Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] в якому просить усунути перешкоди в користуванні ним гаражем-сараєм (позначеним під літерою «Д» в технічному паспорті), розташованим на території домоволодіння [ADDRESS], шляхом зобовязання громадян [PERSON] та [PERSON] звільнити приміщення зазначеного гаражу-сараю. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що він згідно договору дарування від 19.11.1994 року є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS], співвласником іншої ? частини вказаного будинку є третя особа по справі [PERSON], тоді як відповідачі не являючись його власниками, лише в ньому зареєстровані та які повністтю самостійно експлуатують приміщення гаражу-сараю, який розташований на тереторії вказаного домоволодіння, шляхом зберігання в ньому своїх особистих речей та здійснення ремонту приватних автомобілів. Оскільки, добровільно відповідачі відмовляються від звільнення вказаного приміщення, він як співвласник будинку вимушений звернутися до суду із таким позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково суду пояснив, що до того як позивач став власником будинку [ADDRESS] відповідачі в ньому проживали за усним договором з попереднім його власником про безоплатне тимчасове користування ним та певний час за усною домовленісттю з [PERSON], як новим власником. В подальшому [PERSON] був вимушений звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні ним вказаним будинком, шляхом його вселення в нього та зобов"язання [PERSON], [PERSON], [PERSON] не ченити перешкод у користуванні ним та відповідною земельною діялянкою, який був задоволений рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08.10.2014 року. Проте, на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом, відповідачі продовжують ченити йому перешкоди у користуванні власністтю, зокрема гаражем-сараєм, позначеного на схематичному плані земельної ділянки в технічному паспорті зазначеного будинку літерою «Д», оскільки ті самостійно експлуатують його, а саме зберігають в ньому свої власні речі та використовують на власний розсуд, в тому числі займаються ремонтом приватних автомобілів, що в свою чергу спричиняє позивачу перешкоди в користування останнім як власником, у зв'язку з чим [PERSON] і звернувся до суду. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені, у розумінні статті 74 ЦПК України, належним чином, зокрема через направлення судових повісток та телеграм, за зареєстрованим їх місцем проживання, як це передбачено нормами цивільного процесуального кодексу України, причин неявки суду не повідомили. Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2015 року був присутній представник третьої особи, якого під розписку було повідомлено про дату наступного судового засідання, проте в подальшому він до суду не з'являвся (а.с.19,20,21), а сама [PERSON] направила до суду через канцелярію заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 32). З огляду на зазначене, суд вважає за можливе слухати справу у відсутність нез"явившихся осіб, за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.47 Конституції України, ч.3 ст.9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, сторона позивача, посилаючись на свою часткову власність в домоволодінні за адресою [ADDRESS] та як на доказ чинення йому перешкод відповідачами у користуванні власністтю, зокрема гаражем-сараєм на висновок від 18.02.2015 року Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві, просе вказаний позов задовольнити. Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що дійсно, 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS], згідно договору дарування житлового будинку від 19.11.1994 року належить позивачу [PERSON], інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належить на праві власності третій особі [PERSON] Земельна ділянка по [ADDRESS] належить на праві власності також [PERSON] та [PERSON] по 1/2 кожному, що вже встановлювалося судовим рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08.10.2011 року. Із довідки Форми № 3 від 10.04.2013 року № 282, виданої КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» також вбачається, що [PERSON] являється власником ? частини будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування та зареєстрований в ній з 1996 року, крім нього, зареєстрованими у вказаному будинку значаться [PERSON] (дочка позивача) з 1998 року, [PERSON] (сестра позивача) з 1960 року та [PERSON] (племінник позивача) з 2002 року. Крім того, реєстрація відповідачів за вказаною адресою також підтверджується відповіддю з Адресно-довідкового бюро на судовий запит (а.с. 13,14). Згідно рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 22.02.1983 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2012 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають у спірному будинку на законних підставах. З"ясовано у судовому засіданні і те, що порядок користування вказаним домоволодінням не встановлювався, визначення часток в натурі не було, з огляду на що достеменно встановити, що відповідачі порушують права власника саме [PERSON], а не можливо іншого [PERSON], чи то такі коритуються частиною власності саме [PERSON], а не третьої особи, за відсутності даних щодо волі іншого співвласника на таке використання його часткової власності, в судовому засіданні не виявилось можливим, сторона позивача таких переконливих доказів суду не надала. З огляду на що прийняти позитивне рішення в рамках даного спору немає підстав, тому в його задоволенні суд відмовляє. Крім того, суд звертає увагу і на те, що представник позивача звертався до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про перевірку законності користування гаражем-сараєм відповідачами на висновок якого і посилається в судовому засіданні при вирішенні цієї справи, лише 17.02.2015 року, тобто в період вже перебування вказаного спору в суді та відсутності інших належних та допустимих доказів чинення відповідачами таких перешкод позивачу та використовування його відповідачами для ремонту приватних автомобілів. Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому вважає, що в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed