Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] з посиланням на те, що житловий будинок [ADDRESS] , 1929 року побудови (переобладнаний в 1991 році в літню кухню, а згодом знесений) та житловий будинок, розпочатий будівництвом в 1964 році та закінчений будівництвом - 1991 році, належали до майна колгоспного двору, членами якого були [PERSON] , який помер [INFO] , та його сестра, [PERSON] , які набули права власності на житловий будинок, як майно колгоспного двору. 18 квітня 1991 року на вказаний житловий будинок на ім`я [PERSON] був виготовлений технічний паспорт, де житловий будинок 1929 року побудови був зазначений як літня кухня. 26 жовтня 1995 року рішенням виконкому Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області №36 „Про визнання права власності на житлові будинки громадян сіл Іванівка та Багатирка" було визнано право власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняла вона, спадкоємиця за заповітом, подавши заяву про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори. Інших спадкоємців немає. Реєстрація права власності на вказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація щодо державної реєстрації права власності на вищезазначений житловий будинок відсутня. 7 травня 2020 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім`я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на неї. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок А-1 загальною площею 62,10 м2, житловою площею 34,60 м ; колодязь питний №1. Вартість вказаного житлового будинку із господарськими спорудами становить 67690 гривень. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок приватизована та належала спадкодавці [PERSON] , право на яку вона (позивач) оформила, отримавши в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на вищевказаний житловий будинок (а.с. 59). Позивач в підготовче засідання не прибула, в позовній заяві та в заяві поданій до суду зазначила, що просить справу розглядати без її участі (а.с. 2-5, 59). Представник відповідача Іванівської сільської ради в підготовче засідання не прибув. Іванівська сільська рада направила до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, просить справу розглядати без участі представника (а.с. 51). Суд, розглянувши письмову заяву про визнання позову представником відповідача, та перевіривши матеріали справи, вважає, що визнання представником відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до виписки з погосподарської книги Іванівської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки (а.с. 11-15), довідки виконкому Іванівської сільської ради від 25 квітня 2019 року № 401 (а.с. 18) житловий будинок [ADDRESS], 1964 року побудови, відносився до майна колгоспного двору, на час припинення якого, у ньому проживала [PERSON] , яка набула права власності на вказаний будинок як на майно колгоспного двору. Її брат, [PERSON] , помер [INFO] . [INFO] [PERSON] померла (а.с. 8). До спадкового майна померлої належить житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який рішенням виконкому Іванівської сільської ради від 26 жовтня 1995 року №36 „Про визнання права власності на житлові будинки громадян сіл Іванівка та Багатирка" визнано за [PERSON] (а.с. 16). Проте, реєстрація права власності на який згідно відповіді КП КОР Південне БТІ до 01.01.2013 року не проводилась (а. с. 21) та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про речові права на вказане нерухоме майно відсутні (а.с. 54). Відповідно до копії технічного паспорту (а.с. 26-28), висновку про ринкову вартість майна (а.с. 29), копії державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 22) вказаний житловий будинок загальною площею 62,10 кв. метри, житловою площею 34,60 кв. метри, вартістю 67690 гривень розташований на приватизованій земельній ділянці, на якій також знаходяться колодязь № 1. З копії матеріалів спадкової справи (а.с. 40-47) встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернулася позивач, спадкоємець за заповітом, посвідченим 25 квітня 2007 року секретарем Іванівської сільської ради за реєстром № 43, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає (а.с. 17). 7 травня 2020 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які б свідчили про належність спадкового майна спадкодавцеві (а.с. 10). Іванівська сільська рада листом № 300 від 25 квітня 2019 року у відповідь на звернення позивача повідомила, що видача свідоцтв про право власності на ім`я померлих не передбачена (а.с. 20). Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220 ч. 1, 1223 ч. 3 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч.1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки [PERSON] за життя набула права власності на вищевказаний житловий будинок, тому позивач набула право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] останньої на даний житловий будинок, і оскільки відповідачем позов визнається, то його слід задовольнити. Оскільки позивач в позовній заяві вказала, що понесені судові витрати бере на себе (а.с. 2-5), Іванівська сільська рада до пред`явлення позову про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом не оспорювала цього права, відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про стягнення або розподіл судових витрат.

Outcome: approved