Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

ПАТ «Харківський канатний завод», в особі голови правління [PERSON] (далі - Товариство), звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить, зменшивши позовні вимоги, витребувати у відповідача нежитлові приміщення в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 4-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача, визнати за Товариством право власності на вищезазначені нежитлові приміщення. Обгрунтовуючи позов, посилається на те, що 24.02.1999 року між Товариством та Торговельно-комерційним ТОВ з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» був укладений договір купівлі-продажу № 4-1470 столової заводу. Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2011 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, зазначений договір був визнаний недійним. Проте до моменту визнання договору недійсним, нежитлові приміщення були відчужені набувачем [PERSON]. Вибуття спірного майна з володіння позивача відбулося без його волі, тобто волі уповноважених органів управління позивача. Юрисконсульт ПАТ «Харківський канатний завод» [PERSON] не уповноважувався на такі дії власником майна, вчиняв їх всупереч інтересам позивача, що встановлено в рішеннях господарських судів. Зазначає, що такі дії по відчуженню майна були вчиненні в супереч інтересів Товариства, тому вибуло поза волею власника. Зазначає , що позивач є власником майна в звязку з визнанням недійсним правочину, відповідач не визнає право власності позивача, що є підставою для заявлення вимоги про визнання права власності на спірне майно. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подані письмові заперечення проти позову, в яких просить відмовити в повному обсязі. Зазначає, що позивач не має права звертатися до суду з позовом до відповідача з вимогою про визнання права власності на спірне майно, оскільки така вимога юридично не обґрунтована, відповідач набув право власності на спірне майно на підставі договору, який не визнавався недійним та не оспорювався. Майно було придбано у особи Торговельно-комерційного ТОВ з іноземними інвестиціями «Харків-Москва», яке мало право на відчуження майна, тому вважає доводи позивача щодо витребування майна є безпідставними. Також зазначає, що не зважаючи на те, що правочин, за яким майно вибуло від позивача, визнано судом недійсним, воля позивача на відчуження майна виявлена, що підтверджується випискою з протоколу про намір продажу майна та затвердження договору, довіреністю на право укладання договору. Також подав заяву про застосування строку позовної давності, на підставі якої просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивач в особі генерального директора Товариства [PERSON] надсилав лист 19 квітня 2002 року на ім'я Харківського міського голови, зі змісту якого було відомо , що [PERSON] придбала у власність спірні приміщення, тому строк захисту права закінчився 20 квітня 2005 року. За наслідком розгляду справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 липня 2014 року позов задоволено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2014 року виправлені описки в рішенні суду в частині зазначення спірного майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи судові рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції не досліджено положення Статуту щодо органів правління, не надав правової оцінки повноваженням органу управління на розпорядження майном товариства та підстави видачі довіреності від 24 лютого 1999 року на ім'я [PERSON], виписці з протоколу засідання правління ПАТ «Харківський канатний завод» № 65, в якій визначена необхідність продажу нежитлового приміщення товариству «Харків-Москва», визначена договірна вартість нежитлового приміщення та надано право юрисконсульту позивача підписати відповідний договір, не перевірив, чи було спірне приміщення предметом спору при розгляді справи в господарському суді, за наслідками якої прийнято рішення Господарського суду Харківської області від 22 червня 2011 року, не встановив, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі, та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість заявлених вимог. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та надавши пояснення, що викладені в позовній заяві. Також зазначив, що волі власника спірного майна на продаж майна не було, рішення виконавчого органу- правління товариства про відчуження майна не ухвалювалось загальними зборами Товариства, який є вищим органом управління товариства і питання щодо здійснення права власності покладено саме на вищий орган. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях. Зазначив, що воля власника на продаж майна була виявлена, шляхом вчинення певний дій після продажу спірного майна. Також просить застосувати строки позовної давності. Суд, вислухав пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, з урахування висновку суду касаційної інстанції, встановив наступне Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що 24.02.1999 року між Публічним акціонерним товариством «Харківський канатний завод» в особі юрисконсульта Товариства [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» в особі виконавчого директора товариства [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу № 4-1470 нежитлових приміщень в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху № 1-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS], вартість якмх за домовленістю сторін встановлена на суму 42 000 грн.. Право власності продавця підтверджувались правовстановлюючими документами свідоцтвом про право власності, державним актом про викуп, рішення органу місцевого самоврядування. (т.1 а.с. 11, 88-96). При підписанні договору, юрисконсульт [PERSON] діяв на підставі довіреності від 24.02.1999 року № 01/174, виданої Генеральним директором Товариства [PERSON] (а.с. 98). Підставою укладання договору купівлі-продажу майна було прийняте рішення правління Товариства про затвердження договору купівлі-продажу центральної столової заводу та надання права підпису договору юрисконсульту Товариства [PERSON], що підтверджується копією витягу з протоколу № 65 засідання правління Товариства. Зі змісту витягу з протоколу вбачається, що головою правління Товариства [PERSON] доповідалось щодо неможливість утримання столової та необхідність відчуження певних об'єктів з метою уникнення збитків по їх утриманню. Всі члени правління одноголосно проголосували про затвердження договору (т.1 а.с. 99). 28 квітня 2000 року між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» в особі заст. Ген. Директора по правовим питанням Славуцької А.І. та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 1-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS]. Прауво ласності продавця підтверджувалоь договром купівлі-продажу , посвідченого Харківською біржою нерухомості 24.02.1999 року № 4-1470, зареєстрованого в БТІ м. Харкова 21.06.1999 року, реєстр. № 2975. Право власності на відчужене майно зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ» 05.06.2000 року (а.с. 65,66). Суд перевіряючи доводи позивача та заперечення відповідача щодо волевиявлення Товариства на відчуження майна, повноважень органів правління на відчуження, оцінюючи докази надані сторонами з урахуванням вимог законодавства, яке діяло на час відчуження майна дійшов висновку про наступне. В 2011 році дійсність договору купівлі продажу від 24.02.1999 року № 4-1470 оспорювалось Товариством в судовому порядку в порядку господарського судочинства. Рішенням господарського суду Харківської області від 22.06.2011 року по справі за позовом АТВТ «Харківський канатний завод» до Торговельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва», треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2011 року та постановою Вищого Господарського суду України від 15.12.2011 року вищезазначений договір купівлі-продажу № 4-1470, щодо відчуження нежитлових приміщень в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 1-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS], визнано недійсними. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2011 року встановлено, що 03 січня 2009 року рішенням загальних зборів акціонерів, [PERSON] звільнений з посади голови правління Товариства. Після цього, 24 травня 2010 року загальні збори акціонерів Товариства, прийняли рішення про відкликання членів спостережної ради, ревізійної комісії, правління, голови правління, а також обрано нових членів вказаних органів управління. Крім того, загальні збори зобов'язали голову правління [PERSON] вчинити всі необхідні дії щодо вивчення законності та доцільності відчуження майна товариства, у разі необхідності звернутися до органів державної влади, в тому числі до суду з метою захисту прав та інтересів товариства. Питання делегування повноважень або уповноваження на підписання договору відчуження нерухомого майна іншій особі віднесено статутом АТВТ «Харківський канатний завод» до повноважень загальних зборів акціонерів. Також довіреність на імя юрисконсульта [PERSON]. не могла надати повноважень на підписання спірних договорів, оскільки видана всупереч вимогам статуту та закону, поза межами повноважень колишнього голови правління. Після укладання договору купівлі-продажу Товариство не схвалювало його укладання. Згідно ст. 41 ЗУ «Про господарські товариства» в редакції, що діяла на час відчуження майна, вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. У загальних зборах мають право брати участь усі акціонери, незалежно від кількості та класу акцій, власниками яких вони є. Пунктом «д» ч.5 та ч.6 цієї статті визначено, що до компетенції загальних зборів належить затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків. Повноваження, передбачені пунктами "б", "д", "е", "ї", належать до виключної компетенції загальних зборів акціонерів і не можуть бути передані іншим органам товариства. Відповідно до положень Статуту Товариства - п.7.1: вищим органом управління Товариства є загальні збри акціонерів, які уповноважено приймати рішення по будь-яким питанням діяльності Товариства. До виключної компетенції загальних зборів відноситься крім інших повноважень - затвердження річних результатів фінансово-господарської діяльності Товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати дивідендів, визначення порядку покриття збитків - п.7.1.6. Пунктом 7.2 встановлено порядок проведення зборів акціонерів Товариства, відповідно до абз.3 якого, позачергові збори акціонерів скликаються у випадку неплатоспроможності Товариства, а також при внесені змін до правовстановлюючих документів та в інших випадках, якщо цього потребують інтереси Товариства . Пунктом 7.7 встановлено, шо загальними зборами приймається рішення більшістю голосів. Пунктом 7.9 визначено, що виконавчим органом Товариства є правління. Президент - генеральний директор виконує обов'язки голови правління та керує роботою правління. До повноважень Правління відноситься вирішення всіх питань діяльності товариства, якщо вини не віднесені до виключної компетенції зборів акціонерів. Загальні збори можуть прийняти рішення про передачу своїх повноважень правлінню. Правління підзвітне загальним зборам акціонерів та організовує роботу по його рішенням - п. 7.10. Статтею 20 ЗУ «Про власність», що діяв на час відчуження майна, суб'єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об'єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об'єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами. Здійснення права колективної власності визначено ст. 30 ЗУ «Про власність», відповідно до якої колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається об'єктами власності, які йому належать. Право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори, конференції, з'їзди тощо). Окремі функції по господарському управлінню колективним майном може бути покладено вищими органами управління власника на створювані ними органи. Як зазначено вище, зі змісту витягу з протоколу засідання правління № 65, обговорювалось питання про наявні збитки товариства та метою їх уникнення та прийнято рішення правлінням Товариства, як виконавчим органом, про затвердження договору про продаж майна. Пунктом 7.13 Статуту визначено, що президент виконує представницькі та контролюючи функції, крім того розпоряджається майном в межах компетенції, тобто встановлені обмеження у вирішені цього питання. Згідно положень статуту Товариства, до повноважень виконавчого органу - правління товариства не входить прийняття рішення щодо розпорядження майном. Згідно протоколу рішення про затвердження договору про відчуження майна було прийнято виконавчим органом без проведення загальних зборів товариства, що суперечило статуту та законодавству. Як встановлено судовими рішеннями господарських судів, до повноважень виконавчих органів Товариства також не входило делегування повноважень на відчуження майна та після іх укладання Товариство не схвалювало укладений договір. Таким чином, суд вважає, що спірне майно, що належало Товариству на праві власності вибуло з володіння Товариства не з його волі. Заперечення та доводи відповідача, що спірне майно вибуло з волі власника, та посилання на видану довіреність юрисконсульту, рішення правління про намір продажу майна та затвердження договору, а також подальші дії, які вчинені після укладання договору, суд відхиляє з тих підстав, що рішенням господарських суді визнано незаконною видачц довіреності та без наявних на то підставі, рішення про намір продажу майна та затвердження договору було прийнято органом, який не мав на це повноваження, як встановлено вище. Посилання відповідача на те, що дії які вчиненні директором [PERSON] після укладання договору, вказують на схвалення укладеного договору, суд оцінює критично. Як встановлено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2011 року рішенням загальних акціонерів 03 січня 2009 р. [PERSON] звільнений з посади голови правління позивача. З метою збереження за собою посади голови правління [PERSON] ініціював порушення справи про банкрутство АТВТ «Харківський канатний завод», що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи за ознаками ст. 218 Кримінального кодексу України від 09 червня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 27 квітня 2010 року у справі № Б-39/118-08, якою провадження у справі про банкрутство припинено, після чого рішенням загальних зборів від 24 травня 2010 року [PERSON] був відсторонений з посади керівника позивача. Також, як зазначено, саме від дій директора Товариство залежав захист інтересів Товариства. Відповідно до ст. 338 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), то власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені і можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз'яснено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Пунктом 26 розяснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Отже, для вирішення судом питання про витребування майна з чужого незаконного володіння має вирішальне значення вибуття майна із володіння власника, а також його воля на це. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу № 4-1470 від 24.02.1999 року, визнаний судом недійсним за позовом Товариства після зміни керівництва заводу. Відповідно до вимог законодавства та положень статуту Товариства, скликання загальних зборів Товариства для прийняття рішення на відчуження майна не здійснювалось, оскільки саме в такий спосіб повинно здійснюватися волевиявлення власника - акціонерного товариства. Зазначені обставини вказують на відсутність волі позивача на відчуження майна. Відповідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна,переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючи встановлені обставини справи, оцінюючи докази, суд вважає, що вимоги про витребування майна підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На сьогодні, майно, зазначене у Договорі № 4-1470, що визнаний недійсним у судовому порядку, знаходиться у власності відповідача, який, враховуючи ч. 1 ст. 330 ЦК України, право власності не набув. Враховуючи, що договір купівлі-продажу № 4-1470 визнаний судом недійсним, в зв'язку з чим припинені юридичні наслідки, відповідач не визнає право власності позивача на спірне майно, суд вважає, що позов про визнанняправа власності підлягає задоволенню. Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Подавш таку заяву. Представник відповідача посилається на те, що позивач в особі генерального директора Товариства [PERSON] надсилав лист 19 квітня 2002 року на ім'я Харківського міського голови, зі змісту якого було відомо , що [PERSON] придбала у власність спірні приміщення, тому строк захисту права закінчився 20 квітня 2005 року. Проте такі посилання суд вважає помилковими. Відповідно до вимог законодавства, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого права. Предметом даного спору є витребування майна та визнання права власності. Таким чином строк позовної давність у даних правовідносинах починається з дня встановлення порушеного права. Як зазначено вище, позивач звертався до господарського суду за захистом права, порушення якого було встановлено судом. Таким чином перебіг строку позовної давності в цих правовідносинах починається в часу набрання рішенням господарського суду законної сили. Як зазначено, рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2011 року набрало законної сили 12.09.2011 року після розгляду справи апеляційним судом. Позивач звернувся до суду з позовом 16.12.2013 року в межах строку, встановленого закону. На підставі вищезазначеного, суд задоволняє позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивач судовий збір в сумі 420 грн, який сплачений за платіжним дорученням № 8509 від 21.11.2013 року.

Outcome: approved