Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частку автомобіля, визнання права власності на частку автомобіля, як частки в спільному майні подружжя, в якому зазначив, що з 30.06.2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 24.03.2016 року. В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль Hyundai Getz, за кошти отримані в кредит у АКБ „ТАС - Комерцбанк", які були надані банком [PERSON] у розмірі 15500 доларів США на строк з 30.03.2007 року по 29.03.2014 року під 11% річних. Позивачу та його родичам належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], яка 21.12.2007 року була ними продана за 70 000 доларів США. 29.12.2007 року з отриманих від продажу належної частки квартири позивачу, останній сплатив за придбаний відповідачем автомобіль 10 000 доларів США, решта кредиту у розмірі 5500 доларів США була погашена позивачем та відповідачем із спільних коштів сім'ї. Посилаючись на те, що ним була сплачена більша частка вартості спірного автомобільного за власні кошти, а решта частки вартості автомобіля сплачена за спільні кошти в період шлюбу, просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на 64,5 % частки спірного автомобіля, що еквівалентно 95 073 грн. від дійсної вартості автомобіля, визнати за ним право власності на 17,75 % частки спірного автомобіля, як частки в спільному майні подружжя, що в грошовому еквіваленті дорівнює 26163,50 грн. В судове засідання позивач не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не з'явилася, причину неявки суду не сповістила, про день і місце слухання справи завчасно повідомлялася, у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові конверти, повернуті на адресу суду з відміткою: „За закінченням терміну зберігання", заперечень до позовної заяви суду не надала, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.06.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24.03.2016 року. 29.03.2007 року, в період шлюбу, сторони придбали автомобіль Hyundai Getz, (кузов, рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Оскільки коштів на придбання автомобіля сторони не мали, 30.03.2007 року між АКБ „ТАС - Комерцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №0701/0307/64-196, за умовами якого банк надав останній в кредит у розмірі 15 500 доларів США, з 30.03.2007 року по 29.03.2014 року під 11 % річних. Згідно договору купівлі продажу від 21.12.2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] було продано належну їм на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], за 70 000 доларів США. 29.12.2007 року з отриманих від продажу належної частки квартири позивачу, останній сплатив за придбаний відповідачем автомобіль 10 000 доларів США, що підтверджується квитанцією, решта кредиту у розмірі 5500 доларів США, була погашена сторонами із спільних коштів сім'ї. Відповідно до висновку про вартість майна від 20.01.2017 року, дійсна вартість спірного автомобіля на теперішній час складає 147 400 грн. 24.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] Після розірвання шлюбу відповідач сховала автомобіль, позбавивши позивача права користуватися автомобілем який був придбаний за його особисті кошти і за спільні кошти подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подрудружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що кошти в сумі 10 000 доларів США, належали [PERSON] особисто, оскільки отримані внаслідок продажу квартири, що належала йому та його родичам на праві приватної власності, а різниця між вартістю спірного автомобіля (15500 доларів США) та вказаними особистими коштами позивача (10000 доларів США), що становить суму в розмірі 5500 доларів США, є спільними сумісними коштами подружжя в рівних частках. Визначаючи ідеальні частки в майні подружжя з урахуванням вимог ст.ст. 57, 60, 69, 70 СК України, слід навести наступні розрахунки: 64,5 % (15500 :100% =1550) (10.000:1555=64,5%) частки вартості спірного автомобіля внесені позивачем із коштів, що належали йому на праві особистої приватної власності, за продаж належної йому частки квартири. Тому 64,5 % вартості автомобіля належать позивачу на праві особистої власності та не є спільною власністю подружжя. Решта, а саме 35,5 % частки вартості автомобіля сплачена сторонами за спільні кошти в період шлюбу. Таким чином частка позивача в спільній вартості автомобіля складає 17,75 %. (35,5%:2). Загальна частка позивача в вартості автомобіля складає 64,5% + 17,75%= 82,25% З огляду на встановлені фактичні обставини, зокрема враховуючи походження грошових коштів, за які було придбано автомобіль та з урахуванням виниклих у сторін спірних правовідносин, суд вважає за можливе і доцільне визнати за позивачем право особистої приватної власності на 64,5% частки автомобіля Hyundai Getz, реєстраційний № [NUMBER], що еквівалентно 95 073 гр. від дійсної вартості автомобіля, визнати за позивачем право власності на 17,75 % частки автомобіля Hyundai Getz, реєстраційний № [NUMBER] як частки в спільному майні подружжя, що в грошовому еквіваленті дорівнює 26163,5 грн. [PERSON], як сторона на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ст. 88 ЦПК України на стягнення з відповідача понесених документально підтверджених витрат судового збору у розмірі 1212,37 грн.

Outcome: approved