Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, шлюб між ними було розірвано. Позивач зазначає, що відповідач з 19 липня 2016 року проживає окремо від нього та дітей. Діти повністю знаходяться на його утриманні. Зазначає, що має намір відвідати з дітьми країни ближнього та дальнього зарубіжжя, з метою оздоровлення та відпочинку, що розширить їх світогляд та добре позначиться на їх духовному, психологічному та інтелектуальному розвитку, як особистостей. Однак, Відповідачка відмовляється надати йому дозвіл на виїзд їх спільних дітей за кордон, вважає такі дії відповідачки безпідставними, а тому змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що між сторонам існує спір відносно дітей, який триває з 2015 року. На даний час відповідачка дійсно проживає окремо від дітей, оскільки позивач викрав дітей, чим позбавив її спілкування з ними. [PERSON] не проти оздоровлення дітей, з чим неодноразово зверталася до позивача з пропозицією. Представник відповідача зазначає, що звертаючись з вказаним позовом, [PERSON] не зазначає до якої саме країни, на який конкретно строк просить надати дозвіл та мету відвідування іноземної країни, що суперечить вимогам закону. Тому просила відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім"ї Фастівської міської ради Київської області в судовому засіданні проти позову не заперечував. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі є громадянами України та зареєстровані на території України. Судом встановлено, що з 05 грудня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено Свідоцтвом про одруження [PERSON] [NUMBER], виданим Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджено Свідоцтвами про їх народження [PERSON] [NUMBER] та [PERSON] [NUMBER], видані повторно Печерським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 13 вересня 2016 року. Як вбачається з рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року та Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У п. п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків, зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Так, позивач висуваючи свої позовні вимоги просить суд надати дозвіл [PERSON] та [PERSON] на тимчасові виїзди за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя з обов'язковим поверненням на територію України у супроводі батька [PERSON] без згоди матері [PERSON], до досягнення дітьми повноліття. Метою виїзду до іноземних країн є оздоровлення та культурний, духовний розвиток дітей. Як на підставу своїх вимог про надання дозволу на виїзд дітей за межі України з метою оздоровлення, а саме до Республіки Фінляндія, позивач посилається на запрошення від 02.002.2017 року. Між тим, як вбачається з запрошення, що позивач разом з дітьми запрошений до Республіки Фінляндія на 180 днів для багаторазового відвідування на протязі 2017 року, для здійснення дитячих оздоровчих заходів, відвідування дитячих розважальних та розвивальних центрів, відвідування музеїв та знайомство з культурними та духовними спадщинами Финляндії, що не свідчить про необхідність проходження оздоровлення малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] саме в Республіці Фінляндія в силу кліматичних особливостей даного регіону. В тойже час, з даного запрошення не вбачається в якому саме санаторії чи пансіонаті будуть перебувати діти на оздоровленні, та з якого по який час. Інших доказів на підтвердження вимог про виїзд дітей до іншої країни позивачем в ході розгляду справи суду надано не було. Також суд надає оцінку тій обставині, що між сторонами даної справи існують ряд спорів щодо місця проживання малолітніх дитини. Зокрема, у провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває справа 756/10165/16-ц за участі сторін про визначення місця проживання дітей (а.с. 33-35); справа 363/2212/17 про визнання протиправним та скасування рішення. Окрім того, позивачем не враховано, що надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку (початок й закінчення) діючим законодавством України не передбачено. Отже, у порушення встановлених вимог позивачем також не враховано визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди матері, не позбавленої батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди матері суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини (дітей), а пред'явлення таких вимог фактично направлено на позбавлення матері дітей можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними. Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed