Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернвася у Виноградівський районний суд із цією позовною заявою до відповідачки з тих підстав, що з відповідачкою вони перебувають у шлюбі, який був укладений 14.07.2012р. у Олешницькій сільській раді за актовим записом №9, від яких у сторін народилось двоє синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які проживають разом з позивачем та знаходяться на повному його утриманні. В подальшому, рішенням Виноградівського районного суду від 19.04.2016р. шлюб між сторонами був розірваний. Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач працює фельдшером Виноградівської станції екстреної медичної допомоги, має можливість належним чином забезпечити своїх дітей, постійно слідкує за станом їх здоров»я та розвитку, а відповідачка не може дати дітям належного виховання, оскільки більше часу проводить за кордоном, де час від часу телефонує дітям, окрім того, вона проживає там з іншим чоловіком, від якого є вагітною і достатньої матеріальної допомоги на їх утримання не надає, а тому позивач просить стягнути з неї аліменти в твердій грошовій сумі на утримання дітей в розмірі по 1.000,00 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, а також визначити місце проживання дітей разом з позивачем. До розгляду справи по суті в порядку ст.ст.27,31 ЦПК України позивач 25.01.2017р. подав до суду заяву про зменшення своїх позовних вимог, зокрема, у зв»язку із досудовим врегулюванням питання щодо утримання їх з відповідачкою дітей, зменшив розмір своїх позовних вимог в частині залишення без розгляду вимоги щодо стягнення з відповідачки аліментів на утримання дітей, про що судом 08.02.2017р. винесена відповідна ухвала, а відтак просив суд задоволити його вимоги лише в частині визначення місця проживання їх дітей разом з ним. Разом з тим, по вимогам по уточненому зустрічному позову про стягнення аліментів не заперечував проти їх задоволення. Відповідачка, не визнавши уточнені позовні вимоги позивача щодо місця проживання дітей, скориставшись своїми правами відповідно до вимог ст.123 ЦПК України звернулася 28.01.2017р. із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа- Орган опіки та піклування Виноградівської РДА про стягнення аліментів на дітей та дружину (про об»єднання з первісним позовом судом 08.02.2017р. винесена відповідна ухвала). Обгрнутовуючи свої зустрічні позовні вимоги позивачка вказала, що 14.07.2012р. у виконкомі Олешницької сільської ради Виноградівського району між ними був укладений шлюб за актовим записом №9, від якого у них народилися двоє синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 19.04.2016р. шлюб між ними розірвано, відповідно до даного рішення встановлено, що неповнолітні діти після розірвання шлюбу залишаються проживати з матір'ю. З метою забезпечення сім»ї позивачка знаходилась за кордоном з травня 2016 року до січня 2017 року для того, щоб мати змогу повністю забезпечувати всім необхідним своїх дітей. На даний момент вона перебуває в Україні та не планує знову повертатись за кордон. Під час її перебування за кордоном діти проживали з батьком, однак після її повернення додому, діти проживають разом з мамою. Позивачка вказує, що відповідач у добровільному порядку піклуватися про дітей не хоче, на жодні домовленості щодо виплати аліментів не погоджується, а самостійно забезпечувати дітей матеріально вона не має змоги, на даний час вона не працює, здійснює догляд за дітьми самостійно, а відтак просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] щомісячно в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на кожну дитину, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з н ього аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трьох років. В подальшому, до розгляду справи по суті в порядку ст.ст.27,31 ЦПК України вона зменшила свої позовні вимоги, зокрема, відмовилась від вимог щодо стягнення аліментів на її утримання, оскільки молодшому сину вже виповнилось 3 роки, а відтак просила задоволити її вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на кожну дитину, починаючи з 24.01.2017р. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА в судове засідання не з»явилась, проте 30.01.2017р. подала до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнала, справу просила розглянути у її відсутності. Одночасно із заявою надала Висновок органу опіки та піклування №03-19/276 від 26.01.2017р. щодо недоцільності визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін з позивачем. Отже, заслухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, інших доказів сторони та їх представники в судовому засіданні не надали, а відтак суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі достовірних доказів встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був укладений 14.07.2012р. у Олешницькій сільській раді за актовим записом №9, від яких у сторін народилось двоє синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які на даний час проживають разом з матір»ю. В подальшому, рішенням Виноградівського районного суду від 19.04.2016р. шлюб між сторонами був розірваний \\а.с.12\\. Зазначеним рішенням також визначено місце проживання дітей разом з матрі»ю. Суд вважає, що правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. Так, відповідно до п.2 ст.161 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов'язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати Обґрунтовуючи свої зменшенні вимоги у позові щодо визначення місця проживання їх дітей разом з ним, позивач послався нате, що їх сини [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають разом з ним та знаходяться на повному його утриманні, а відповідачка не може дати дітям належного виховання, оскільки більше часу проводить за кордоном, окрім того, вона проживає там з іншим чоловіком, від якого є вагітною і достатньої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а відтак є всі підстави для визначення місця проживання їх дітей саме з ним, проте суд не може погодитись з такими доводами, оскільки такі суперечать вимогам закону та встановленим у суді обставинам справи. Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989р. - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України передбачена рівність батьків щодо виховання своїх дітей, зокрема, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Встановлено, що сторони одружилися 14.07.2012р. у Олешницькій сільській раді за актовим записом №9, від даного шлюбу у сторін народилось двоє синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які проживають разом з матрі»ю. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є таким, коли суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними і допустимими доказами, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, правильно витлумачивши ці норми . Згідно ч.ч.4,5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Між тим, відповідно до вимог ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування (ст.19 СК України). При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Між тим, з Висновку органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації від 26.01.2017р. №03-19/276 вбачається, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з позивачем. При цьому орган опіки та піклування зазначив, що як позивач так і відповідачка мають свої будинки, де проживають разом із своїми батьками, умови проживання задовільні, по місцю роботи та проживання батьки характеризуються з позитивно. В наданій до суду своїй письмовій заяві про розгляд справи у його відсутності представник органу опіки та піклування також заперечив щодо задоволення вимог позивача, пославшись на дані зазначеного Висновку. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Отже, з огляду на встановлене у судовому засіданні, зваживши на малолітній вік дітей сторін, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог позивача [PERSON] щодо визначення місця проживання їх дітей саме з ним, а ті доводи, на які посилався позивач, не свідчать про наявність виняткових обставин, які-б дозволили розлучити малолітніх дітей сторін з матір»ю. При цьому суд виходить з принципу 6 Декларації прав дитини, згідно якого малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір»ю. Вирішуючи вимоги по зустрічному позову щодо стягнення аліментів суд вважає, що вони підлягають до повного задоволення з огляду на наступне. Так, правовідносини між сторонами з привоуд цих позовних вимог випливають із аліментних зобов"язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами главою 15 Сімейного кодексу України. Згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів (ч.ч.1-2 ст.182 цього-ж Кодексу), суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Зокрема, якщо суд встановить, що той з батьків, з кого стягуються аліменти, є інвалідом 1,11,111 групи, він повинен враховувати цю обставину для зменшення їх розміру. Крім цього, закон виходить з того, що суд має також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, яких згідно з нормами, закріпленими СК України, він зобов»язаний утримувати. Відповідач, як встановлено у суді, аліменти на утримання дітей не платить, іншої матеріальної допомоги позивачці не надає. Разом з тим, відповідач офіційно працевлаштований, працює фельдшером Виноградівської станції екстреної медичної допомоги. Окрім того, у платника аліментів інших дітей, батьків, яких згідно з нормами, закріпленими СК України, він зобов»язаний утримувати, не має. Обґрунтовуючи свої вимоги у позові позивачка вказала, що їй на даний час важко утримувати самій дітей, крім того витрати на їх утримання збільшуються, а відтак вона просить суд стягнути з відповідача аліменти на їх утримання в розмірі по 1\\3 частини всіх видів його заробітку на кожну дитину щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітніх синів [PERSON] та [PERSON], на даний час діти знаходяться на утриманні позивачки, що стверджується обставинами справи, які сторонами не оспорюються. Вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу на підставі поданих сторонами належних і допустимих доказів, якими обгрунтовуються їх вимоги і заперечення, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст.10,11,5-60 ЦПК України). Особа вправі вимагати судового захисту саме її порушеного права (ст.ст.2,11-15,30 ЦК України, ст.ст.3,4 ЦПК України). Між тим, ч.3 ст.181 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу . В суді встановлено, що відповідач має постійне місце роботи, а саме- працює фельдшером Виноградівської станції екстреної медичної допомоги, де отримує стабільну заробітну плату, у зв'язку з чим суд визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, відповідно до ст.183 цього Кодексу. За встановлених обставин, враховуючи стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, суд вважає, що уточнені зустрічні позовні вимоги підлягають до повного задоволення, з визначенням розміру аліментів саме у частці від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017р.» прожитковий мінімум дітей віком до 6-ти років визначений в наступному розмірі: з 01 січня по 30 квітня - 1355 грн., з 01 травня по 30 листопада - 1426 грн., з 01 грудня - 1492 грн. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.121 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Судові витрат на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог ст.ст.7,19,141,150,160,171,180,181,183,192 СК України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини та

Outcome: approved