Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

08.08.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації про стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявленного позову позивач посилається на те, що [PERSON], [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], про що свідчить актовий запис №16, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане 10 серпня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Марківського районного управління юстиції у Луганській області. За рішенням Марківського районного суду у Луганській області від 05 лютого 2015 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати з позивачкою і знаходиться на її утриманні. [PERSON] має змогу відвідувати дитину і сприяти покращенню їх фінансового становища, та на противагу, таким правом він не користується. Фактично, відповідач останній раз спілкувався з дитиною два роки тому. У зв'язку з чим, позивач просе стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На даний час позивачу не відоме місце фактичного знаходження громадянина [PERSON] Неповнолітня дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на відпочинку із чистим морським повітрям. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектувльному розвитку, як особистості. В результаті відсутності відповідача, нотаріально засвідченої довіреності на виїзд дитини за кордон позивач не може отримати. Позивач до судового розгляду справи надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через опублікування оголошення на офіційному веб - порталі «Судова влада України» на сторінці Марківського районного суду Луганської області, оскільки відповідач зареєстрований у м.Луганську куди не здійснюється доставка поштової кореспонденції підприємством поштового зв'язку "Укрпошта". Представник Служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації [PERSON] до судового розгляду справи надала заяву в якій просила розглянути справу без їх участі, рішення суду винести з урахуванням інтересів дитини. 11 жовтня 2017 року, згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 05 лютого 2015 року рішенням Марківського районного суду Луганської області (а.с.5,13). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 09.01.2013 року від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], батьком записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с.11). Таким чином сторони хоч і не перебувають у шлюбі але між ними існують правовівідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони мають спільних дітей, наразі існує необхідність у наданні дозволу на виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги, що відповідач не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, тому він підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України від 28 червня 1996 року кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Судом встановлено, що у [PERSON] з малолітнім сином існує потреба виїзду за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя для лікування та профілактики за рекомендаціями лікарів, а також для духовного розвитку дитини. На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що відсутність батька дитини і даних щодо місця його знаходження робить неможливим отримання від нього письмової згоди на виїзд дитини за кордон, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, суд вважає за можливе дозволити тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у супровіді матері дитини, без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO] року народження. Позивач відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому, на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягти судові витрати по сплаті судового збору. Позивач в своєму позові звернулася до суду з двома позовними вимогами, а саме про стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, отже судовий збір з відповідача слід стягнути в розмірі 1280 грн.

Outcome: partial