Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. На обґрунтування позову зазначила, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 10.07.2015 року і до [INFO] року. 17.05.2017 року за №2037-VIII Верховною Радою України було прийнято Закон України" Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилання захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Даний Закон набрав чинності з 08 липня 2017 року . Відповідно до Закону були внесені зміни і в ст. 182 СК України , якою встановлено,що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, з посиланням на ст. 192 СК України, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] року, аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів (заробітку), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 08 липня 2017 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] року. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Окрім того , просила також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати , зокрема на оплату адвоката в розмірі 1200,00 грн. Відповідач, зокрема його представник в суді позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити повністю, відзиву на позов не подано. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, з наступного. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 10.11.2015 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] , у розмірі ? частки , з усіх видів доходів (заробітку), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 10 .07. 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] року ( а.с 6-7). Як вбачається зі змісту позовних вимог, та було пояснено позивачкою в суді, підставою для збільшення розміру присуджених аліментів є лише Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», що набрав чинності 08 липня 2017 року, яким визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України - 30%). Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. З огляду на викладене, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (частина друга статті 182 СК України). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Таким чином, суд вважає, що збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який визначено законом, не є підставою для пред'явлення позову про збільшення ( зміну ) розміру аліментів, та позивач не довела, що у неї відбулися зміни, які зумовлюють можливість збільшення розміру аліментів, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити . Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1200,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 13.05.2018 року на АО АФ»Ромаданова і партнери» за складання позовної заяви на суму 1200,00 грн. До матеріалів позовної заяви позивачкою було надано Договір про надання правової допомоги адвоката АО АФ» Ромаданова і партнери» [PERSON] , інших документів , оформлених у встановленому законом порядку, а також детального розрахунку таких витрат, акту виконаних робіт , не надано. Тому, оскільки судом відмовлено у задоволенні основних заявлених вимог , підстави для відшкодування таких витрат відсутні, окрім того, і не доведені. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed