Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Свій позов аргументує тим, що [INFO] у них народилась дитина - [PERSON] . Оскільки вони з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі, то походження дитини визначалось на підставі їх з відповідачем спільної заяви. Спільно з відповідачем не проживають, доньку позивачка виховує та утримує самостійно. Дитина мешкає разом з позивачкою. Відповідач з моменту народження дитини коштів на її утримання не надає, хоча має заробіток, працює виконробом на будівництві. Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини добровільно не надає. Позивач до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки відповідача в судове засідання, суду невідомі. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Свідоцтвом про народження підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). На підтвердження, того що дитина проживає разом з позивачкою, останньою суду надано копію довідки про склад сім`ї Комунального підприємства «Міська служба єдиного замовника» ДНР від 09.01.2020 року, яка містить інформацію, що [PERSON] , [INFO] мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, зворотній бік). Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м.Харцизьк Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, &92). У Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 зазначено, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Вищевказаний досліджений документ, а саме копія довідки про склад сім`ї - видана установою м.Харцизьк, яке розташовано на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Враховуючи наведене, вирішуючи питання щодо допустимості та належності зазначеного доказу, суд приймає до уваги досліджену у судовому засіданні копію довідки про склад сім`ї, яка хоч і не є офіційним документом, що створює самі по собі правові наслідки, однак у сукупності із копією паспорта позивачки, копією свідоцтва про народження дитини, може слугувати джерелом тих фактичних даних, які дають суду можливість дійти висновку, що позивачка дійсно проживає разом з дитиною - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В силу ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідач за станом здоров`я, матеріальним станом не може сплачувати аліменти на утримання своєї доньки, останнім суду надано не було. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду 14.01.2020 року. Тому аліменти повинні бути стягнуті саме з цієї дати. Крім того, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 грн., оскільки позивачку звільнено від сплати судових витрат.

Outcome: approved