Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

В березні 2019 року позивач - [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] з вимогами визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , мотивуючи заяву тим, що позивачу, на підставі договору дарування на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В спірній квартирі зареєстровані позивач та її мати [PERSON] , однак відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено Акти про не проживаючих осіб в житловому приміщенні, крім того відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, квартирою не цікавиться. Наразі, як зазначає позивач, [PERSON] одружилась з громадянином Великобританії та фактично не проживає на території України, отже позивач вимушена звернутись до суду із вищевказаною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном. Ухвалою від 05.03.2019 року відкрито провадження у вказаній вище справі та призначено підготовче засідання. Окрім того, вказаною ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 17.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка просила задовольнити позовні вимоги з підстав наведених в позові та розглянути справу на підставі наявних доказів у ній. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечували. Крім того пояснила, що з січня 2014 року відповідач виїхала до Великобританії та приїздила лише на короткі проміжки часу. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась за адресою зареєстрованого місця проживання, однак поштова кореспонденція повернулась на адресу суду, як не отримана, крім того відповідачка повідомлялась шляхом розміщення оголошення на сайті Судова влада України. Згідно з вимогами ч.ч.6, 7 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Згідно копії договору дарування квартири від 16.07.2010 вбачається, що [PERSON] подарувала- передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира в цілому складається з двох жилих кімнат, має розмір загальної площі - 55.60 кв.м., в тому числі жилої площі - 29.00 кв.м. Договір засвідчений державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної конторти Колодій Г.М. за реєстром № 2-1132 (а.с. 6) Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно зі ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з вимогами до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. При цьому, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після набуття цього права на підставі договору дарування. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання завідомостями наданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської РДА, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в спірній квартирі з 31.08.1995 по теперішній час (а.с.58) Разом з тим, факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі підтверджується актами від 31.12.2016 року, 31.12.2017 року та 28.02.2019 року, підписані сусідами позивача та засвідчені Головою правління ЖБК «Арсеналець -25» (а.с.9, 10, 11). Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідач не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованою в ній, перешкоджає позивачу в користуванні власністю. Виходячи з вказаного, вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов`язав його вчинити цю дію. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. На підставі викладеного,

Outcome: approved