Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та визнати, [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що їй на праві власності належить Ѕ квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира їй належить на підставі договору купівлі-продажу №1463 від 29.06.2017 року. У квартирі також зареєстрований її син, який не є власником квартири, при тому останній з 2017 року не проживає в житловому приміщенні, але з реєстраційного обліку в ній не знявся. На підтвердження факту непроживання відповідача за вказаною адресою позивачем надано Акти про непроживання. Оскільки відповідач більше двох років не користується житловим приміщенням, комунальні послуги не сплачує, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08.05.2020 року було відкрите провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі щляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду. Відповідачем в установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить Ѕ квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1287224463101. Згідно копї паспорта [PERSON] , останній зареєстрований також у вказаній квартирі. Встановлено, що в 2017 році відповідач залишив спірне приміщення і з тих пір в квартирі не проживає. Даний факт, крім актів про непроживання від 05.03.2020 р., 19.03.2020р., підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що добре знайомі з родиною позивачки, та часто бувать у її квартирі. [PERSON] в 2017 року залишив квартиру, забрав свої речі, матеріальної допомоги на утримання квартири не надає, та взагалі житловим приміщення не цікаваиться. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Відповідно до ч. 1ст. 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідност. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК Українипередбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст.ст.386,391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядженнясвоїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК Українитаст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК Україничлен сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другоїстатті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належній [PERSON] квартирі порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Outcome: approved