Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] 03.09.2020 р. звернулись з позовною заявою в якій просять прийняти від [PERSON] відмову від своїх прав на належну йому ј частку в майні колгоспного двору (будинковолодінні) за адресою: [ADDRESS] в користь дружини [PERSON] , [INFO] та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на належну йому 1/4 частку в майні колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] , також просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою [ADDRESS] в тому числі на 2/4 частки будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смемер матері [PERSON] , яка померла [INFO] та на 1/4 частку колгоспного двору (будинковолодіння), від якої відмовився [PERSON] 1955 р.н. та визнати в цілому за [PERSON] [INFO] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудам, що за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачі не з`явилися, але подали заяви, у яких позов підтримали, просили про розгляд справи за їх відсутності. Представник Сілецької сільської ради в судове засідання не з`явився, але подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів та без фіксації судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Так, згідно Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. У п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно дост.328ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч. 4 ст.3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Із копії свідоцтва про право особистої власності на будівлі, яке видане 30.04.1990 року підставі рішення Кам"янка-Бузького райвиконкому № 85 від 26.04.1990 року вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] відноситься до суспільних господарств «колгоспний двір», головою якого є [PERSON] , дане будинковолодіння зареєстроване 30.04.1990 року Червоноградським МБТІ на праві власності за «колгоспним двором» у реєстрові книзі під № 33, головою якого є [PERSON] . З витягу погосподарської книги Сілецької сільської ради № 440 від 05.12.2019 року вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року по [ADDRESS] знаходилось господарство «колгоспний двір», головою якого є [PERSON] 1929 року народження а членами даного господарства є: [PERSON] - чоловік; [PERSON] - дочка; [PERSON] - зять. Таким чином, відповідно до вимог законодавства, яким встановлювалось правоволодіння «колгоспним двором» вищезазначений житловий будинок належить у рівних частинах (по 1/4 частці) наступним особам: [PERSON] - голова двору, її чоловіку - [PERSON] , їхній дочці - [PERSON] , їхньому зятю - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Сілецькою сільською радою, вбачається що [INFO] помер [PERSON] . Оскільки спадкодавець [PERSON] при житті заповіту не склав, тому належна йому 1/4 частки у житловому будинку [ADDRESS] як майні колгоспного двору в рівних частках прийняла [PERSON] та [PERSON] . Із заповіту, який складений 21.12.1999 року [PERSON] , підпис на якої нотаріально завірений секретарем Сілецької сільської ради, реєстровий № 38 вбачається, що остання на випадок своєї смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла своїй дочці [PERSON] . Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] померла [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відмовився від належної йому частки в майні колгоспного двору на користь дружини [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи нотаріус Щур Т.В. відмовив у видачі спадкового свідоцтва, що підтверджується відповідний листом № 44601-16 від 24.12.2019 р., з тих підстав, що житловий будинок, який має статус «колгоспного двору» не розподілений між його співвласниками і частки спадкодавців не зареєстровані у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав н нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав колгоспному двору і вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Outcome: approved