Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

До суду надійшла заява КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з приводу примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог представник заявника вказав, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря психіатра з 11.11.1988 року з діагнозом : шизофренія, параноїдна форма. Інвалід другої групи по психічному захворюванню безстроково. Відповідно до висновку ЛКК від 04.11.2016 року комісія лікарів психіатрів рекомендувала стаціонарне лікування в примусовому порядку, посилаючись на наявність агресивних тенденцій до оточуючих. У судовому засіданні представники заявника КЗ «КПНД» ДОР лікар-психіатр [PERSON] та [PERSON] підтримали заяву, пославшись на викладені в ній обставини та просили її задовольнити. [PERSON] не заперечував проти госпіталізації, його опікун [PERSON] та представник -адвокат [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти госпіталізації для проходження лікування [PERSON] Заслухавши сторони, думку прокурора, який просить задовольнити заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебуває під наглядом психіатра з 1988 року з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма». Інвалід другої групи по психічному захворюванню безстроково. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04.02.1998 року (справа № 2-244/1998), [PERSON], [INFO], визнано недієздатним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01.10.2013 року (справа № 212/5262/13-ц), [PERSON] призначений опікун [PERSON].( а.с.5) Остання госпіталізація [PERSON] в КЗ "КПНД" ДОР" 21.02.2017 року з діагнозом: « шизофренія, параноїдна форма. Неперервний тип перебігу. Виражений змішаний тип дефекту. Парафрений синдром». Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2017 року [PERSON] був оглянутий лікарсько-консультативною комісією, яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїчної форми з парафреним синдромом та його лікування можливе лише в стаціонарних умовах (ЛКК від 21.02.2017 року) ( а.с.3). Згідно відомостей із заяви опікуна [PERSON] на протязі останніх днів психічний стан [PERSON] змінився, проявляє агресію та злобу по відношенню до неї, агресивно веде себе на вулиці , чіпляється до громадян, збуджений , неадекватний в поведінці. Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Стаття 13 зазначеного Закону вказує, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Однак, вказане положення рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, яке є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Та визначено такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що «стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, разом із статтями 2, 3 та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її\~основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи» (пункт 30 рішення у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 3 жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури,встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час\~законного\~затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5\~Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічнохворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved