Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною заявою та просив визнати недостовірною інформацію та таку, що принижує гідність і честь [PERSON] , принцип презумпції невинуватості, поширену [PERSON] та інтернет-виданням «oblvesti.com.ua» [INFO] про те, що позивач є «гвалтівником та педофілом»; інформацію, зобов`язати інтернет-видання «www.048ua» у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену 01.08.2019р. о 13.20 год інформацію у той самий спосіб, в який вона була поширена; зобов`язати інтернет-видання «oblvesti.com.ua» у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену 02.08.2019р. об 11.43 год інформацію у той самий спосіб, в який вона була поширена. \~ \~ \~ \~В обгрунтування своєї заяви [PERSON] вказав на те, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси розглядаються обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019162500000298 від 04.02.2019 року, за обвинуваченням гр. [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченного ч. 4 ст. 152 КК України. Підготовче провадження призначено судом на 11.10.2019 року об 14:30. Хоч вироку суду, на підставі якого особа в правовій державі визнається винною чи невинуватою у скоєнні кримінального правопорушення, ще не ухвалено. Однак, незважаючи на закладений у Конституції України принцип презумпції невинуватості, [INFO] о 13:28 годині на сторінці свого профілю у соціальній мережі Facebook», [PERSON] зробила пост, в якому вона називає позивача «гвалтівником». Даний пост у декількох інтерпретаціях був процитований інтернет-виданнями « [INFO] » та «oblvesti.com.ua». В даних статтях застосовуються такі речові конструкції як: «систематически насиловал», «насильник-педофил».\~Розповсюдження даних\~висловлювань є\~поширенням недостовірної\~інформації стосовно\~гр.\~України [PERSON] ,\~яка нічим\~не підтверджується,\~спростовується відсутністю\~рішення суду\~про нібито\~його вину\~та грубо\~порушує його\~честь та\~гідність,\~принцип презумпції\~невинуватості та\~підлягають спростуванню. Поширена відповідачем інформація про те, що позивач є "гвалтівником" та "педофілом" вказує на те, що ним було вчинено кримінальне правопорушення та його вже засуджено до винесення вироку суду, який набрав законної сили. Тобто, поширена інформації є негативною, має ознаки наклепу. Більше того, відповідно до положення ст.127 Конституції України правосуддя здійснюється виключно судами, а не пані [PERSON] і редакціями інтернет-видань. Поширена відповідачами інформація принижує оцінку позивача в соціумі, родині та власне ставлення до себе, тобто порушує його право на повагу до честі та гідності. Ухвалою судді від 04.11.2019р. прийнято вищевказаний позов до розгляду, відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 14.02.2020р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , в якому вона зазначає, що [INFO] о 13:28 годині на сторінці її профілю у соціальній мережі «Fасеbоок» вона зробила пост, в якому була викладена історія дівчинки :зі слів матері, цей пост був закликом про допомогу, щоб знайти адвоката для захисту порушених дитини та надати їй кваліфіковану правову допомогу. Окрім того, в своєму пості [PERSON] жодного разу не називала ані кримінального провадження, на який посилається позивач, цей номер їй не відомий, ані інших персональних даних особи або осіб, поважаючи право на приватне життя. Тому посилання позивача щодо порушення його честі та гідності не знаходить підтвердження, виходячи із її публікації. Також жодного разу вона не використовувала слово «гвалтівник», а те, що позивач впізнав себе у її пості, можливо, свідчить про його винуватість. Крім того, зазначила відповідач, посилання позивача на практику ЄСПЛ щодо вимог благонадійності та обачності не має жодного відношення для розгляду цієї справи. Вона не публікувала ніяких постів, по обставинах, що стали їй відомі при виконанні службових обов`язків, доказів цього позивачем суду не надано. В органах Національної поліції вона працювала на посаді патрульного поліцейського, в обов`язки якого відповідно до посадової інструкції не входить проведення розслідування кримінальних справ за заявами громадян. Тому твердження позивача щодо того, що вона розкрила інформацію, яка становить компетенцію державної інституції, не знаходить свого підтвердження, суду не було надано жодного документу в підтвердження цього. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав в письмовому виді пояснення в судових дебатах. Раніше в засіданні підтримав вимоги [PERSON] та вказані обгрунтування. В тексті письмових дебатів він також зазначив, що в інформаційному пості [PERSON] у соціальній мережі «Fасеbоок» було зазначено про справу щодо «педофіла» та «гвалтівника» з зазначенням найменування суду та часу судового засідання, що, на його думку, є розповсюдженням недостовірної інформації стосовно позивача. Також просив 15.03.2021 р. справу розглянути в його відсутності . Відповідач [PERSON] та її адвокат заперечували проти заявлених вимог, вказуючи на їх недоведеність та безпідставність, оскільки ідентифікуючих даних в тексті не було вказано. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова Пленуму ВСУ) в п.4 зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. В п.15 Пленум роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. У відповідності з п. 9\~постанови Пленуму ВСУ\~відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. В п.12 постанови Пленуму ВСУ\~визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої\~ст.119 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень\~ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, дана норма закріплена в ч.4 ст.32 Конституції України. Згідно зі статтею 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати\~і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до\~ норми ст.68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву\~на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Нормами статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~Конституції України \~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються\~найвищою соціальною цінністю. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно з роз`ясненням в п.19 постанови Пленуму ВСУзазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» закріплено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином,\~відповідно до\~ статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності\~(на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації,\~принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою\~статті 277 ЦК України\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу,\~стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~вимог\~ст..76\~ЦПК\~України доказами\~є\~будь-які\~дані,\~на\~підставі\~яких суд\~встановлює\~наявність\~або відсутність\~обставин\~(фактів),\~що\~обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення\~учасників\~справи,\~та\~інших\~обставин,\~які\~мають\~значення для\~вирішення\~справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими\~і\~електронними доказами; 2)\~висновками\~експертів; 3) показаннями свідків. Належними є\~докази,\~які\~містять\~інформацію щодо\~предмета\~доказування. Предметом\~доказування\~є\~обставини,\~що\~підтверджують\~заявлені вимоги\~чи\~заперечення\~або мають\~інше\~значення\~для розгляду\~справи\~і\~підлягають встановленню\~при\~ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають\~право\~обґрунтовувати належність\~конкретного\~доказу\~для підтвердження\~їхніх\~вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами\~ч.1\~ст.95\~ЦПК\~України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною першою\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази\~\~за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як видно з наданих роздруківок сторінок інтернет-видання «oblvesti.com.ua» та інтернет-видання «www.048ua» розповідається про історію 8 річної дівчинки, її сім`ю, маму та друга матері, відносно якого вживаються слова "гвалтівник", "педофіл". На сторінці профілю [PERSON] у соціальній мережі «Fасеbоок» також розповідається про дівчинку її маму та друга матері, який " гвалтував дівчинку". Суд звертає увагу на те, що зміст текстів не містить ідентифікуючої інформації про осіб, відсутні прізвища, імена, дати народження, проживання, в тому числі не має відомотсей про кримінальне провадження, яким судом і коли розглядається справа Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, згідно інформаціїї, розміщеної на сторінках інтернет-видань та на сторінці профілю [PERSON] у соціальній мережі «Fасеbоок», не можливо ідентифікувати особу, про яку йдеться мова, тому, твердження [PERSON] є лише .припущеннями, на яких не може грунтуватися рішення суду. \~ \~

Outcome: dismissed