Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, збільшивши вимоги якого просить поновити його на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівский військовий лісокомбінат», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що працював на посаді заступника директора з 25.08.2011р. Наказом від 08.12.2014р. №244-ОС його звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним з ряду підстав, зокрема, його не було попереджено за два місці про наступне скорочення, не запропоновано іншої роботи, на момент його звільнення скорочення як такого не відбулось, оскільки штатний розпис на момент звільнення містить аналогічну посаду. Крім того, його звільнено без врахування переважного права на залишення на роботі, у зв»язку із високою кваліфікацією та високим рівнем професійного рівня. Зазначеними діями відповідача йому спричинено також і моральні страждання, вважає, що розмір грошового відшкодування за завдану моральну шкоду становить 20000 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивачи не було допущено. Попердження про скорочення позивачу було надіслано рекомендованим листом, який йому вручено під розписку 13.09.2014р. Інші посади позивачу не пропонувались, у зв»язку із відсутністю вакантних посад на підприємстві . Оскільки звільнення відбулось із дотриманням вимог законодавства, вважають заявлений позов безпідставним та просять в його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, з"ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з наведених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Відповідно до вимог ст.49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівник персонально попереджується не пізніше, ніж за два місяці до звільнення. Судом встановлено, що згідно наказу №126 від 25.08.2011р. ДП «Львівський військовий лісокомбінат» позивач прийнятий на посаду заступник директора з лісового господарства з 25.08.2011р. (а.с.8). 08.12.2014р. звільнений з роботи на підставі наказу №244-ОС від 08.12.2014р. у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.6). Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається , зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій. В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Відповідно до роз»яснень, що містить п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно наказу №193-ОС від 11.09.2014р. відповідачем прийнято рішення про скорочення з 13.11.2014р. штату працівників із виведенням із штатного розпису посади заступника директора з лісового господарства (а.с.5).На підставі вказаного наказану 08.12.2014р. позивача звільнено з роботи. Однак, відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів в підтвердження своєчасного попередження позивача про наступне звільнення. Зокрема, наявне в матеріалах повідомлення (а.с.7) не містить підпису позивача про ознайомлення із таким. Розписка позивача про отримання рекомендованого поштового відправлення (за відсутності опису вкладення) не свідчить про те, що таким позивачу надіслано саме попередження про скорочення посади. Також суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем порушено ч.3 ст.49-2 КЗпП України, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однак, всупереч зазначеному положенню іншу роботу на підприємстві позивачеві не пропонувалась, доказів в підтвердження відсутності вакантних посад на підприємстві як на час прийняття рішення про скорочення, так і на час звільнення позивача, відповідачем сужду не надана. Враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на те, що відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача, а тому його слід поновити на посаді заступника заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат». Відповідно до ст.235 КЗпП України з відповідача в користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2014р. по 26.03.2015р., оскільки з цього часу позивач працевлаштований на посаді із не меншим посадовим окладом. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 19 263 грн., з розрахунку 256,84 грн. (середній заробіток) х 75 (кількість робочих днів з з 08.12.2014р. по 26.03.2015р.). При цьому, середній заробіток обчислений, виходячи з розміру отриманої позивачем заробітньої плати за два місяці, що передували його звільненню (11044грн.) та кількості робочих днів за цей період (43). Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження зазначених обставин, в зв"язку із чим, суд приходить до висновку, про те, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60. Згідно вимог ст.367 ЦПК України виконання рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст.40, 42, 49-2, 235 КЗпП України та

Outcome: approved