Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

30 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Березанського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, у якому просив зняти арешт, з нерухомого майна, що належить [PERSON] , накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження б/н від 07.04.2014 року, видавник Яриш Надія Василівна, Відділ державної виконавчої служби Березанського районного управління юстиції Миколаївської області (номер запису про обтяження 5264047 (спеціальний розділ), постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №12041808 від 20.03.2009 року, видавник ВДВС Березанського РУЮ (Костюк), реєстраційний номер обтяження 8830002 та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №34423763 від 21.09.2012 року, видавник державний виконавець Волощук О.О., відділ державної виконавчої служби Березанського районного управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 13149985. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що виконавчі провадження № 42831298, 12041808, 34423763, в рамках яких були накладені арешти на майно позивача, на даний час завершені та знищені, а тому на даний час немає необхідності у подальшому застосуванні арешту. Крім того, існування обтяження у вигляді арештів на майно позивача створює перешкоди йому в реалізації права власності. Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач та представник позивача адвокат Унгуряну С.І. не з`явилися, представник позивача адвокат Унгуряну С.І. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача Березанського РВ ДВС Агірова В. у судове засідання не з`явилась, відзив на позов до суду не направила, надала заяву від 03 грудня 2020 року про розгляд справи за відсутності представника відділу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.10.2020 року на все майно позивача [PERSON] накладено арешти та оголошено заборону на відчуження постановами державних виконавців ВДВС Березанського РУЮ Миколаївської області б/н від 07.04.2014 року, №12041808 від 20.03.2009 року та №34423763 від 21.09.2012 року (а.с.7-10). Як вбачається з відповіді Березанського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на адвокатський запит представника позивача Унгуряну С.І. , виконавчі провадження №42831298 (зведене виконавче провадження), №12041808, №34423763 завершені та знищені у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання (а.с.13). З довідок Березанського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ВП - спецрозділ від 22 жовтня 2020 року вбачається, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження: - ВП № 42831298 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/1403/48/12, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 16.03.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22350,18 грн. В рамках вказаного виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.04.2014 року накладено арешт на майно [PERSON] 29.09.2014 року державним виконавцем, на підставі п.2 ч.1. ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с.14-15); - ВП № 12041808 по примусовому виконанню виконавчого напису № 255, вчиненого нотаріусом Жовтневого нотаріального округу 13.03.2009 щодо звернення стягнення на майно, що належить [PERSON] для задоволення вимог АБ «Факторіал-Банк». 20.03.2009 року постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 12041808 накладено арешт на все майно боржника. 26.11.2010 року державним виконавцем, на підставі п.3. ч.1. ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у звязку із відмовою стягувача залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення (а.с.16-18). - ВП № 34423763 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/1403/48/12, виданого Березанським районним судом Миколаївської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22350,18 грн. В рамках зазначеного виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 34423763 від 21.09.2012 року накладено арешт на майно [PERSON] . 27.03.2013 року державним виконавцем, на підставі п.2 ч.1. ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с.19-20). Відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Тому у зв`язку із закінченням строків зберігання, зазначені виконавчі провадження було знищено у порядку передбаченому законодавством. Вказані факти підтверджені матеріалами справи. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положенням статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Слід зазначити, що позивачу належать об`єкти нерухомості, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з ч.1 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (в редакції, що діяла на момент накладення арешту). У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції що діяла на момент винесення постанов). Згідно з ч.4 ст.59 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду), підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду)у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Виходячи з викладеного та враховуючи, що за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved