Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

29 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати і моральної шкоди, в зв»язку з незаконним його звільненням з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 17.08.2015 року позивач змінив свої позовні вимоги і остаточно просив поновити строк звернення до суду, скасувати наказ про звільнення, поновити його на робота у зв»язку з незаконним звільненням на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 1000,0 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю і суду показали, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.07.2011 року по 27.04.2015 року і працював в якості слюсаря теплових мереж 4 розряду виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа» обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго». 27.04.2015 року його було звільнено з роботи згідно п.4 ст.40 КЗпП України нібито за прогул, скоєний ним 24.04.2015 року. 27.04.2015 року він був запрошений на засідання профспілкового комітету, на якому розглядалося подання директора ВО «КТМ» про його звільнення, однак рішення йому ніхто не оголосив, лише члени комітету повідомили, що він може працювати спокійно. Однак 27 квітня 2015 року його запросили у відділ кадрів та вручили трудову книжку, в якій було вказано, що його звільнено з роботи за вчинення прогулу без поважних причин на підставі наказу № 61-к від 27.04.2015 року. При цьому в журналі видачі трудових книжок йому запропонували написати дату її отримання 27.04.2015 року, що він і зробив після того, як в його присутності та присутності його матері було проведено виправлення раніше внесеного запису про звільнення. Остаточний розрахунок він отримав 29.04.2015 року, а копію вказаного наказу про звільнення він отримав в травні місяці 2015 року. Даний наказ вважає незаконним у зв»язку з тим, що відповідачем було порушено встановлений порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності - відповідач без будь-яких підстав прийшов до висновку про те, що він 24.04.2015 року на протязі робочого дня більше 3 годин без поважних причин був відсутній на робочому місці. В той же час він наполягає на тому, що без поважних причин дійсно на робочому місці не знаходився трохи більше 1 години, бо до обідньої перерви разом з членами бригади виконував свої обов»язки і робоче місце не покидав. Після обідньої перерви разом з бригадою продовжив виконання обов»язків, але приблизно о 14 годині 45 хвилин між ним та майстром [PERSON] виникла сварка, після якої він написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати і приблизно о 15 годині залишив робоче місце. До суду звернувся за захистом свої прав лише 29.05.2015 року, вважаючи, що такі строки обраховуються з моменту отримання остаточного розрахунку, який він отримав 29.05.2015 року. Тому враховуючи викладене, а також те, що незаконним звільненням його з роботи порушено не лише його права, а і права його новонародженої дитини, яка у зв»язку з цим та існуючою у державі складною економічною обстановкою позбавлена засобів до існування, просив визнати причину пропуску строку до суду поважною, та відновити йому такий строк, а позов задовольнити повністю. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали повністю і дали суду аналогічні один одному пояснення про те, що дійсно позивач працював в ВО «Краснолиманська тепломережа» обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в якості слюсаря теплових мереж 4 розряду з 01.07.2011 року по 27.04.2015 року. У зв»язку з відсутністю позивача на робочому місці 24.04.2015 року більше 3 годин, 27.04.2015 року відповідачем було видано наказ за № 61-к, згідно якого відповідача було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України(відсутність на робочому місці без поважних причин більше 3 годин). Позивача з вказаним наказом було ознайомлено в день його видання - 27.04.2015 року і в цей же день йому було вручено трудову книжку, в якій дійсно змінювався перший запис про звільнення. Не заперечують того, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено не в день звільнення з роботи, а після 28.04.2015 року коли було направлено до банку платіжне доручення про перерахування вказаних платежів на картковий рахунок позивача. Вважають встановленим в судовому засіданні з пояснень свідків, що на протязі робочого дня 24.04.2015 року позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин 3 години 20 хвилин, а тому наказ являється обґрунтованим. Та обставина, що позивач неправильно обрахував строк звернення до суду і на його утриманні перебуває новонароджена дитина не являються поважними причинами пропуску вказаного строку. А тому вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановлений спосіб, в судове засідання не з«вився, про причини своєї неявки суд не повідомив, тому на підставі ст. 169 ЦПК України суд розглянув справу у його відсутності(а.с.68,83) Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив, що позивач з 01.07.2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і до 27.04.2015 року працював в якості слюсаря теплових мереж 4 розряду ВО «Краснолиманська тепломережа». На підставі наказу директора ВО «Краснолиманська тепломережа» № 61-к від 27.04.2015 року «Про припинення трудового договору» [PERSON] було звільнено з роботи з 27.04.2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв»язку з відсутністю на робочому місці більше 3 годин(з 10-30 до 16-00 години 24.04.2015 року)- а.с.6,8. Зазначений наказ до теперішнього часу не скасований. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з наступними змінами та доповненнями, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з»ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1,148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Також пунктом 24 постанови роз»яснено, що передбаченим п.4 ст. 40 КЗпП прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого для без поважних причин(наприклад, у зв»язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов»язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу у зв»язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Крім того, відповідно до ч.1 ст..43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1,2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу(профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу розглядається у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з»явилися на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах п»ятнадцятиденного строку. У разі повторної неявки працівника(його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Перевіривши позовні вимоги [PERSON] зібраними по справі доказами, суд дійшов висновку про те, що позивач повністю довів свої вимоги наданими по справі доказами, а відповідач навпаки не надав доказів своїх заперечень. Так судом було встановлено, що відповідно до наказу № 61 від 27.04.2015 року директора ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго» позивач було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України відсутність 24.04.2015 року на роботі без поважних причин більше 3 годин порушення, тобто відповідно до вказаного наказу з 10 годин 30 хвилин до 16 годин 00 хвилин(а.с.6). В той же час допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] дали аналогічні один одному пояснення про те, що 24.04.2015 року разом з позивачем виконували на протязі робочого дня свої повноваження. Їх робочий день закінчується о 16-00, та вони мають обідню перерву з 12-00 до 13-00. Поруч з ними майстер [PERSON] постійно не знаходився, а лише навідався до них на декілька хвилин, коли саме вказати не змоги, після чого знову продовжив працювати на інших об»єктах. Ніхто із членів комісії, які підписали акт від 24.04.2015 року, на протязі робочого дня до них не приїжджав, перебування членів бригади на робочому місці не перевіряв, за виключенням свідка [PERSON], якого вони бачили вже після 15 годин. Також вказали, що робоче завдання, яке було отримане ними на першу половину робочого дня, було виконано приблизно об 11 годині 50 хвилин, після чого члени бригади пішли на обідню перерву на місце постійної дислокації бригади. На протязі першої половини робочого дня позивач знаходився на робочому місці, за виключенням відлученням у зв»язку з природними потребами, як і всі члени бригади, приблизно на 10-20 хвилин, а також позивач приблизно на 10 хвилин раніше пішов на обідню перерву. Після обідньої перерви позивач з»явився на робоче місце з запізненням приблизно на 30 хвилин. Біля 14 години між позивачем та майстром [PERSON] відбулася сварка, після чого десь в третій годині дня позивач писав заяву про надання йому на вказаний день відпустки про збереження заробітної плати. Точно вказати час відсутності позивача 24.04.2015 року на робочому місці не змогли. Членів комісії, які складали акт від 24.04.2015 року на робочому місці не бачили, хоча з вказаного місця не відлучалися. Свідок [PERSON] суду показав, що працює майстром ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго». В його обов»язки входить здійснення контролю та керування за роботою декількох співробітників, які працюють на різних об»єктах, що знаходяться в різних куточках міста Красний Лиман. Тому свої обов»язки він виконує на протязі робочого дня на різних об»єктах. Дійсно 24.04.2015 року він приблизно о 10-30 підходив до робочого місця бригади, в якій працював позивач, але він був відсутній. Він поїхав виконувати свої обов»язки на інший об»єкт, який знаходився неподалік, і приблизно о 13-00 повідомив адміністрацію підприємства про те, що позивач був відсутній на робочому місці з 10-30 до 12-00 24.04.2015 року. Також підтвердив, що після обідньої перерви приблизно біля 14 години між ним та позивачем на робочому місці останнього виникла сварка, після якої він покинув об»єкт, але до цього позивач попередив його, що буде звертатися з заявою про надання йому на 24.04.2015 року відпустки без збереження заробітної плати. Але він не давав своєї згоди на таку відпустку. Коли наступного разу він з»явився на об»єкті біля 15 години та в 15-45 позивач був відсутній на робочому місці. Акт про відсутність позивача на робочому місці від 24.04.2015 року він підписував пізніше. Коли і де безпосередньо він складався він не бачив. Точно вказати час, на протязі якого позивач був відсутнім на робочому місці не зміг. Свідок [PERSON] суду показала, що дійсно 24.04.2015 року біля 15 годин вона знаходилася на своєму робочому місці у диспетчерській ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго», до неї звернувся позивач з проханням допомогти йому написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на вказаний робочий день, бо він сам зробити цього не міг - був схвильований, від нього було чути запах спиртного. Вона погодилася і написала таку заяву, позивач підписав її, після чого покинув робоче місце. Точно вказати час коли саме відбувалися вказані події не змогла. Не заперечує того, що в кінці робочого дня бачила члена комісії [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що він працює у відповідача на посаді заступника директора ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго». 24.04.2015 року в дообідній час майстер [PERSON] помітив, що позивач перебуває на робочому місці у стані сп»яніння. Тому після цього [PERSON] на робочому місці не з»являвся. Він, як і [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були членами комісії, яка складала акт від 24.04.2015 року про відсутність позивача на робочому місці. У вказаний день вперше комісія прибула на робоче місце позивача о 13-30. Але позивач був відсутній там. Приблизно о 14-30 до адміністративної будівлі ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго» приїхав майстер [PERSON], і повідомив про те, що позивач написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати. Коли комісія повторно після 15 години перевірила робоче місце позивача, то його там не виявила. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дали суду аналогічні один одному пояснення про те, що вони були разом з [PERSON] членами комісії, яка 24.04.2015 року перевіряла інформацію про відсутність позивача на робочому місці. З цією ціллю в цей день о 13-30,15-00, 15-45 та 16-00 вони, прибувши на робоче місце позивача, встановили, що [PERSON] на робочому місці відсутній. Свідок [PERSON] суду показала, що працює інспекторам по кадрам ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго». Дійсно 27.04.2015 року директором підприємства було видано наказ про звільнення позивача, з яким вона в цей же день ознайомила останнього та вручила йому трудову книжку. Свідок [PERSON], який являється батьком позивача, суду показав, що також працює в ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго» і 24.04.2015 року після обідньої перерви о 13-00 разом з позивачем прийшли на робоче місце останнього, де лише після 13-30 з»явився майстер [PERSON] Лише після цього біля 14 годин між позивачем та майстром виникла сварка, яка призвела до того, що позивач завчасно покинув робоче місце. Свідок [PERSON], яка являється матір»ю позивача, суду показала, що 27.04.2015 року від сина дізналася, що відбулося засідання профспілкового комітету підприємства, але його повідомили, що йому оголошено догану. Однак, в цей же день у вечірній час від працівників ВО «Краснолиманська тепломережа» ОПК «Донецьктеплокомуненерго» їй стало відомо, що позивача звільнено з роботи за прогул. Тому 28.04.2015 року вранці вона ходила до адміністративного приміщення відповідача намагаючись зустрітися з директором підприємства. В її присутності [PERSON] змінювала запис у трудовій книжці сина про звільнення, і лише після цього вручила книжку сину під підпис. Оцінюючи пояснення свідків, суд вважає, що пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині комісійної перевірки та встановлення відсутності позивача на робочому місці о 13-30,15-00 24 квітня 2015 року не відповідають дійсності, бо жоден із робітників, які знаходилися на вказаному робочому місці у цей час та були допитані судом в якості свідків не підтвердили факту комісійної перевірки у вказаний час. Тому суд не приймає до уваги як пояснення вказаних свідків, так і складений ними акт від 24.04.2015 року в цій частині. Крім того, суд вважає, що факт відсутності позивача на робочому місці 24.04.2015 року з 10-30 до 12-00 взагалі не знайшов свого підтвердження бо судом з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивача достовірно встановлено, що майстер [PERSON] у вказаний період на робочому місці позивача перебував лише декілька хвилин. Свідки [PERSON] і [PERSON] наполягають на тому, що в дообідній час позивач перебував на робочому місці і виконував свої обов»язки за виключенням 10 хвилин, і його відсутність може пояснюватися природними потребами. Крім того свідки [PERSON] і [PERSON] не заперечують тієї обставини, що у вказаний проміжок часу приблизно з 11-40, у зв»язку з виконанням виробничого завдання, бригада, як і позивач покинули робоче місце. Але позивач враховуючи те, що цей момент передує обідній перерві, не направився на базу підприємства, куди прийшла бригада для проведення в обідньої перерви. Тому суд вважає, що відповідачем не доведено, що позивач був відсутній на робочому місці у вказаний період часу без поважних причин. А також поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивача спростовуються дані акту від 24.04.2015 року про перевірку о 13-30,15-00 вказаного дня робочого місця позивача комісією у складі 5 осіб, бо жоден із свідків, перебуваючи на даному робочому місці вказану комісію взагалі не бачив. Більш того, з пояснень вказаних осіб та свідка [PERSON] судом встановлено, що і після 13-30 24.04.2015 року позивач перебував на робочому місці, бо саме біля 14 годин між ним та майстром саме на робочому місці виникла сварка, лише після якої через деякий час він покинув це місце. Тому суд приходить до висновку про те, що акт від 24.04.2015 року (а.с.34) в частині комісійного встановлення відсутності позивача на робочому місці у вказаний день о 13-30 та 15-00, складений без безпосередньої перевірки вказаних фактів на місці, а тому не може свідчити про відсутність позивача у вказаний проміжок часу на робочому місці і бути в цій частині прийнятий судом в якості доказу. Оцінивши всі надані відповідачем докази, суд приходить до висновку про те, що відповідачем достовірно не встановлено та не надано суду послідовних, чітких доказів проміжку або суми проміжків часу, у період яких позивач був відсутній на робочому місці, бо всі без виключення свідки в судовому засіданні не змогли чітко показати в який саме проміжок часу позивач був відсутній на робочому місці і коли саме взагалі його покинув. Всі свідки робили припущення щодо вказаних періодів та часу. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України - цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Тому, застосовуючи вказану аналогію на підставі ч.3 ст.62 Конституції України суд приходить до висновку, що вина особи у скоєнні дисциплінарного проступку не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. В зв»язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі являються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 233 КЗпП України встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору. При цьому суд не приймає до уваги пояснення позивача та його матері свідка [PERSON] про отримання трудової книжки 28.04.2015 року, бо вони спростовуються власноручним записом позивача в книжці руху трудових книжок по ВО «Краснолиманська тепломережа» про те, що він отримав таку книжку 27.04.2015 року(а.с.44-45). Тобто позивач згідно ст. 233 КЗпП України повинен був звернутися до суду за захистом порушеного права до 27.05.2015 року. Судом встановлено, що позивачем пропущено вказаний строк, бо він звернувся до суду 29.05.2015 року(а.с.2). Але відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 8 Конституції України передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. А ч.6 ст.43 Конституції України держава гарантувала громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.234 КЗпП України суд може поновити установленні ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду в разі пропуску їх з поважної причини. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що позивач достовірно знав про існування обмеженого строку зверхня до суду за захистом свого порушеного права, але добросовісно помилявся в частині моменту його відліку, вважаючи, що таким являється дата отримання остаточного розрахунку, якою відповідно до наданих сторонами доказів являється 29.04.2015 року, бо 28.04.2015 року відповідач лише направив до банку доручення про зарахування такого, який позивач міг отримати і отримав лише наступного банківського дня(а.с.102), звернувся відповідно до суду 29.05.2015 року, пропустивши строк звернення лише на 2 дні. Враховуючи наведене, а також на виконання одного з головних обов»язків держави - гарантування захисту від незаконного звільнення, суд вважає поважною причину пропуску позивачем строку звернення до суду на 2 дні і відновлює позивачу вказаний строк. В зв'язку з обґрунтованістю вимоги позивача про поновлення на роботі відповідно до ст. 235 КЗпП України суд вважає також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2015 року по 25.08.2015 року. Згідно п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з наступними змінами та доповненнями, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи викладене та довідку позивача про заробітну плату, отриману за останні 6 місяців і наказ про встановлення з 17.04.2015 року неповної робочої неділі(а.с.9,10), судом встановлено, що позивачем у березні - лютому місяці 2015 року при повній робочій неділі відпрацьовано 41 робочий день, відповідно до встановленої норми, та отримано заробітну плату в сумі 10910,04 грн.( 5274,19+296,98+131,31+4864,2+343,3). Тому середньоденний заробіток позивача складає 266,0985 грн.(10910,04:41), а за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2015 року по 25.08.2015 року, тобто 64 робочих дні, заробітна плата позивача складатиме 17030,31 грн.(266,0985х64). При поновленні на роботі відповідно до ч.2,5 ст.235 КЗпП України та п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення, як в частині поновлення на роботі, так і в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за 1 місяць, яка за умови неповної робочої неділі(18 робочих днів) для позивача складатиме 4719,77 грн.(266,0985х18). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому відповідно до ст.. 23 ЦК України розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Тому враховуючи те, що позивачем доведено в судовому засіданні наявність глибоких душевних страждань в результаті незаконного звільнення, суд вважає, що його вимоги в цій частині з урахуванням принципів розумності, справедливості та співрозмірності, а також з урахуванням того, що позивач отримав основне моральне відшкодування шляхом поновлення його на роботі, його вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю в сумі 1000 грн. Крім того, враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, відповідно до ст..88 ЦПК України та ст..4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн., від сплати якого на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено при зверненні до суду. А також на підставі ст.. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 4719,77 грн.

Outcome: approved