Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

07.09.2021 року заявниця звернулась до Київського районного суду м. Одеси із заявою про видачу обмежувального припису. Подану заяву мотивує тим, що на цей час вона є неповнолітньою (16 років) та внутрішньо переміщеною особою із зони проведення АТО. 21.01.2004 р. її мати - [PERSON] одружилися з моїм батьком - [PERSON] . Після реєстрації шлюбу мати отримала прізвище [PERSON] . [INFO] народилася вона. 29.11.2005 р. шлюб між моїми батьками був розірваний. Вона разом з матір`ю переїхала до м. Авдіївки Донецької області, а її батько залишився мешкати у м. Одесі. [INFO] батько помер. Після смерті батька залишилося, зокрема, наступне спадкове нерухоме майно: 1/3 частка трикімнатної квартири у [ADDRESS] , загальною площею 58,7 кв.м., у який на цей час проживають її бабуся та дідусь - [PERSON] та [PERSON] . З початком АТО ми з матір`ю переїхали з м. Авдіївки до м. Одеси. Але бабуся з дідусем нас обох (і навіть її одну) до себе не прийняли, заявили, що знати їх не хочуть. 11.02.2021 р. вона вже самостійно звернулася до нотаріуса і отримала свідоцтва про право на спадщину. Втім, свої повноваження співвласника вона реалізувати не може. Бабуся не пускає її на поріг. 27.08.2021 р. вона здійснила ще одну спробу вселитися. Згідно рапорта, складеного співробітниками поліції, її бабуся та дідусь знов відмовилися її впустити до спірної квартири. На цей час вона навчається у ПВНЗ "Одеській коледж комп`ютерних технологій "Сервер", який, згідно наданої довідки, студентів гуртожитком не забезпечує. Мати зараз не може знайти роботу і їм стало дуже важко винаймати житло. Іншого житла у неї взагалі немає, а у її матері є лише частка у праві власності на квартиру у місті Авдіївці, яке, згідно розпорядження КМУ від 7 листопада 2014 р. № 1085, віднесено до переліку населених пунктів, що знаходяться на лінії зіткнення. Вселення до квартири по [ADDRESS] відповідає загальним приписам сімейного законодавства, адже, згідно ст. 265 СК баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні представник заявниці подану заяву підтримав, просив її задовольнити з викладених підстав. Представник заінтересованої особи Сінчук Олени Григорівни проти задоволення заяви заперечував, просив у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на спотворені факти викладені у матеріалах заяви, та повідомив, що [PERSON] , [PERSON] вже не є співвласниками спірної квартири та з приводу вселення заявниці вже наявний спір у суді. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник заінтересованої особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні заяву підтримав, просив суд її задовольнити. Вислухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Судом встановлено, що заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є власником 1/9 частини вказаної квартири. Співвласникам даної квартири також були дідусь та бабуся заявниці [PERSON] , [PERSON] Станом на час слухання справи судові не було надано відомостей хто є власником інших часток квартири. Зі слів сторін інші частки квартири були продані [PERSON] , проте доказів цього судові також не надано. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); (п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Частиною 2 ст. 26 даного Закону № 2229-VIII також передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. До таких обмежень, зокрема, законодавець відніс усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи, тощо. Проте, як вбачається з матеріалів справи право власності на спірну квартиру є не спільною сумісною, а спільною частковою власністю. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами, не надано доказів, що у заявниці немає іншого нерухомого майна, що її мати перебуває у скрутному матеріальному становищі, та не може наразі її утримувати, також не надано доказів хто наразі є співвласником спірної квартири. В ході судового засідання представником заявниці було повідомлено, що в неї є частка в квартирі, яка є більшою за площею. Проте в ній проживає недієздатна особа та вона боїться туди вселятися, проте доказів вказаного також судові не надано. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що заявниця на час звернення із заявою про вчинення обмежувального припису в квартирі не проживала та між сторонами наявний спір щодо користування нею Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованими особами відносно заявника, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд приходить до висновку що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed