Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що 11.08.2016 року AT КБ "Приват Банк" отримав у власність квартиру, загальною площею 26.70 кв.м., житловою площею 19.50 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 13.04.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1151. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому [PERSON] , який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. На підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 Житлового кодексу України передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше, житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача. На виконання положення ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу України позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений строками строк. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] , який зареєстрований та проживає у квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] , зі зняттям з реєстрації місця проживання. В судовому засіданні представник позивача Гакаль Р.В. позов підтримав з зазначених підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Ухвалою суду від 03.12.2019 року витребувана в АТ КБ «ПриватБанк» копія кредитного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 29.11.2006 року, копія іпотечного договору від 29.11.2006 року. Ухвалою суду від 24.12.2019 року витребувана у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н.С. копія договору іпотеки, укладеного 13.04.2016 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд, заслухавши пояснення представника позивача Гакаль Р.В., перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом установлено, що 29.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно з яким [PERSON] були надані кредитні кошти сумі 14000дол. США на строк з 29.11.2006 року по 27.11.2026 року для купівлі квартири. 29.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та був укладений договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2006 року (а.с.55-57). Згідно з рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27.07.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.11.2006 року в розмірі 14051,56 дол.США звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] Суми шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та відмовлено у виселенні з квартири. 13.04.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» продало ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються постановою Апеляційного суду Сумської області від 10.09.2018 року (а.с.81-85) та матеріалами справи №592/8098/16-ц. 13.04.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем укладений договір іпотеки №DNTFLOK06629/D1125 з ТОВ «Естейт Селлінг» як іпотекодавцем (а.с.71-78). Предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна - квартири [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем перед іпотекодержателем. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавцем - ТОВ «Естейт Селлінг», що випливають з кредитного договору №DNTFLOK06629 від 26.05.2015 року. У зв?язку із укладенням між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки від 13.04.2016 року, договірних відносин між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» не виникало, кредитний договір не укладався. Отже, правовідносини з приводу погашення кредиту, забезпечення виконання зобов`язань за кредитом передачею майна в іпотеку склалися між ПАТ КБ "ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», а не між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку», викладеному в п.28 договору іпотеки (а.с.76), звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Отже, в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки 11.08.2016 року відбулося звернення стягнення на передане в іпотеку житло і ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-9). Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Згідно з ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію вимоги до [PERSON] про виселення з квартири протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а.с.7) та копію реєстру відправлень рекомендованих листів (а.с.10). Але докази вручення такої вимоги [PERSON] в матеріалах справи відсутні. При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 13.04.2016 року, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано [PERSON] за кредитним договором від 29.11.2006 року, а не за кредитним договором від 26.05.2015 року, в забезпечення виконання якого був укладений договір іпотеки 13.04.2016 року. [PERSON] уклав кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.11.2006 року для придбання спірного житла, а ПАТ КБ «ПриватБанк» набув у власність це житло на підставі договору іпотеки від 13.04.2016 року з ТОВ «Естейт Селлінг», який був похідним від кредитного договору №DNTFLOK06629 від 26.05.2015 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про виселення з житла без надання іншого постійного жилого приміщення.

Outcome: dismissed