Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та тимчасові виїзди дітей за межі України без згоди батька. Свій позов обґрунтовує тим, що вони у період з 2004 року по 2014 рік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 2014 року сторони проживають окремо, діти проживали з нею. 20.03.2015 року вона вийшла заміж за громадянина Російської Федерації [PERSON] та виїхала до м.Белгород, за місцем проживання чоловіка, народжувати їх спільну дитину, сини [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з відповідачем, оскільки останній не надав їй право вивезти дітей за межі України. Під час перебування позивача в м.Белгород, вона перераховувала кошти на утримання дітей на рахунок відповідача. Після повернення в м. Луцьк позивач зверталась до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України, однак останній такого дозволу не надає. Вона має змогу вивозити синів за межі України на відпочинок та оздоровлення Не зважаючи на це, відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд синів на відпочинок та відвідування родини її чоловіка, при цьому будь-яких вагомих та обґрунтованих причин не наводить. Посилаючись на наведене та із врахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, позивач просила суд надати їй дозвіл на оформлення дитячих проїзних документів для тимчасових виїздів за кордон неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON]; дозволити тимчасові виїзди за межі України неповнолітніх громадян України [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в супроводі матері - [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON] в період на 3 (три) роки у країни Шенгенської Угоди, Російську Федерацію, Республіку Білорусь, Туреччину, Єгипет; стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяв. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити із підстав, зазначених у письмових запереченнях. Представник Служби у справах дітей вважає, що позов підлягає до задоволення частково і слід надати позивачу дозвіл на оформлення проїзних документів для дітей та на їх тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері [PERSON] в період на 3 (три) роки двічі на рік, на літні та зимові канікули. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення часткового з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З пояснень сторін, матеріалів справи судом встановлено, що в період з 2004 по 2014 рік [PERSON] та [PERSON] проживали днією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO](а.с.7,8). З 2014 року сторони проживають окремо. Після припинення сімейних відносин спільні діти проживали разом з позивачем. 20.03.2015 року [PERSON] вийшла заміж за громадянина Росії [PERSON] та виїхала до м.Белгород, за місцем проживання чоловіка, народжувати їх спільну дитину(а.с.9-11). Відповідач дозволу на тимчасовий виїзд дітей [PERSON] та [PERSON] разом з нею не надав. Протягом перебування за кордоном позивач щомісячно перераховувала кошти на картку відповідача для утримання дітей(а.с.12-17). Як встановлено в судовому засіданні між батьками після завершення відносин склались стійкі неприязні відносини, які потягли за собою суперечки між ними щодо визначення участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми. Згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 22.12.2016 року, яке набрало законної сили13.02.2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Луцької міської ради про встановлення порядку участі у вихованні дітей позов задоволений частково: позивачу визначений спосіб участі у спілкуванні з малолітніми синами [PERSON] та [PERSON]: спільний відпочинок безперервно протягом усього періоду осінніх та зимових канікул та у літній період безперервно протягом 30 днів(а.с.56-59). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на виготовлення проїзних документів та виїзд дітей за межі України у добровільному порядку не надавав. При цьому, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що батько дітей не маючи для того вагомих підстав,свідомо не надає дозвіл на тимчасові виїзди дітей за межі України, що не сприяє мирному, спільному вирішенню питань, які виникають з приводу форм та методів виховання дітей з врахуванням передусім їх інтересів. Суд вважає, що в даному випадку батько дітей діє всупереч інтересам дітей, задовольняючи власні амбіції, маніпулює дітьми з метою помсти їх матері, свідомо позбавляє материнської любові, ласки та турботи. Згідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску. Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно до п.18 «Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» (в редакції затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №380) оформлення проїзного документу дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути здійснене на підставі рішення суду. Відповідно до „Конвенції про права дитини", прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дітей, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дітей. Отже, обставин, які обмежують право неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дітей, а тому, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та надати дозвіл [PERSON] на оформлення дитячих проїзних документів для тимчасових виїздів за кордон неповнолітніх дітей [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], без згоди батька [PERSON] та надати дозвіл на їх тимчасові виїзди за межі України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на 2017-2020 роки, а саме: двічі на рік в період з 29 грудня по 13 січня та у літній період безперервно не більше 30 днів в країни Шенгенської Угоди, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Туреччини, Єгипту. При цьому суд враховує, що у позивача в м.Луцьк проживає повнолітня дочка від першого шлюбу, позивач має у м.Луцьк нерухоме майно, що, на думку суду, передбачає необхідність її приїзду в Україну та належне виконання рішення суду саме щодо тимчасових поїздок дітей за кордон та своєчасного їх повернення за місцем проживання. На підставі ст. ст.88 ЦПК України суд приходить до висновку також, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 1102,40 грн. сплаченого судового збору. В решті позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст.141, 155 СК України, ст.313 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства» Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,«Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення»,

Outcome: partial