Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 22482, 03 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №DNH4TP97451546 від 29.06.2006 року [PERSON] (далі Відповідач) 29.06.2006 року отримав кредит у розмірі 2042. 50 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, наслідок чого виникла заборгованість. Представник позивача позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до укладеного договору №DNH4TP97451546 від 29.06.2006 року відповідач 29.06.2006 року отримав кредит у розмірі 2042. 50 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором установлені сторонами тривалістю п'ять років. Відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" виникла заборгованість. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, що суперечить вимогам статті 207, частині 1 статті 259, частині 1 статті 1055 ЦК України та частині 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 29.06.2006 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 29.06.2006 рокудомовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи представника відповідача про неознайомлення відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є обґрунтованими, а такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 29.06.2006 року. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 11.03.2015 р. по справі № 6-16цс15, від 10.06.2015 р. по справі № 6-698цс15, від 01.07.2015 р. по справі № 6-757цс15, від 04.11.2015 р. по справі 6-1926цс15,від 24.02.2016 року у справі №6-1824 цс15. Таким чином, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності є обґрунтованою виходячи з наступного. Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.110) 05 вересня 2009 року Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. 10 вересня 2009 року Орджонікідзевським районним судом міста Харкова було видано судовий наказ про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 5604, 20 грн. (а.с. 3) Отже, суд вважає, що в даному випадку перебіг позовної давності був перерваний 05.09.2009 року поданням позивачем заяви про видачу судового наказу. Тобто, подачею вказаної заяви строк позовної давності було перервано і позовна давність почалась заново. Проте, звернувся позивач із даним позовом до суду 10.04.2014 року, що вбачається із штампу на позовній заяві (а.с.1) та копії реєстру позовних заяв від 10.04.2014 року, тобто після спливу передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку, оскільки вказаний трирічний строк скінчився 05.09.2012 року. Також 05.09.2010 року скінчився і строк позовної давності передбачений п. 1) ч. 2. ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На вимогу відповідача, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності та передбачений п. 1) ч. 2. ст. 258 ЦК України спеціальний строк позовної давності в один рік і відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача судового збору, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 207, 256, 257, 258, 259, 261, 264, 267, 1055 ЦК України, ч.4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

Outcome: dismissed