Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міського центру зайнятості 26.03.2014, де був зареєстрований з відкриттям персональної картки за № [NUMBER]. За заявою відповідача від 26.03.2014 [PERSON] був наданий статус безробітного та, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", "Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності", призначена виплата допомоги по безробіттю як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу, на період з 02.04.2014 по 27.03.2015. Відповідач був знятий з обліку в центрі зайнятості з 06.11.2014 у зв'язку з поданням заяви безробітним про відмову від послуг служби зайнятості за сімейними обставинами. Однак, під час перебування на обліку як безробітний відповідач знаходився у трудових відносинах з ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» на посаді майстра, згідно наказу про прийняття на роботу від 01.10.2014, тому відносився до категорії зайнятого населення. За повідомленням Державної фіскальної служби України у Харківській області встановлено отримання винагороди в період перебування на обліку як безробітного [PERSON] від ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» у IV кварталі 2014 року. Безпосереднім розслідуванням на підприємстві встановлено, що [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з 01.10.2014 по дату перевірки включно (31.07.2015). Враховуючи викладене, позивач вважає, що [PERSON] свідомо та умисно приховав відомості про перебування у трудових відносинах під час перебування на обліку в Харківському міському центрі зайнятості. У зв'язку з чим директором Харківського міського центру зайнятості був виданий наказ від 06.08.2015 за № 1134 «Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю та вартості наданих соціальних послуг ПІБ - [PERSON]», згідно якого сума коштів, що підлягає поверненню складає 654,58 грн. Цей наказ разом з листом-претензією від 07.08.2015 направлений поштою відповідачу з пропозицією повернути кошти у добровільному порядку. Однак, до теперішнього часу в результаті умисного невиконання своїх зобов'язань та зловживання ними кошти службі зайнятості не повернуті, чим завдана суттєва майнова шкода. У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача допомогу по безробіттю, отриману незаконним шляхом у розмірі 654,58 грн. Представник позивача Карамишева Л.Є., яка діє на підставі довіреності від 04.01.2017, подала до суду заяву, в якій в разі неявки в судове засідання відповідача, позивач не заперечує проти розгляду справи без участі представника позивача в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Судом встановлено, що 26.03.2014 [PERSON] звернувся до Харківського міського центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітного, згідно якої відповідач просив зареєструвати його як безробітного та призначити виплату допомоги по безробіттю у розмірі, передбаченому законодавством України, та зазначив, що через відсутність роботи, він не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно (а.с. 11 на звороті). Відповідача 26.03.2014 зареєстрували з відкриттям персональної картки безробітного за № [NUMBER] (а.с. 10-11). Наказом від 02.04.2014 за № НТ140402 [PERSON] надано статус безробітного та, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", "Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності", призначена виплата допомоги по безробіттю як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу, на період з 02.04.2014 по 27.03.2015. Наказом від 06.11.2014 за № НТ141106 припинено виплату допомоги по безробіттю та реєстрацію безробітного відносно відповідача, у зв'язку з поданням [PERSON] письмової заяви про відмову від послуг Державної служби зайнятості (а.с. 4). Проте, згідно наказу № 27 від 01.10.2014 про прийняття на роботу, виданого директором ТОВ «Будівельно-виробнича комерційна фірма «ТЕХНІКАБУКД», відповідача з 01.10.2014 прийнято на посаду майстра на підставі заяви [PERSON] (а.с. 8). Таким чином з 01.10.2014 відповідач, знаходячись на обліку в ДСЗ як безробітний та отримуючи допомогу, відносився до категорії зайнятого населення. З реєстру персональних карток Державної фіскальної служби України у Харківській області встановлено отримання винагороди в період перебування на обліку як безробітного [PERSON] від ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУКД» у IV кварталі 2014 року (а.с. 9). Як вбачається з акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 713 - ДФС від 31.07.2015, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», який підписано посадовими особами роботодавця, безпосереднім розслідуванням на підприємстві встановлено, що [PERSON] дійсно був прийнятий на посаду майстра у ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» згідно з наказом від 01.10.2014 за № 27 та працював на момент перевірки включно (а.с. 7). Отже, це свідчить про те, що відповідач перебував у трудових відносинах з 01.10.2014 по дату перевірки, а саме 31.07.2015, та свідомо й умисно приховав відомості про перебування у трудових відносинах під час перебування на обліку в Харківському міському центрі зайнятості. 06.08.2015 директором Харківського міського центру зайнятості видано наказ за № 1134 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ПІБ - [PERSON], згідно якого сума коштів, виплачених [PERSON] як допомога по безробіттю за період з 01.10.2014 по 20.10.2014, що підлягає поверненню складає 654,58 грн (а.с. 6). Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їх прав на соціальний захист від безробіття, основні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 цього Закону статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Згідно з ч. 3 ст. 3 вказаного Закону, зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону, до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Таким чином, особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, в підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, не можуть бути зареєстровані як безробітні, оскільки відносяться законодавством до категорії зайнятого населення. Судом встановлено, що відповідач в період перебування на обліку в центрі зайнятості з 01.10.2014 по 20.10.2014 та отримання допомоги по безробіттю відносився до категорії зайнятого населення. Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЗУ «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Невиконання відповідачем обов'язку щодо повідомлення про своє працевлаштування призвело до безпідставної виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття. Виходячи з положень частин 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» 02.03.2000, застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, від 13.02.2009 N 60/62, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України 13.02.2009 N 60/62, Постановою правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 N 7-1, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особазнімаєтьсязоблікуяк безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умовивиплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Згідно з п. 7 Порядку від 13.02.2009 N 60/62, протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. Наказ від 06.08.2015 про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю [PERSON] разом з листом-претензією від 07.08.2015 за № ХМЦЗ-02-10725-26/15 (а.с. 5) направлено поштою відповідачеві з пропозицією повернути кошти у добровільному порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 27). Проте дотепер відповіді на вказаний лист відповідачем не надано та кошти службі зайнятості не повернуті. Відповідно до ст. 1166 ЦК України , майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо задоволення вимог позивача та стягнення з [PERSON] на користь позивача незаконно отриману допомогу по безробіттю у сумі 654,58 грн. Відповідно з положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 1600 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved