділянкою постійно, відкрито, за її цільовим призначенням, за що сплачувала відповідні кошти на користь власника земельної ділянки - Биківської сільради Криничанського району, яка ці кошти прийняла, тобто також фактично погодилась з договором. Більш того, на адресу Криничанської районної земельної комісії, сільським головою с. Биково Криничанського р-ну, було надіслано подання від 17.11.2004 р., відповідно до якого, Биківська сільрада рекомендувала надати в приватну власність 0,15 га землі [PERSON] - Позивачу 2, що знаходиться за межами с. Биково, на контурі № 2, тобто саме ту земельну ділянку, якою фактично й користувалась постійно Позивач 2. Інших земельних ділянок на території Биківської сільради Позивачу 2 не виділялось та в неї у користуванні ніколи не було. В 2005 році, Позивач 2 почала збирати документи, необхідні для отримання державного акту про право на земельну ділянку. Однак, у березні 2006 року, частково на земельній ділянці Позивача 1 та земельній ділянці Позивача 2 з'явились пакільці, призначення яких позивачам було невідомим, а через кілька днів, відповідач [PERSON], повідомила позивачам про те, що нею приватизована земельна ділянка в розмірі 0,15 га ріллі та зазначила її межі, які частково опинились на земельній ділянці, що знаходилась у власності Позивача 1 та частково на ділянці, що знаходилась у користуванні Позивача 2. З зазначеного вище приводу, Позивач 2 звернулась до Вільногірського міськвиконкому з метою отримати роз'яснення, щодо правомірності дій [PERSON], де комісійно, по межовим міткам, було встановлено факт часткового зайнятті [PERSON] земельної ділянки Позивача 1 по [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що факт порушення прав та інтересів позивачів щодо користування та володіння зазначеними вище земельними ділянками був очевидним, Позивач 2 звернулась до суду з адміністративним позовом, під час розгляду якого з'ясувалось, що [PERSON] отримала земельну ділянку розміром 0,1493 га у власність відповідно до розпорядження голови Криничанської районної державної адміністрації № 557-р-06 від 21.07.2006 року "Про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок у власність, виготовлення і видачу державних актів на право власності на землю громадянам. Провадження по адміністративній справі на цей час закрито за заявою позивачів. Позивачі вважають, що зазначене вище розпорядження Відповідача 2) не відповідає вимогам діючого законодавства України та є незаконним з наступних підстав. По перше: ділянка, якою фактично користувалась та сплачувала за це кошти Позивач 2, у неї не вилучалась та до резервного (державного) фонду не передавалась, її права користування земельною ділянкою незаконним ніхто не визнавав та спору з цього приводу не виникало та у встановленому законом порядку - тобто за рішенням суду, спір про право користування зазначеною земельною ділянкою, не вирішувався. По друге: частина земельної ділянки, яку передано у власність [PERSON] зазначеним вище розпорядженням, що оскаржується, знаходиться на території іншої адміністративної одиниці - [ADDRESS], а тому, приймати рішення щодо земельної ділянки на території міста Вільногірська, мав право тільки відповідний орган місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Більш того, щодо земельної ділянки в цілому, тобто в розмірі 0,1905 га, розташованої по [ADDRESS], є не скасоване, не змінене та у встановленні законом строки не оскаржене рішення Вільногірської міської ради від 17 травня 1995 р., яким зазначена земельна ділянка по [ADDRESS], вже передана безоплатно в приватну власність фізичній особі, у якої ця земельна ділянка по цей час у встановленому законом порядку не вилучалась, до державного (резервного) фонду в цілому чи в частині, не передавалась та прав на цю земельну ділянку після її передачі у власність, власник цієї ділянки не позбавлявся та від цього права не відмовлявся. Таким чином, під час винесення розпорядження Відповідачем 2), що оскаржується, не були відповідним чином перевірені та встановлені реальні межі земельних ділянок на місцевості, в тому числі тієї, що передана у власність [PERSON], не визначені власники та користувачі земельної ділянки, територіальна належність земельної ділянки, що передано у власність [PERSON], також не перевірено та не встановлено, згода фактичних користувачів суміжних земельних ділянок з тією, що отримала у власність [PERSON], не отримана та відповідним чином не зафіксована. Тобто, зазначені вище порушення діючого земельного законодавства є значними, що й призвело до прийняття незаконного по своїй суті та правовій природі розпорядження Відповідача 2), що оскаржується та надання у власність земельної ділянки Відповідачу 1), щодо якої вже було встановлено та існувало на момент видання державного акту про право власності на землю на ім'я [PERSON], право власності на частину та право користування - на іншу її частину за позивачами. Більш того, з 01.01.2004 р. вступив в силу новий ЦК України, після набуття законної сили яким, позивачами продовжувались фактично ті правовідносини щодо земельних ділянок, про які йшлося вище. Тобто, положення та норми зазначеного вище правового акту - ЦК України, мали враховуватись Відповідачем 2) при виданні ним рішення, що оскаржується а також при розробці та виготовленні проектної документації на земельну ділянку, щодо якої на цей час виник спір. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що вступив в силу з 01.01.2004 р., п.4., положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 377 ЦК України, що діє з 01.01.2004 р., тобто до отримання Відповідачем 1) державного акту, що оспорюється, до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення, у розмірі, встановленому договором. Договором дарування будинку, зазначеним вище, встановлено розмір земельної ділянки - 1905 кв. метри, яку Позивач 1 в силу норм законодавства, зазначеного вище, придбала у власність разом з домоволодінням за договором дарування. На підставі зазначеного вище, та відповідно до вимог ст. 19, 30 Земельного кодексу України в редакції закону від 18 грудня 1990 р. № 561-XII, ст. 377, 393 та п. 4. прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позивачі прохають: 1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Криничанської районної державної адміністрації № 557-р-06 від 21.07.2006 року "Про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок у власність, виготовлення і видачу державних актів на право власності на землю громадянам" в частині затвердження проекту, надання земельної ділянки розміром 0,1493 га у власність гр. [PERSON], виготовлення та видачу державного акту на право власності на землю на ім'я [PERSON]. 2. Визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], з підстав, викладених вище. 3. Усунути перешкоди в здійсненні позивачами їх права володіння та користування земельними ділянками, зазначеними вище, та зобов'язати [PERSON] звільнити їх та припинити користування ними у будь-який спосіб. 4. Стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів всі зазнані позивачами витрати, пов'язані з розглядом зазначеної вище справи в суді. Витребувати з Криничанського районного відділу земельних ресурсів кадастрову зйомку земельного масиву з зазначенням на ньому спірної земельної ділянки та визначенням межі між територією м. Вільногірська та Криничанським районом (Биківською сільрадою). Долучити до матеріалів зазначеної цивільної справи письмові докази, які надавались учасниками процесу під час розгляду адміністративного позову, справа № 2-а-12/08, [PERSON] та [PERSON] - до Криничанської РДА, що знаходилась у провадженні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області. В судове засідання позивачка, [PERSON], не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, з участю її представника [PERSON] (а.с.178,181). Враховуючи, що прізвище позивачки в різних документах зазначено неоднаково, а саме, як: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд враховуючи дані копії договору дарування від 28.05.1996 р. (а.с.9 т.1), копії паспорту громадянки Російської Федерації на ім'я [PERSON] (а.с.62 т.2), копії довідки про присвоєння фізичній особі - платнику податків, [PERSON], ідентифікаційного номеру [NUMBER] (а.с.180 т.2) - дійшов висновку, що правильне прізвище позивачки в україномовній інтерпретації - [PERSON]. Представник позивачки [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, проте сама була повідомлена належним чином про час та місце судового засідання, згідно поштового повідомлення про вручення судового виклику. (а.с.68 т.3) В судовому засіданні позивачка, [PERSON], яка одночасно є представником позивачки, [PERSON] (а.с.161,178,179 т.2), та представник [PERSON], адвокат [PERSON], який не обмежений в його повноваженнях, позовні вимоги та їх обгрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. З додаткових пояснень [PERSON] витікає, що в склад земельної ділянки, виділеної у власність [PERSON], відійшла частина земельної ділянки - близько 5 соток, якою користувалася вона. Їй залишилося близько 2 соток, до яких тепер вона не має доступу. На думку представника відповідачки [PERSON], адвоката [PERSON], під час виділення земельної ділянки у власність [PERSON] відповідач, Криничанська РДА, незаконно розпорядилася частиною земельної ділянки, яка входила в межі м. Вільногірська. Відповідачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності, з участі її представника, адвоката [PERSON] (а.с. 244 т.1, 159 т.2) Представник відповідачки, [PERSON], адвокат [PERSON], який не обмежений в його повноваженнях, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з його заперечень витікає, що [PERSON] земельна ділянка за рішенням Криничанської РДА була виділена на законних підставах із земель резервного фонду на території Биківської сільської ради. Ніяких доказів того, що Криничанська РДА розпорядилася землями, відведеними до м. Вільногірська немає. Оскільки, відповідно до рішення Вільногірської міської ради від 17.05.1995 р. про передачу земельних ділянок на території м. Вільногірська у приватну власність громадянам, в тому числі [PERSON], остання не оформила свої права на земельну ділянку по [ADDRESS], то і в подальшому ця земельна ділянка не перейшла у приватну власність. Представник підтримав письмові заперечення, які надавала відповідачка [PERSON] (а.с. 19 т.1) Відповідач, Криничанська РДА Дніпропетровської області, свого представника в судове засідання не направила, але неодноразово надавала заперечення на позов (а.с.20-22,50-52 т.1), де зазначала прохання про розгляд справу за відсутності її представника та зазначила наступні заперечення проти позову. Криничанська райдержадміністрація (Відповідач по справі) позов не визнає у повному обсязі, виходячи з таких підстав: 1. Предметом даної позовної заяви є оскарження, скасування розпорядження голови Криничанської райдержадміністрації, тобто - суб'єкта владних повноважень. Відповідно до ст. 17 КАСУ спори фізичних осіб чи юридичних осіб з суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності відносяться до компетенції адміністративних судів. За предметною підсудністю дана справа відноситься до адміністративної справи та повинна розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. Дана заява складена з порушенням вимог ст. ст. 104,109 КАСУ, посилання на норми адміністративного судочинства взагалі відсутні. У договорі дарування від 28.05.1996 року жилого будинку [ADDRESS] сторонами у даній угоді є [PERSON] та [PERSON], проте як з позовною заявою звертається громадянка [PERSON]. Даний факт є недопустимим та протиправним. Позивачі вже зверталися до Вільногірського міського суду з аналогічними вимогами (справи № 2-о- 12/08, № 2-а-8/09), відбулося декілька судових засідань з даного питання. 16 червня 2009 року Вільногірський міський суд виніс ухвалу про закриття провадження по справі № 2-а-8/09 на підставі клопотання позивачів (копія ухвали додається). Відповідно до ч. 3 ст. 157 КАСУ, повторне звернення з тією самою позовною заявою - не допускається. Позивачі посилаються на ст. 377 Цивільного кодексу України, яка визначає, що до особи яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Це означає, що особа, яка придбала будівлю чи споруду де-факто стає власником земельної ділянки, на якій розміщений об'єкт нерухомості, якщо не змінюється її цільове призначення і зазначені у договорі розміри. Після оформлення і реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, така особа набуває юридичного статусу власника землі. Необхідно зазначити, що земельна ділянка, яка оскаржується, не є земельною ділянкою, на якій розміщені об'єкти нерухомості. Позивачі не мають жодного підтвердження щодо юридичного статусу власника оскаржуваної земельної ділянки, оскільки не оформили і не зареєстрували державного акту на право власності на земельну ділянку. Посилання на те, що земельна ділянка належала громадянці на праві приватної власності, відповідно до рішення Вільногірської міської ради народних депутатів № 17-ІІІ/ХХІІ від 17 травня 1995 року, безпідставне і не відповідає вимогам діючого на той час ( і на теперішній час також) законодавства. Вільногірська міська рада мала розглянути заяву і у разі згоди замовити землевпорядній організації розробку проекту її відведення, і тільки після погодження даного проекту з відповідними органами мало бути прийняте рішення про передачу громадянці земельної ділянки у власність та виготовлення державного акту ( такий порядок передбачений статтею 17 Земельного кодексу України у редакції 1992 року). За додержання усіх вимог громадянка мала б усі права на земельну ділянку , а спадкоємці право її спадкувати. Рішення міськради було лише документом, який надавав право на отримання безкоштовно у власність земельної ділянки і аж ніяк не правовстановлюючим документом. У позові вказано, що [PERSON] разом з відчуженим домоволодінням придбала також право власності на земельну ділянку. Але слід враховувати, що документом, який підтверджує право власності на будівлю є зокрема договір дарування. Документом, який підтверджує право власності на земельну ділянку є державний акт (ст. 126 Земельного кодексу України). Стосовно правомірності користування [PERSON] земельною ділянкою розміром 0,15 га, то відповідно до ст. ст. 8, 24 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 13.03.1992 р., право тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Умови, строки, а також плата за оренду землі визначається за угодою сторін і обумовлюються в договорі. Таким чином, підтвердженням правомірного користування земельною ділянкою є договір укладений у письмовій формі з відповідним органом місцевого самоврядування. Позивач такого договору не надає, отже факт правомірного користування земельною ділянкою підтвердити документально не в змозі. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed