Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» (далі ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька») про відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що з 23 лютого 1995 року по 23 січня 2006 року він працював підземним шахтарем прохідником на ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька», загальний стаж роботи становить 23 роки 8 місяців. Після неодноразового стаціонарного лікування у закладах охорони здоров'я, він був вимушений звернутися до лікарні для встановлення факту професійного захворювання. У зв'язку з отриманим професійним захворюванням 06 січня 2006 року було складено акт розслідування професійного захворювання №9, МСЕК було встановлено 3 групу інвалідності, ступінь втрати працездатності склала 40 %. Позивач вважає, що отриманні ним професійне захворювання, що призвело до втрати професійної працездатності і отримання третьої групи інвалідності винен відповідач, так як не створив безпечних і нешкідливих умов праці. Внаслідок чого йому було заподіяно значної моральної шкоди, розмір відшкодування якої, враховуючи характер та обсяг фізичних та душевних страждань, характеру його немайнових втрат він оцінює у 100 000 грн. Позивач позовні вимоги підтримав, з мотивів викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Щодо заочного розгляду справи, то не заперечує. Представник відповідача ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача та з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Відзив на позовну заяву до суду не надавав. Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки позивач [PERSON] 23 лютого 1995 року прийнятий прохідником підземним з повним робочим днем в шахті на ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» на підставі наказу №335-к від 23 лютого 1995 року. 23 січня 2006 року звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (наказ №150-к від 23 січня 2006 року. (а.с. 10-17). Згідно висновку лікарсько-експертної комісії від 20 грудня 2005 року №9851 [PERSON] був обстежений 2 неврологічним відділенням з 07 лютого по 20 лютого 2005 року та встановлений діагноз основний: хронічна вертеброгенна попереково-крижовий раділокупатія на стадії тривалого загострення з больовим і м'язово-тонічним синдромом. Захворювання виробниче. Супутній діагноз остеохондроз з прострузією дисків. Спонділез. Спонділоартроз. (а.с.18) 06 січня 2006 року був складений акт №9 розслідування хронічного професійного захворювання хворого [PERSON] з діагнозом хронічна вертеброгенна попереково-крижовий раділокупатія на стадії тривалого загострення з больовим і м'язово-тонічним синдромом. Згідно даного акту причиною професійного захворювання є вплив факторів важкості праці та вплив незадовільних кліматичних умов на робочому місці в професії підземний проходчик. (а.с.19-20) Згідно довідки МСЕК серії ДОН -05 №144281 від 18 січня 2006 року [PERSON] встановлена первинно третя група інвалідності. Протипоказаний важка фізична праця, робота в підземних умовах. (а.с.21) З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії ДОН -04 №046956 від 18 січня 2006 року вбачається, що у [PERSON] 40 % втрати професійної працездатності з 18 січня 2006 року. (а.с.22) 24 березня 2006 року позивач отримав посвідчення інваліда ІІІ групи. (а.с.23) Виписками з амбулаторної картки хворого [PERSON] підтверджується, що позивач з 2005 року неодноразово проходив курси лікування з діагнозом хронічна вертеброгенна попереково-крижовий раділокупатія. Зокрема: з 23 серпня по 01 вересня 2007 року, з 22 червня по 05 липня 2009 року, з 01 березня по 12 березня 2010 року, з 15 грудня по 25 грудня 2010 року знаходився на лікуванні на денному неврологічному стаціонарі ЦГБ №24; з 01 квітня 2012 року по 09 квітня 2012 року лікувався в денному неврологічному стаціонарі ЦПМСП №6; з 08 лютого 2013 по 28 лютого 2013 року амбулаторне лікування у невропатолога; з 26 червня 2017 року по 07 липня 2017 року знаходився у денному стаціонарі амбулаторії №3. (а.с.24-32) Відповідно до вимог статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ч.ч.1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Конституційний Суд України своїм рішенням № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року по справі № 1-32/2008 визначив, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XІV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Факт наявності ушкодження здоров'я позивачу підтверджений висновком МСЕК, яким позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, актом №9 розслідування хронічного професійного захворювання від 06 січня 2006 року, виписками з амбулаторної картки хворого, що дає підстави суду визнати факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року, визначено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. У відповідності зі ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя й здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві й професійних захворюваннях. Таким чином, судом встановлено, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання ним трудових обов'язків на ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька», а тому заподіяна йому моральна шкода випливає з трудових правовідносин, і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Таким чином, враховуючи положення ст. 2 Кодексу законів про працю України, позивач, працюючи у ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька», мав право на здорові та безпечні умови праці, мав право на матеріальне забезпечення на випадок повної або часткової втрати працездатності. Як встановлено судом та підтверджується медичними документами, дослідженими в судовому засіданні, внаслідок отриманих травм позивач відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, постійно потрібно приймати ліки, не має можливості вести активний спосіб життя, через отриманні проблеми зі здоров'ям він не має можливості допомагати по господарству своїм рідним. Покращення в стані здоров'я не відбувається. Такі обставини в сукупності викликають моральні страждання, які тривають значний час. Отже, позивач внаслідок стійкої втрати професійної працездатності позбавлений можливості щодо реалізації своїх звичок та бажань, ушкодження його здоров'я призвело до негативних наслідків морального характеру, що потребує додаткових зусиль для організації життя. Суд встановив, що обставини заподіяння позивачу моральної шкоди, викладені в позовній заяві, так і в судовому засіданні, повністю підтверджуються наданими письмовими доказами. Як роз'яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховує глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 40%, характеру ушкодження здоров'я, що є незворотнім, у зв'язку з чим він вимушений постійно проходити лікування у невропатолога, вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. і цей розмір суд вважає таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права не понесені судові витрати по сплаті судового збору у зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Частиною 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути на користь держави з відповідача судовий збір.

Outcome: partial