Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, вказавши, що 07.06.2010 р. між ним та відповідачем був укладений договір № 009581, згідно з яким позивач, діючи за дорученням, від імені та в інтересах відповідача, здійснював певні дії, спрямовані на придбання для відповідача обумовленого товару. Для цього за умовами договору відповідачу необхідно було внести кілька платежів, та оплатити витрати позивача, після чого він мав право отримав дозвіл на суму 20000 грн. на придбання товару. 14.07.2010 р. між сторонами був укладений договір позики з додатком №1, відповідно до якого позивач взяв на себе обов'язок надати відповідачу у позику 20000 грн. з кінцевим терміном погашення 15.06.2015 р. Погашення мало відбуватись щомісячними платежами у сумі 333,34 грн. - в рахунок внесків, та 83,34 грн. - в рахунок адміністративних витрат. Ці внески та витрати були передбачені додатком №3 від 14.07.2010 р. до договору від 07.06.2010 р., який передбачав сплату відповідачем десяти чистих внесків у загальній сумі 3333,40 грн. та 833,40 грн. адміністративних витрат в рахунок погашення щомісячних платежів за договором позики від 14.07.2010 р. Відповідач 20000 грн. отримав, однак станом на 15.11.2012 р. сплатив внесків на загальну суму 11000,54 грн., а з грудня 2012 року став порушувати умови договору, внаслідок чого на вересень 2013 року у нього утворилась заборгованість у сумі 3333,40 грн. по внесках та 833,40 грн. по адміністративних витратах, а всього - на суму 4166,80 грн. Посилаючись на це, просив стягнути з відповідача зазначену суму та судові витрати. У судове засідання сторони не прибули, про місце та час розгляду справи повідомлені належно. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності його представника, позов підтримав, відповідач ставлення до позову не висловив, причину неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, на підставі такого. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З пунктів 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 3.1 договору позики №611/10 від 14.07.2010 р. судом встановлено, що позивач як позикодавець зобовязався надати відповідачу як позичальнику грошові кошти у сумі 20000 грн. у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, безоплатності та цільового використання, шляхом переказу їх на розрахунковий рахунок позичальника, а останній зобов'язався повернути таку ж суму коштів у строк до 15.06.2015 р., сплачуючи її щомісячними платежами відповідно до графіку. Згідно з цим договором, у разі порушення зобов'язань, взятих на себе позичальником, ним сплачуються штрафні санкції - штраф та пеня, передбачені пунктами 6.2.1, 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4 договору позики. Обов"язок сплатити штрафи у розмірі від 10% до 25% суми позики та неустойку у розмірі 0,5% від всієї суми позики за кожен місяць затримки виконання обов'язків передбачений також пунктами 6.4, 6.5, 6.6, 6.7, 6.8, 6.9 договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таке ж положення містить і пункт 2.2 договору №611/10 від 14.07.2010 р., згідно з яким позика вважається наданою з моменту списання грошових коштів з банківського рахунка позикодавця банківській установі, що обслуговує позичальника. Доказів того, що на розрахунковий рахунок відповідача у банківській установі, що його обслуговує, позивачем було перераховано 20000 грн., останнім суду не надано, як не надано і доказів на підтвердження часткового повернення відповідачем сум грошових коштів за договором позики, що ставить під сумнів правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості. Окрім того, положення договору позики, укладеного між сторонами, свідчать про те, що він за своєю природою є кредитним договором. Між тим позикодавцем грошових коштів може бути тільки особа із спеціальним статусом. Відповідно до ст.ст.1,4, ч.ч.1,3 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою, під якою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; фінансові послуги надаються фінансовими установами тільки на підставі виданої ліцензії. За змістом ч.4 ст.5 того ж Закону, можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції; юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. За змістом положень Порядку надання звітності фінансовими компаніями, довірчими товариствами, а також юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначену законами та нормативно-правовими актами Держфінпослуг або Нацкомфінпослуг можливість надавати послуги з фінансового лізингу, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27 січня 2004 р. N 27, юридична особа, яка за своїм статусом не є фінансовою установою, може надавати фінансові послуги (зокрема, надавати позики) тільки за рахунок власних коштів та за умови, що вона перебуває на обліку в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, а також подає спеціальну звітність щодо цих операцій до вказаного державного органу. Однак позивачем не надано ні доказів на підтвердження того, що він є фінансовою установою та має ліцензію на надання фінансових послуг, ні доказів того, що він як юридична особа, яка за своїм статусом не є фінансовою установою, перебуває на обліку в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та подає спеціальну звітність щодо цих операцій до вказаного державного органу, а тому має право надавати позики. Враховуючи наведені норми та встановлені обставини суд у задоволенні позову відмовляє. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed