Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 11.10.2019 року звернувся заступник прокурора Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради із вказаною позовною заявою та просить суд скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.06.2018 року № ОД 141181590853 щодо реконструкції квартири [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. від 24.07.2018 (індексний номер рішення: 42210505) про реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 692957851101); визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. від 20.02.2019 (індексний номер рішення: 45607284) про реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 69295781101); зобов`язати [PERSON] звільнити самочинно зайняту земельну ділянку, шляхом приведення самочинно реконструйованої квартири [ADDRESS] за власний рахунок у відповідність до технічного паспорту виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в 2007 році на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог заступником прокурора Одеської обласної прокуратури зазначено, що за інформацією Головного управління Держгеокадастру в Одеській області станом на 31.12.2012 року не зареєстровано державні акти та договори оренди на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно інформації Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеською міською радою рішень щодо передачі у власність або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не приймалось. Вказане свідчить на відсутність у [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка розташована під квартирою на першому поверсі багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] . У період з лютого по червень 2018 року [PERSON] проведено реконструкцію зазначеної квартири та збільшено площу з 52,7 кв.м. до 82,7 кв.м., що свідчить про зміну геометричних розмірів фундаментів квартири, тобто прибудову на земельній ділянці. На думку позивача [PERSON] внесено недостовірні данні до декларації про готовність об`єкта до експлуатації в частині інформації про документ, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та самочинна реконструкція проведена за рахунок земельної ділянки, яка у власність чи користування відповідачу не надавалась. З огляду на що, декларація про готовність об`єкта до експлуатації та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності підлягають скасуванню. Також на думку позивача скасуванню підлягає рішення державного реєстратора про зміну функціонального призначення зазначеного об`єкту нерухомого майна з квартири на нежитлове приміщення аптеки у зв`язку із неприйняттям реконструйованого об`єкту до експлуатації. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 21.11.2019 року у підготовчому засіданні розглядалась заява про забезпечення позову, з`явились представники Одеської обласної прокуратури та Одеської міської ради, підготовче засідання було відкладено на 16.01.2020 року. 21.11.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення аптеки загальною площею 82,7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] . 16.01.2020 року в підготовче засідання сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 07.02.2020 року. 07.02.2020 року заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту від 06.02.2020 року повернуто позивачу у зв`язку із несплатою судового збору, про що постановлено ухвалу. 17.02.2020 року судом розглянуто заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту від 14.02.2020 року без повідомлення учасників справи згідно вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, за результатами розгляду постановлено ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову. 17.02.2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 692957851101, а саме: нежитлове приміщення аптеки загальною площею 82,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] . 19.02.2020 року судом проведено підготовче судове засідання за участю представників Одеської обласної прокуратури, Одеської міської ради та [PERSON] розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, за результатами розгляду клопотання задоволено, розгляд справи відкладено на 05.03.2020 року. 04.03.2020 року представником [PERSON] подано відзив, яким відповідач не погоджується з позовними вимогами Одеської обласної прокуратури та зазначає про відсутність доказів на підтвердження порушення права Одеської міської ради діями відповідача, недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. 05.03.2020 року проведено підготовче судове засідання у справі за участю сторін та постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.04.2020 року. 16.04.2020 року сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 04.06.2020 року. 04.06.2020 року судом проведено відкрите судове засідання по суті справи за участю представників позивачів, відповідач у судове засідання не з`явився про час, день та місце судового засідання повідомлявся належним чином, розгляд справи відкладено на 24.06.2020 року. 24.06.2020 року проведено відкрите судове засідання по суті справи за участю сторін та відкладено розгляд справи на 19.08.2020 року. 19.08.2020 року судом проведено відкрите судове засідання по суті справи за участю сторін, розглянуто клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженої особи Одеської міської ради, представник Одеської обласної прокуратури позовну заяву підтримав у повному обсязі, представник [PERSON] позовну заяву не визнав у повному обсязі, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомлене належним чином до суду не зв`явилося, розгляд справи відкладено на 07.10.2020 року. 07.10.2020 року у зв`язку із проведенням дезінфекції та санітарної обробки приміщень Приморського районного суду м. Одеси судові справи не розглядались та розгляд справи відкладено на 10.11.2020 року. 10.11.2020 року представник позивача у судове засідання з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив. В судове засідання 07.12.2020 року представники позивача у судове засідання з`явилися, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивачів та відповідачів, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Громадянину [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлове приміщення аптеки, загальною площею 82,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . 31.07.2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1776 було набуто квартиру, загальною площею 52,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 05.02.2018 р. Управлінням ДАБК Одеської міської ради за заявою [PERSON] було зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД 061180361066 щодо проведення робіт із реконструкції квартири [ADDRESS] . В травні 2018 року [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція квартири [ADDRESS] без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, за адресою: [ADDRESS] », інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою в декларації не зазначалась з посиланням на п. 7 постанови КМУ від 13.04.2011 року №466. Як вбачається зі змісту зазначеної декларації про готовність об`єкта до експлуатації, заповненої [PERSON] , проведена реконструкція квартири за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа об`єкту складала 52,4 кв.м., за проектом реконструкції 82,7 кв.м. Відповідно до декларації на об`єкті виконано всі передбачені проектною документацією згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи, у тому числі щодо створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. В п. 11 вказаної декларації «Інформація про документ, що дає право на виконання будівельних робіт» зазначено повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД 061180361066 від 05.02.2018 року. В п.12 вказаної декларації [PERSON] зазначив, що дата початку будівництва 05.02.2018 року, дата закінчення 24.05.2018 року. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради під час перевірки відомостей, зазначених в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція квартири [ADDRESS] без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, за адресою: [ADDRESS] » порушень установлених вимог не виявлено та здійснено реєстрацію за № ОД 141181590853 від 08.06.2018 року. 24.07.2018 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцам Мариною Миколаївною на підставі технічного паспорту від 23.07.2018 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД141181590853 від 08.06.2018 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, загальною площею 82,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . 20.02.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяною Іванівною внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом внесення змін до розділу на об`єкт нерухомого майна щодо зміни функціонального призначення зазначеного об`єкту нерухомого майна з квартири на нежитлове приміщення аптеки та змінено адресу на [ADDRESS] , у якості підстав внесення змін зазначено технічний висновок б/н, виданий експертом [PERSON] , технічний паспорт б/н від 31.10.2019 року, виданий ФОП [PERSON] . Листом прокуратури Одеської області №05/1-2349вих19 від 09.07.2019 року повідомлено Одеську міську раду про порушення інтересів держави шляхом здійснення [PERSON] прибудови до п`ятиповерхневого житлового будинку без правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Одеська обласна прокуратура вважає, що органом місцевого самоврядування в особі Одеської міської ради та її виконавчих органів не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з огляду на що Одеська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до суду з позовом до громадянина Індії [PERSON] , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради з позовною заявою про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Відповідач не погоджується з позовною заявою та у відзиві від 04.03.20 р. зазначає про відсутність підтвердження порушення прав позивачів, не зазначення які саме права та інтереси намагається захистити позивач і як саме будуть захищені та поновлені такі права у разі задоволення позову. Стосовно вимог щодо скасування декларації, відповідачем зазначено, що під час реєстрації оскаржуваної декларації суб`єкт владних повноважень в силу покладених законом обов`язків повинен був перевірити відомості, зазначені в декларації, підстави введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію та сам об`єкт нерухомого майна. На думку відповідача державний реєстратор, реєструючи право власності на реконструйований об`єкт на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виконав свої обов`язки по реєстрації права власності на підставі документів, які відповідно до діючого законодавства, являлися правовою підставою для здійснення такої реєстрації. Також у відзиві зазначено, що позивачами не надано доказів на підтвердження того, що при реконструкції квартири відповідачем були недодержані архітектурні, санітарні, екологічні, протипожежні та інші вимоги і правила, а також здійснена зміна окремих конструктивних елементів житлового багатоквартирного будинку, що як наслідок впливає на міцність і безпечність. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності та забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року №3038-VI (далі Закон України № 3038-VI). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначена Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року (далі Порядок). Згідно до п. п. 17, 19, 20 Порядку реєстрація декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності". Декларація приймається в дозвільному центрі за місцезнаходженням об`єкта. Реєстрацію декларації здійснює Інспекція за місцезнаходженням об`єкта на безоплатній основі. Замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1. Замовник відповідно до закону відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації. Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. Згідно до п. 21 Порядку у разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації. Після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутися до Інспекції для реєстрації декларації. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 N 572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого з установленому порядку. Частина 2 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачає, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Як вбачається з позовної заяви, позивач в обґрунтування порушення інтересів держави та необхідності їх захисту зазначає, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме: законності набуття права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна та самовільного захоплення земельної ділянки, що належить територіальній громаді міста. Так, при реєстрації змін до розділу на об`єкт нерухомого майна, оскаржуваним рішенням державного реєстратора обмежено Одеську міську раду правом вільно розпоряджатись земельною ділянкою під самочинно реконструйованим об`єктом за адресою: [ADDRESS] , чим порушено інтереси останньої. Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Натомість, у відповідності до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня у справі № 916/1986/18, від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а суд приходить до наступних висновків. Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Разом з тим, після реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. Таким чином, після реєстрації права власності [PERSON] на реконструйований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. На підставі ст. ст. 125-126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 42 ЗК України визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №263/68/17 від 18.03.19 р. в разі приватизації громадянами квартир у багатоквартирному будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку. У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Надаючи оцінку посиланням на відсутність у відповідача у користуванні чи власності земельної ділянки для будівництва та експлуатації спірної прибудови, суд виходить з того, що чинним законодавством України, яке регулює правовідносини у сфері землекористування, не передбачена можливість оформлення у власність або у користування земельну ділянку для будівництва та подальшої експлуатації прибудови або балкону до квартири розташованої на першому поверсі багатоквартирного та багатоповерхового житлового будинку. З огляду на що, відповідачем на виконання положень чинного законодавства України вживались усі необхідні та передбачені заходи щодо приведення правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] у належний стан шляхом погодження будівельних робіт з виконавчим органом Одеської міської ради, введення прибудови до квартири до експлуатації, реєстрації права власності. Проте, щодо державної реєстрації зміни функціонального призначення квартири [ADDRESS] на нежитлове приміщення аптеки за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновків щодо недодержання вимог законодавства з огляду на наступне. У відповідності до п. 25 Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №289 від 06.11.17 р. реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації та функціонального призначення, розміщення в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення можлива без отримання містобудівних умов та обмежень. Рішенням Одеської міської ради від 17.04.2001 р. № 2153 XXIII затверджено «Положенням про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано- прибудованих та прибудованих приміщень в м. Одесі» (далі - Положення). Відповідно до п. 1.3. Положення дія даного Положення поширюється на реконструкцію (реконструкцію з розширенням) житлових та нежитлових приміщень в житлових будинках місцевих рад, відомчих і кооперативних житлових будинках зі зміною або без зміни функціонального призначення приміщень. Окремо, слід зазначити, що проведення перепланування та/або переобладнання приміщень, влаштування (чи зміну функціонального призначення) в існуючих житлових та громадських будинках вбудованих приміщень громадського призначення дозволяється проводити лише після отримання дозволу органу місцевого самоврядування, виданого в установленому законом порядку. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що реєстрація зміни функціонального призначення квартири [ADDRESS] , державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяною Іванівною від 20.02.2019 р. за відсутності дозволу органу місцевого самоврядування здійснена з порушеннями вимог законодавства, отже рішення державного реєстратора є незаконним та підлягає скасуванню. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81. ЦПК України). Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Позивачами не доведено правовий режим самочинного будівництва об`єкту нерухомого майна, що належить відповідачу на праві приватної власності, не надано доказів того, що спірна прибудова збудована з істотним порушенням державних будівельних норм, зокрема, ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», державних стандартів та правил, у тому числі протипожежних та санітарних. Надаючи оцінку посиланням на відсутність у відповідача у користуванні чи власності земельної ділянки для будівництва та експлуатації спірної прибудови, суд виходить з того, що чинним законодавством України, яке регулює правовідносини у сфері землекористування, не передбачена можливість оформлення у власність або у користування земельну ділянку для будівництва та подальшої експлуатації прибудови або балкону до квартири розташованої на першому поверсі багатоквартирного та багатоповерхового житлового будинку. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial