Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Павлинської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що в червні 2008 року вона придбала у громадянки [PERSON] належний їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Вказаний договір між ними було укладено в простій письмовій формі, тобто на той час посвідчено розписками [PERSON] від про отримання коштів за будинок. Після укладення в такий спосіб договору купівлі-продажу та передачі обумовленої суми коштів, громадянка [PERSON] передала позивачу правовстановлюючі документи на вказаний будинок. Крім того, 03.08.2012 року [PERSON] видала на ім`я матері позивача довіреність, посвідчену нотаріусом, відповідно до якої уповноважила мати позивача бути її представником з усіх питань, пов`язаних з оформленням правовстановлюючих документів на житловий будинок. В лютому 2008 року позивач разом з членами своєї сім`ї вселилася у вказаний житловий будинок та з того часу по теперішній час безперервно, відкрито, та на цілком законних підставах користується ним, несе витрати по утриманню вказаного житлового будинку в належному санітарно-технічному стані, проводить поточний та капітальний ремонт, сплачує передбачені законодавством податки та є там зареєстрованою. Крім того, у 2015 році позивач приватизувала земельну ділянку, надану для ведення особистого селянського господарства за адресою спірного будинку. На сьогоднішній день позивач має намір належним чином оформити право власності на вказаний житловий будинок за собою, однак не може цього зробити у зв`язку з тим, що строк дії виданої на ім`я її матері довіреності закінчився 03.04.2015 року, а власник будинку, [PERSON] померла [INFO] , що є підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, проте надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. В 17.06.2008 року [PERSON] , тобто позивач придбала у громадянки [PERSON] належний їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24.05.1999 року виконавчим комітетом Павлинської сільської ради житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] , що підтверджується оригіналом розписки про отримання коштів, оригінал свідоцтва про право власності на будинок та витягом з рішення про перейменування вулиць в с. Нові Шомполи. Вказаний договір між ними було укладено в простій письмовій формі, тобто на той час посвідчено розписками [PERSON] , оригінал якої додається. Після укладення в такий спосіб договору купівлі-продажу та передачі обумовленої суми коштів, громадянка [PERSON] передала позивачу правовстановлюючі документи на вказаний будинок, оригінали яких додаються. Крім того, 03.04.2012 року [PERSON] видала на ім`я матері позивача довіреність, посвідчену приватним нотаріусом, відповідно до якої уповноважила мати позивача бути її представником з питань оформлення правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується копією довіреності та копіями свідоцтва про народження та про шлюб позивача. У вищевказаному житловому будинку позивач та її сім`я зареєстровані, інші зареєстровані особи відсутні, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Павлинської сільської ради. Відповідно до довідок, позивач за адресою знаходження спірного житлового будинку, з 2008 року користується газопостачанням та водопостачанням. Крім того, у 2015 році позивач приватизувала земельну ділянку за адресою [ADDRESS] площею 0,1855 га надану для ведення особистого селянського господарства. 05.12.2015 року власниця будинку [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Спадкова справа після її смерті не заводилася. Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа наділена правом звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 року від 01 грудня 2004 року надано тлумачення, що поняття "охоронюваний законом інтерес", у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до статті 344\~ЦК України особа , яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито , безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність - одна з підстав набуття права власності. Суб`єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Як зазначено у ч. 8 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України правила статті 344\~ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, відповідно до ч. 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судовою практикою (Постанова Вищого господарського суду України від 6 червня 2007 р. у справі № 3/269) визначено наступні положення: відповідно до п.п. 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.04 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П.13. Постанови Пленуму можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що відкрите і безперервне володіння позивачем зазначеним об`єктом нерухомості перевищує 10 років, то позивач має право на визнання за ним права власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Критеріями необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю володіння, яке має бути добросовісним, відкритим, очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним: володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Таким чином, спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Враховуючи вищезазначене судом було перевірено законність вимог позивача та встановлено що позивач добросовісно, відкрито, володіє нерухомим майном на протязі більше 10 років - що й не заперечувалось відповідачем, суд вважає, що позивач дійсно набув право власності на зазначене майно, у зв`язку з чим, задовольняє позовні вимоги. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Outcome: approved