Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Перша Рівненська державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову вказує, що 20 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. Згідно з п.2 Договору у власність позивача та у власність [PERSON] перей шло по1/2 частини вказаної квартири. [INFO] [PERSON] помер. Позивачу стало відомо, що майно яке належало на праві власності [PERSON], в тому числі і спірну квартиру, останній заповідав для відповідача - [PERSON] Позивач вважає, що договір укладений та посвідчений відповідачем в порушення норм чинного законодавства, а відтак є недійсним. Квартира, що стала предметом поділу належить позивачу на праві особистої приватної власності, так як була ними придбана за її власні кошти. Просить визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 20 жовтня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 20 жовтня 2008 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Любинською Л.І. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю з підстав викладених в запереченнях просили відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву в якій просив справу слухати у відсутність представника. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені, а тому не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 20 жовтня 2008 року між позивачем та [PERSON], як подружжям, було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. За умовами наведеного договору між вказаним подружжям було поділено квартиру [ADDRESS] в розмірі по ? частки кожному із подружжя. Як вбачається із свідоцтва про одруження [NUMBER] та свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 1958 року до 18 лютого 2014 року. 21 квітня 1972 року рішенням Рівненського міськвиконкому за № 12 було затверджено створення житлово-будівельного кооперативу «Прогрес». Перебуваючи у шлюбі [PERSON] відповідно до довідки № 1 виданої ЖБК «Прогрес» стала членом вказаного кооперативу та отримала квартиру [ADDRESS]. Пайовий внесок за квартиру в сумі 8105 крб. [PERSON] сплачено повністю 01 січня 1990 року. Твердження [PERSON], що квартира придбана за її власні кошти і за позичені у сестри 6500 крб. спростовується показами свідків та оглянутою в судовому засіданні пенсійною справою. Значну суму коштів для сплати пайових внесків заробив саме [PERSON], оскільки тривалий час працював на Львівському мотозаводі. Вказані обставини повністю стверджуються оглянутою в судовому засіданні пенсійною справою № 151147 покійного [PERSON], з якої достовірно вбачається, що в період з 17 вересня 1970 року по 28 липня 1975 року він працював на вказаному заводі. Дані доводи підтверджені й трудовою книжкою наявною у пенсійній справі. Наведені записи у пенсійній справі повністю узгоджуються із показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які вказали, що [PERSON] працював на Львівському мотозаводі з метою заробити кошти для сплати пайових внесків за квартиру, про що їм безпосередньо говорив сам [PERSON] Свідок [PERSON] ствердив, що кошти у [PERSON] були на квартиру і він сплачував пайові внески. Дані обставини вказують на те, що згадана квартира належала позивачу та спадкодавцеві - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв на момент виникнення правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення містить й ст. 60 СК України, відповідно до частини першої якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Згідно ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про житло-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року за № 9 член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про житло-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року за № 9 передбачено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України , ст.15 Закону "Про власність" , п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. У зв'язку із викладеним, квартира [ADDRESS] була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме - позивача та спадкодавця [PERSON] Позивачем не доведено, що спірна квартира була придбана з розрахунку на трьох осіб, або того, що хтось інший крім подружжя [PERSON] сплачував пайові внески за квартиру, зокрема мати позивача чи сестра позивача. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], та [PERSON] суду показали, що [PERSON] були звичайною сім'єю і в 1975 році вселились в квартиру [ADDRESS]. Суд, критично оцінює покази свідка [PERSON], яка суду показала, що є рідною сестрою позивача [PERSON] і в 1972 році позичила останній гроші для сплати пайових внесків за квартиру, оскільки є заінтересованою особою, заявленою для допиту [PERSON] Надані суду ксерокопії розписок про надання позики позивачу [PERSON] для сплати пайових внесків за спірну квартиру є неналежними та недопустими доказами по справі, тому суд не приймає їх до уваги. Оригінали вказаних розписок суду для огляду не надавались. Крім того про безпідставність позову свідчить й те, що [PERSON], позивач чи її родичі не ставили під сумнів договір про поділ майна (квартири) подружжя. Натомість лише після смерті [PERSON] виникло питання про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним. Факт того, що свою частину квартири [PERSON] планував подарувати або відчужити [PERSON] підтверджується заповітом від 26 лютого 2003 року та згодом від 20 серпня 2013 року, яким розпорядився про перехід його майна вразі смерті відповідачу. Таку його волю підтверджували в суді й допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які вказували на те, що [PERSON] за свого життя завжди висловлював позицію, що залишить після своєї смерті майно відповідачу [PERSON] Долею та життям спадкодавця цікавилася саме відповідач, що зокрема було підтверджено свідками й зі сторони позивача. Саме відповідач здійснила поховання спадкодавця, зокрема, з метою чого отримувала кошти на поховання. Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частиною першою ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Частиною першою ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. І навпаки ч.1 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною власністю. За приписами ст.ст. 368 - 370 та 372 ЦК України співвласник має право на визначення своєї частки у спільному майні. При цьому, в разі визначення частки з майна або його поділу, вважається, що частки співвласників є рівними. Таким чином, сторони за спірним договором про поділ спільного майна подружжя, а саме позивач та спадкодавець - [PERSON] діючи у спосіб передбачений законом та маючи на те відповідні права, з дотриманням закону уклали такий договір. Оскільки, майно, яке було предметом такого договору, було спільним сумісним майном такого подружжя, а подружжя мало право на укладення такого правочину. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 20 жовтня 2008 року, який сплинув у 2011 році, так як строк загальної позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позивачем жодним належним та допустимим доказом не підтверджено, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю та остання не підлягала поділу під час укладення договору про поділ спільного майна подружжя, тому у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог

Outcome: dismissed