Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернувся з до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991року. В обґрунтування поданої заяви заявник посилався на те, що він народився [INFO] в с. Шамлиг Таузького району, Азербайджан. З дня народження він разом з батьками проживали у с. Шамлиг. У квітні 1990 року, як біженці-переселенці, він зі своєю дружиною [PERSON] та двома дітьми: [PERSON], 1981 року народження, [PERSON], 1982 року народження, переїхали проживати до м. Павлограда Дніпропетровської області, де вони проживали за адресою: [ADDRESS]. З 01 червня 1990 року він перебував на військовому обліку в Павлоградському ОМВК Дніпропетровської області, як офіцер запасу, та з 01 січня 2002 року був виключений з військового обліку за досягненням граничного віку перебування у запасі. З 28 травня 1990 року по 22 листопада 1990 року він працював на Павлоградському механічному заводі. З 27 грудня 1992 року він був документований Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], у зв'язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], виданого 05.10.1976 року ВВС Таузького району, Азербайджан. За паспортом він був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. На виконання прийнятих у 1991 році Законів України "Про правонаступництво України", "Про громадянство України", розпоряджень Президента України від 18 квітня 1992 року № 60 та від 30 грудня 1992 року № 218, Міністерству внутрішніх справ було доручено внести в чинні паспорти громадян України (зразка 1974 року), які проживають на її території, написи "Україна", "України" - замість "СРСР", "Союзу радянських Соціалістичних Республік", починаючи з 01.06.1992 року. В його паспорті зазначені зміни були внесені. На протязі всього часу він мешкав з паспортом СРСР, з внесеними до нього змінами, паспорт громадянина України він не отримував, оскільки не мав постійної прописки. У цьому році йому виповнилося 64 роки, він має намір звертатися до управління ПФУ в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровської області з заявою для нарахування йому пенсії за віком, у зв'язку з чим йому необхідний паспорт громадянина України. Звернувшись до Павлоградського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про видачу йому паспорта громадянина України на підставі п. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України", він отримав лист-відмову за № 925 від 19.02.2915 року з посиланням на те, що ним не доведено факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом 13.11.1991 року, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду. У судовому засіданні представник заявника підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі, в своїх поясненнях спиралася на доводи, викладені в заяві. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви, вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів постійного проживання заявника на території України станом 24 серпня 1991 року. Вислухавши пояснення представника заявника, представника заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи та аналізуючи їх у сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Закон України "Про громадянство України" в редакції від 18.01.2001 року відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до пунктів 8 та 9 "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень", затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, процедура встановлення факту належності до громадянства України поширюється на громадян колишнього СРСР, які не мають відмітки про прописку, за відсутності такої відмітки факт постійного проживання може бути встановлений лише судом. У судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в с. Шамлиг Таузького району, Азербайджан. У квітні 1990 року, як біженці-переселенці, заявник разом зі своєю дружиною [PERSON] та двома дітьми: [PERSON], 1981 року народження, [PERSON], 1982 року народження, переїхали проживати до м. Павлограда Дніпропетровської області, де вони проживали за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією домової книги (а.с. 21-30). На протязі всього часу заявник мешкав із паспортом СРСР, з внесеними до нього змінами, та паспорту громадянина України не отримував, оскільки не мав постійної прописки. Звернувшись до Павлоградського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про видачу паспорта громадянина України на підставі п. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України", заявник отримав лист-відмову за № 925 від 19.02.2915 року з посиланням на те, що заявником не доведено факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом 13.11.1991 року, у зв'язку з чим заявник звернувся до суду з даною заявою. Факт постійного проживання [PERSON], [INFO], на території України станом на 24.08.1991 року підтверджується зібраними у справі наступними доказами. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 01 червня 1990 року перебував на військовому обліку в Павлоградському ОМВК Дніпропетровської області, як офіцер запасу, та з 01 січня 2002 року був виключений з військового обліку за досягненням граничного віку перебування у запасі, що підтверджується довідкою Павлоградського ОМВК Дніпропетровської області за № 3/399 від 04.02.2015 року та копією військового квитка [NUMBER] (а.с. 12-14). З 28 травня 1990 року по 22 листопада 1990 року заявник працював на Павлоградському механічному заводі, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 17-18). Крім того, заявник був документований Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], у зв'язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER], виданого 05.10.1976 року ВВС Таузького району, Азербайджан. На виконання прийнятих у 1991 році Законів України «Про правонаступництво», «Про громадянство України», розпоряджень Президента України від 18.04.1992 року № 60 та від 30.12.1992 року № 218, Міністерству внутрішніх справ було доручено внести в чинні паспорти громадян України (зразка 1974 року), які проживають на її території, написи «Україна», «України» замість «СРСР», починаючи з 01.06.1992 року. Ведення обліків внесення зазначених написів не було передбачено будь-якими нормативно-правовими актами. Зазначений напис наявний в паспорті заявника. На теперішній час заявник проживає без реєстрації у будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою голови Межиріцької сільської ради за № 260 від 10.02.2015 року (а.с. 10). Таким чином, зібрані у справі докази у своїй сукупності та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved