Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

05 вересня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти, зобов'язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. У забезпечення виконання договірних зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки житлового приміщення. Відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], а також виселення усіх її мешканців (т. 1 а.с.а.с. 1 - 4, 72 - 75). 29 жовтня 2012 року судом було ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позову - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (т. 1 а.с.а.с. 113 - 115, 157, 158). 24 квітня 2013 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2012 р. було залишено без змін (т. 1 а.с.а.с. 176, 177). 23 жовтня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи своєю ухвалою скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а.с.а.с. 202 - 204). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Відповідач, третя особа до суду не з'явилися, були повідомлені належним чином шляхом поміщення оголошення у засобах масової інформації. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (правонаступником якого є позивач) і відповідачем було укладено кредитний договір № 087/07-ФЛ/06, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 770 000,00 грн. під 15,5 % річних строком до 10.12.2024 р. (т. 1 а.с.а.с. 7 - 10). Того ж дня кредитні кошти фактично було отримано (т. 1 а.с. 11). Виконання відповідачем договірних зобов'язань з повернення кредитних коштів було забезпечено в повному обсязі іпотечним договором № 087/07/01/06 від 19.12.2007 р., укладеним між сторонами. Предметом договору іпотеки стала належна відповідачу на праві власності квартира [ADDRESS], а також договором поруки, укладеним з третьою особою (т. 1 а.с.а.с. 12 - 14). За змістом договору іпотеки підставою для виникнення у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання відповідачем договірних зобов'язань за кредитним договором у встановлені таким договором строки. З матеріалів справи вбачається, що ані відповідач, ані третя особа не виконували належним чином взяті на них зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач своїми письмовими вимогами просив погасити відповідача і третю особу. Такою вимогою відповідача також було попереджено про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки при невиконанні вимоги та непогашенні заборгованості (т. 1 а.с.а.с. 25, 26). Письмові вимоги відповідачем та третьою особою виконані не були, а розмір заборгованості станом на день звернення до суду склав 1 037 831,33 грн., з яких: 643 019,93 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 116 742,92 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 278 068,48 грн. - пеня за порушення строків повернення кредитних коштів (т. 1 а.с.а.с. 15 - 24). Відповідно до статей 11, 525, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається у письмові формі (статті 1054, 1055 ЦК), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (статті 3, 18 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV)). Згідно зі статтею 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності зі статтею 1050 ЦК у контексті положення частини 2 статті 1054 ЦК, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. За правилами статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 ЦК передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі статтями 546, 547, 573 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, що може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до статті 575 ЦК різновидом застави є іпотека. У відповідності зі статтею 1 Закону № 898-ІV іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За правилами статей 3, 18 Закону № 898-ІV, статті 574 у контексті статті 575 ЦК іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і статтями 577, 585 ЦК. Статтею 33 Закону № 898-ІV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у статтях 589, 590 ЦК. Відповідно до статті 39 Закону № 898-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки. Згідно зі статтею 41 Закону № 898-ІV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення у справі. Судом встановлено факти укладення кредитного договору, а також договору іпотеки у відповідності з вимогами чинного законодавства. Також встановлено факт невиконання відповідачем та третьою особою (на відміну від позикодавця) договірних зобов'язань за кредитним договором, що зумовило виникнення у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, зважаючи на зміст статті 591 ЦК, статей 36, 38, 39, 41 Закону № 898-ІV, за якими пріоритетним способом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду є публічні торги, суд вважає за необхідне задовольнити позов. Вирішуючи позов у частині вимог про виселення та скасування реєстрації мешканців житла, яке є предметом іпотеки, суд виходив з наступного. Так, у відповідності зі статтями 9, 109 Житлового кодексу України, статтями 39, 40 Закону № 898-ІV одночасне ухвалення з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення про виселення мешканців такого предмету іпотеки дійсно можливе. Між тим, оскільки позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного проживання за адресою майна, що є предметом іпотеки, відповідача та інших осіб, суд вважає ці позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У порядку статті 88 ЦПК суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію понесених судових витрат у сумі 1 820,00 грн. (т. 1 а.с.а.с. 5, 6).

Outcome: partial