Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

04.05.2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 11218,33 грн. 12.08.2014 року позивач змінив позовні вимоги, зменшивши ціну позову до 7553,01 грн.(а.с.64-69). В судовому засіданні представник позивача Юклевський Д.С. позов підтримав повністю і просив його задовольнити з тих підстав, що 06.02.2007 року позивач отримав кредит у сумі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак відповідач свої зобов»язання за договором не виконував, у зв»язку з чим заборгованість станом на момент звернення до суду 31.03.2014 року за мінусом суми стягенної наказом Краснолиманського міського суду Донецької області від 22.12.2008 року складала 7553,02 грн., з яких заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 5187,06 грн., заборгованість по комісії - 1530,10 грн., штрафи 500 грн.(фіксована частина) та 335,86 грн.(процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість в сумі 7553,02 грн. та судові витрати в сумі 243,60 грн. Відповідач позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у зв»язку з тим, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, обумовлений договором,відлік якого починається з моменту останнього дня дії платіжної картки( 28.02.2010 року), відповідач умисно, з метою збільшення штрафних санкцій, не застосовував на протязі більше 4 років жодних засобів для погашення кредитного зобов»язання, що призвело до значного збільшення суми заборгованості. Крім того, наголосив на тому, що жодних банківських операцій поза межами м. Красний Лиман не здійснював. В той час як довідка про рух коштів по кредитному рахунку свідчить про те, що нібито він користувався карткою у м. Краматорськ Донецької області. Дію кредитної картки не продовжував. Востаннє гроші на погашення заборгованості вносив в червні місяці 2009 року. Вислухавши пояснення сторін та перевіривши надані ними докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.02.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом приєднання(ч.1 ст.634 ЦК України), який складається із Заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до нього відповідач 06.02.2007 року отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки(а.с.11-17). Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, бо відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою, про захист його цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина 4 статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені). Надані позивачем докази свідчать про те, що між сторонами 06.02.2007 року укладено кредитний договір на який розповсюджується загальна позовна давність тривалістю у три роки (а.с.11-17). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу(постанова Верховного Суду України від 19.03.2014 року по справі № 6-14цс 14). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Відповідно до п. 3.1.1,5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки(місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці(поле МОNТН). В судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що строк дії платіжної картки, виданої відповідачу на підставі договору, не продовжувався і закінчився 28.02.2010 року(а.с.44-45). Востаннє платежі на погашення заборгованості по кредиту відповідачем було здійснено 05.06.2009 року.(а.с.8). А до суду з зазначеним позовом позивач звернувся 04.05.2014 року( а.с.24). При цьому суд враховує, що відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Тому враховуючи вимоги відповідача про застосування позовної давності до вирішення вказаних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та не підлягають задоволенню бо пред»явлені поза межами строків позовної давності.

Outcome: dismissed