Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва було подано вказаний позов, в якому позивач просила щодо наступного. В порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на: - квартиру [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - автомобіль Hyundai i 10, 2009 р.в., державний номер [NUMBER]. В порядку поділу майна подружжя, залишити право власності за [PERSON] на: - квартиру [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - автомобіль Volkswagen CC, 2013 р.в., державний номер [NUMBER]. В обгрунтування позову зазначено наступне. Сторони уклали шлюб 14 серпня 1992 року. У період перебування у шлюбі сторонами було придбано, зокрема наступне майно: - квартира [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - автомобіль Hyundai i 10, 2009 р.в., державний номер [NUMBER]; - квартира [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - автомобіль Volkswagen CC, 2013 р.в., державний номер [NUMBER]. Вказане майно позивач просить поділити згідно з вищенаведеними позовними вимогами, посилаючись на норми СК України, в тому числі ст.ст.60, 63, 65, 69-71 СК України. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити вимоги цього позову з підстав, зазначених в його обгрунтування. Проаналізувавши наведені дані, враховуючи положення ч.2 ст.64 СК України, дослідивши всі інші матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Сторони уклали шлюб 14 серпня 1992 року (згідно з копією свідоцтва про укладання шлюбу, яка міститься в матеріалах справи). У період перебування у шлюбі сторонами було придбано, зокрема наступне майно (враховуючи наявні в матеріалах справи витяг - відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заперечення щодо змісту яких відповідачем не надано): - квартира [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - автомобіль Hyundai i 10, 2009 р.в., державний номер [NUMBER]; - квартира [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Проте, стороною позивача не доведено, що автомобіль Hyundai i 10, 2009 р.в., державний номер [NUMBER] та автомобіль Volkswagen CC, 2013 р.в., державний номер [NUMBER], були придбані на ім"я одного з подружжя в період вказаного шлюбу, посилання на конкретні обставини (дату, тощо) придбання цих автомобілів, як і на відповідні докази в позові відстуні, а отже позовні вимоги щодо цих автомобілі задоволенню не підлягають, в тому числі, у зв"язку з недоведеністю обставин, на які міститься лише огульне посилання у позові. При цьому, на думку суду сторона позивача не позбавлена можливості належним чином обгрунтувавши та зазначивши належні докази звернутися до суду з іншим позовом щодо цих автомобілів. При цьому судом було фактично враховано, що відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права, а відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України: у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази (при цьому стороною позивача не повідомлено та не надано доказів щодо наявності в неї складнощів з отримання будь-яких доказів щодо обставин придбання та належності спірного майна); клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі (проте, стороною позивача не було долучено відомості про неможливість отримання будь-яких доказів стороною позивача). Разом з тим, з положень ст.60 Сімейного Кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З положень ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України, вбачається, що у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Як роз»яснено у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11: вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду; за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми; у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому, жоден з подружжя не вчинив вищевказаних дій, отже неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, враховуючи також, що стороною позивача не надано доказів щодо дійсної вартості спірного майна. На підставі викладеного, враховуючи всі положення ст.ст.68-71 Сімейного Кодексу України, положення ст.61 ЦПК України, суд вважає, що належить позов [PERSON] задовольнити частково. В порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на ? частину: - квартири [ADDRESS]; - квартири [ADDRESS]; - гаражу [ADDRESS], 2; - гаражу [ADDRESS]. В порядку поділу майна подружжя, залишити право власності за [PERSON] на ? частину: - квартири [ADDRESS]; - квартири [ADDRESS]; - гаражу [ADDRESS], 2; - гаражу [ADDRESS]. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Відповідно до ст.88 ЦПК України належить: судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 3445 грн. стягнути на користь [PERSON] з [PERSON], решту судового збору зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial