Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 26.10.2021 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору міни земельної частки (паю), посвідченого 12.02.2004 приватним нотаріусом Черняєвою А.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 692. В обґрунтування позовних вимог вказала на такі обставини. На підставі\~розпорядження голови\~Куп`янської\~районної державної\~адміністрації Харківської\~області «Про\~затвердження розрахунків\~вартості земельної\~частки (паю)\~та її\~розміри в\~умовних кадастрових\~гектарах КСП\~«Петропавлівське» від\~15.08.1996\~за №\~307\~на ім`я\~ [PERSON] було\~видано сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай)\~серії ХР\~№0157010,\~який зареєстровано\~в Книзі\~реєстрації сертифікатів\~на право\~на земельну\~частку (пай)\~членів КСП Петропавлівське 10.11.1996 за № 310. З 1996 року на підставі договору оренди зазначеної земельної частки (паю) оригінал сертифікату було передано [PERSON] , однак, як виявилося, договір оренди, зареєстрований не був. 12.02.2004 позивач, знаходячись в тяжкому матеріальному стані, пов`язаному з лікуванням, погодилась на пропозицію [PERSON] та одержала від нього 1500 грн. в рахунок плати за оренду її земельної частки строком на 15 років. У 2020 році позивач звернулась до [PERSON] щодо сплати орендної плати за поточний рік за користування орендованою земельною ділянкою, однак отримала відмову у сплаті орендної плати та повернення земельної частки (паю). З метою розірвання договору оренди земельної частки (паю) позивач звернулась за юридичною допомогою та з листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №29-20-11.1-2115/0/19-21 від 18.03.2021 їй стало відомо, що відповідно до договору міни, зареєстрованого в реєстрі від 12.02.2004 за №692 сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР №0157010 переоформлено на ім`я [PERSON] . У зв`язку з тим, що про такий факт їй відомо не було, та вона не укладала будь-яких договорів на користь [PERSON] , 30.03.2021 нею до Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. \~ \~ \~ \~Ознайомившись у 2021 році у нотаріуса з договором міни, виявилося, що відповідно до умов цього договору від 12.02.2004 вона, тобто позивач, обміняла своє право на земельну частку (пай), посвідчене вищевказаним сертифікатом, на земельну частку (пай) розміром 6,4 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на землях Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, на належну [PERSON] пшеницю 4 класу у кількості однієї тонни. Згідно довідки від 12.02.2004, виданої Куп`янським районним відділом земельних ресурсів за №45, вартість земельної частки (паю) становить 45957 гривень 26 копійок. Згідно довідки від 12.02.2004 виданої Куп`янським районним управлінням сільського господарства за №64 вартість 1 тонни пшениці 6 класу становить 940 гривень. Посилаючись на те, що договір міни всупереч вимогам пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору, укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також недотримання вимог, що об`єктами обміну могли бути лише земельні ділянки сільськогосподарського призначення «за схемою пай на пай» та лише у випадку, передбаченому ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», враховуючи , що обмін здійснено не на земельну ділянку, а інше майно - пшеницю, просить визнати договір міни недійсним. Крім цього, позивач просить суд поновити строк позовної давності, оскільки про порушення права їй стало відомо у 2020 році при з`ясуванні причин несплати орендної плати, саме тоді вона довідалася, що від її імені укладено з [PERSON] від імені доручителя [PERSON] договір міни на вищевказану земельну частку (пай). Вказаний договір на руки їй не видавався, у період з 2004 року по 2020 рік вона вважала, що її земельна частка (пай) перебуває в оренді, та що між нею та Блохіним укладено договір оренди на земельну частку (пай). Ухвалою суду від 04.11.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 17.11.2021 від приватного нотаріуса Куп`янського районного нотаріального округу Черняєвої А.О. до суду надійшла заява за вих. № 803/01-16 від 12.11.2021 про розгляд справи без її участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Правом подати пояснення по суті спору не скористалася (а.с.31). 19.11.2021 від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких він зазначив, що оспорюваний договір міни було підписано ним та позивачкою у присутності приватного нотаріуса Черняєвої А.О., [PERSON] особисто було передано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР 0157010, нотаріусом було встановлено особи та перевірено дієздатність. Договір був підписаний у трьох примірниках, по одному для сторін та один залишився в матеріалах нотаріальної справи та на підставі цього договору права на право на земельну частку (пай) було переоформлено. Посилання позивача на порушення пункту 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України вважає необґрунтованим, оскільки дія мораторію на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) не поширювалася на можливість обміну на будь-яке інше майно. Нормативні акти, якими були встановлені обмеження у цій сфері правовідносин, були прийняті значно пізніше, ніж було укладено договір міни. Вважає, що договір міни було укладено у письмовій формі, зміст договору був перевірений приватним нотаріусом на відповідність його вимогам чинного на вказаний період законодавства та волевиявленню сторін, підписаний у присутності сторін та нотаріуса, позивачем при укладенні договору не було заявлено про наявність помилок чи порушення законодавства, та не заявлялося про наявність претензій протягом 17 років, отже підстави для визнання договору міни недійсним відсутні (а.с.35). 22.11.2021 до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Харченка І.М. надійшла заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відмову у задоволенні позову на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України, оскільки [PERSON] звернулася до суду після закінчення сімнадцяти років з дня укладення оспорюваного правочину. Посилання позивача на те, що про порушення свого права їй стало відомо у 2020 році, а з 2004 року по 2020 рік вона, нібито вважала, що її земельна частка (пай) перебуває оренді, є безпідставним, оскільки спірний договір міни було посвідчено нотаріально у присутності сторін, які його укладали. Зазначає, що Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31.03.2021 є неналежним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки не тільки не стосується предмета доказування по даній цивільній справі, а й не є фактом, на підставі якого позивач могла б обґрунтувати свої позовні вимоги (а.с.43-44). Того ж дня, 22.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач висловив незгоду з позовними вимогами з огляду на таке. Посилання позивача на укладення у 1996 році між нею та Блохіним договору оренди земельної частки (паю), на підставі якого йому було передано оригінал сертифікату, не відповідає дійсності. Оскільки самого договору оренди зазначеної земельної частки (паю), в якому відповідно до вимог п. 4 ст. 8 Земельного кодексу України у редакції від 22.06.1993 мали б бути визначені умови, строки, а також плата за оренду за угодою сторін, яка обов`язково оформлюється договором, та акту-приймання передачі права на земельну частку (пай), які б могли свідчити про укладення вказаного договору, та передачу за таких обставин відповідачу оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0157010, позивачем не надано. Твердження позивача про нездійснення реєстрації вказаного договору оренди також є неспроможним, оскільки на час його можливого укладення, тобто 1996 рік, договори оренди земельних часток (паїв) державній реєстрації не підлягали, оскільки на виконання Указу Президента України від 03.12.1999 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки», Кабінетом Міністрів України тільки 24 січня 2000 року було прийнято Постанову № 119 «Про затвердження порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)», Типовий договір оренди земельної частки (паю) було затверджено Наказом № 5 Державного комітету України по земельних ресурсах від 17.01.2000. Щодо визнання договору міни недійсним зазначає, що дійсно, 12 лютого 2004 року між [PERSON] та [PERSON] , що діяв на підставі доручення, посвідченого 23.01.2004 приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А.О. за реєстровим номером 241, від імені [PERSON] , було укладено договір міни. Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] поміняла своє право на земельну частку (пай) розміром 6,40 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на землях Петропавлівської сільської ради, на належну [PERSON] пшеницю 4 класу у кількості 1 (одна) тонна. Договір було підписано сторонами, у трьох примірниках, один з яких залишився на зберіганні у справах приватного нотаріуса Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвої А.О., інші два отримала кожна із сторін договору. Договір посвідчено нотаріусом, зареєстровано в реєстрі за № 692, підписано у її присутності, особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника перевірено. Отже, виходячи з цього, доводи позивача про неотримання примірника договору та ознайомлення з ним лише у 2020 році є сумнівними. Крім того, умови даного договору виконані в повному обсязі, оскільки відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-11.1-2115/0/19-21 від 18.03.2021, сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР 0157010 переоформлено відповідно до договору міни від 12.02.2004. Зазначає, що до договорів міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Зазначене знову підтверджує факт наявності саме у позивача сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХР 0157010, оскільки посвідчення відповідних правочинів, відповідно до п. 30 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції від 03.07.2003), проводиться лише за умови подання документів, які підтверджують права власності на майно. Зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору міни, не суперечать пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України у редакції, чинній на час укладення договору міни, а приписи статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) до спірних правовідносин не застосовуються, сторонами було досягнуто згоди щодо дотримання усіх істотних умов договору міни, право на земельну частку (пай) було зареєстровано за [PERSON] , жодних претензій з приводу вказаного факту від позивача протягом сімнадцяти років не надходило, що передбачає отримання нею майна за договором, а отже, на його думку, відсутні підстави для визнання договору міни від 12.02.2004, посвідченого приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 692, недійсним. Просить застосувати строк позовної давності, оскільки жодних поважних причин його пропуску позивачем не наведено (а.с. 60-68). 25.11.2021 до суду надійшло заява третьої особи [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовної заяви [PERSON] заперечує (а.с. 81). 25.11.2021 відповідачем [PERSON] до суду також надано заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги не визнає, у їх задоволенні просить відмовити (а.с.81). 29.11.2021 представником позивача адвокатом Биченком А.О. до суду подано відповідь на відзив, у якому зазначив, що посилання відповідача на можливість обміну не лише за схемою «пай на пай» спростовується постановою Харківського апеляційного суду від 05.10.2020 у справі № 629/1974/18-ц та не відповідає правовим висновкам Великої палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, позиції Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-172цс14, від 12.10.2016 у справі № 6-464цс16. Щодо строків позовної давності вважає, що не позивач повинен доводити поважність причини його пропуску, а відповідач має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (а.с.84-85). Ухвалою суду від 08.12.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність за участю представника адвоката Биченка А.О. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просив відмовити з підстав, зазначених у відповіді на відзив. Суд, заслухавши представників сторін, з`ясувавши думку третьої особи, дослідивши письмові докази, встановив фактичні обставини та відповідні правовідносини, які виникли у справі. За інформацією Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 18.03.2021 за вих. № 29-20-11, 1-2115/0/19-21 на підставі розпорядження голови Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області «Про затвердження розрахунків вартості земельної частки (паю)» та її розміри в умовних кадастрових гектарах КСП «Петропавлівське» від 15.08.1996 за № 307 на ім`я [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0157010, який зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) членів КСП «Петропавлівське» 10.11.1996 за № 310. Інформація щодо реєстрації договорів оренди на земельну ділянку частку (пай) на підставі сертифікату серії ХР № 0157010 не обліковуються. Згідно Книг реєстрації державних актів на право власності. Право постійного користування, договорів оренди на земельні ділянки станом на 01.01.2013 та за даними Державного земельного кадастру на підставі вищевказаного сертифікату земельна ділянка в натурі (на місцевості) не виділялася, державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався. Відповідно до договору міни, зареєстрованого в реєстрі від 12.02.2004 за № 692 сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0157010 переоформлено на [PERSON] (а.с.10). З копії договору міни, посвідченого 12.02.2004 приватним нотаріусом Куп`янського районного нотаріального округу Харківської області Черняєвою А.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 692, встановлено, що [PERSON] з однієї сторони, а [PERSON] , який діє на підставі доручення, посвідченого 23.01.2004 приватним нотаріусом Черняєвою А.О., від імені [PERSON] , з другої сторони, будучи попередньо ознайомленими з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій, склали договір, відповідно до умов якого [PERSON] поміняла своє право на земельну частку (пай) розміром 6,4 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої на землях Петропавлівської сільської ради , засвідчене сертифікатом серії ХР № 015710, на належну [PERSON] пшеницю 4 класу у кількості однієї тонни. Сторони погодили, що обмін здійснюється без доплати (а.с.12). Згідно з частиною другою\~статті 78 Земельного кодексу України\~(тут і далі в редакції станом на 01\~січня 2004 року, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору) право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до пункту «а» частини першої\~статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя\~статті 715 ЦК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої\~статті 5 Земельного кодексу України). Згідно з пунктом 15\~розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України\~громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що договір міни земельної ділянки укладений у період дії мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, оскільки з урахуванням положень\~статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», обміну підлягають тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай», з огляду на нижче наведене. Згідно із частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~та\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що дія заборони, передбаченої пунктом 15\~розділу X\~«Перехідні положення»\~Земельний Кодекс України,\~не поширювалась\~на міну,\~випадки спадкування\~та вилучення\~земель для\~суспільних потреб\~до внесення\~змін у\~Земельний Кодекс України\~06 жовтня 2004 року (ZELENCHUK and TSITSYURA v. UKRAINE, §§19, 21, ЄСПЛ, 22 травня 2018 року). У вказаному рішенні\~Європейський суд з прав людини\~дійшов висновку, що «законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). Суд доходить висновку, що на заявників як на фізичних осіб було покладено тягар нездатності органів влади дотриматися встановлених ними самими цілей та кінцевих строків. З огляду на непереконливість підстав щодо вибору найбільш обмежувальної альтернативи з доступних органам влади, а не менш обмежувальних заходів, Суд вважає, що тягар, покладений на заявників, є надмірним (§ 147).\~З огляду на зазначені міркування та ненадання Урядом достатніх аргументів для обґрунтування заходів, застосованих до землі заявників, Суд доходить висновку, що держава-відповідач вийшла за межі своєї широкої свободи розсуду у цій сфері та не забезпечила справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та майновими правами заявників (§ 148)». Тлумачення пункту 15\~розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України\~в редакції станом на 01 січня 2004 року, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору, свідчить, що заборона відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та земельних часток (паїв) не поширювалася на випадки укладення договорів міни таких земельних ділянок та не встановлювала обмежень щодо товару, який може бути предметом обміну на земельну ділянку. Зміни до пункту 15\~розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України\~щодо поширення мораторію на відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та земельних часток (паїв) на випадки міни земельних ділянок внесені Законом України №2059-IV «Про внесення змін до Земельного кодексу України» від 06\~жовтня 2004 року, тобто після укладення [PERSON] та доручителем [PERSON] - [PERSON] договору міни земельної ділянки. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ураховуючи відсутність законодавчо встановленої заборони здійснювати обмін земельної ділянки на інше рухоме чи нерухоме майно на момент укладення оспорюваного договору та беручи до уваги практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах, договір міни земельної ділянки на рухоме майно, укладений між [PERSON] та доручителем [PERSON] - [PERSON] 12 лютого 2004 року, слід вважати таким, що відповідав чинним на момент укладення договору вимогам\~Цивільного кодексу України\~та\~Земельного кодексу України. Подібні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження\~\~№ 14-66цс19) та Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 390/1153/17 (провадження\~ № 61-14979св18), від 21 січня 2020 року у справі № 227/1505/18 (провадження № 61-46973св18), від 01 жовтня 2020 року у справі № 390/1671/18 (провадження № 61-3564св20), від 12 листопада 2020 року у справі № 398/1684/18 (провадження № 61-17560св19), від 10 березня 2021 року у справі\~\~№ 325/1272/17, (провадження № 61-36849 св18), \~від 15.09.2021 у справі № 542/1945/17 (провадження № 61-6220св21). Суд не\~приймає до\~уваги посилання\~представника позивача\~на необхідність\~застосування до\~спірних правовідносин\~висновків,\~викладених у\~постанові Харківського\~апеляційного суду\~від 05.10.2020\~у справі\~№\~629/1974/18-ц,\~оскільки у\~відповідності до\~положень ч.\~6\~ст.\~13\~Закону України\~Про судоустрій\~та статус\~суддів суди мають враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції у іншій справі. Крім того, суд зазначає, що зазначена постанова апеляційного суду на даний час є предметом касаційного перегляду. Також судне приймає до уваги посилання представника позивача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-172цс14, від 12.10.2016 у справі № 6-464цс16, о скільки оспорювані\~у цих\~справах договори\~міни укладено\~ 29 грудня 2007 року, 28 січня 2012 року, 14 липня 2016 року, тобто після внесення змін Законом України №2059-IV «Про внесення змін до Земельного кодексу України» від 06\~жовтня 2004 року, а отже правовідносини є іншими, ніж у цій справі. Щодо заяви позивача про поновлення строків звернення до суду з цим позовом та заяви відповідача по застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд зазначає таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року\~в справі № 372/1036/15-ц (провадження 14-252цс18) зроблено висновок, що «виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог». Ураховуючи викладене, відсутні правові підстави для вирішення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed