Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 831. [INFO] року від шлюбу у них народився син - [PERSON]. У січні 2014 року шлюбні відносини між ними фактично припинилися та вони стали мешкати окремо за різними адресами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 11 вересня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 831, було розірвано. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин за згодою [PERSON] та [PERSON] їх спільний син [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. З метою оздоровлення сина та поглибленого навчання іноземній мові у язиковому середовищі [PERSON] звернулася до відповідача за наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини, однак відповідач відмовив в наданні згоди на виїзд їх спільної дитини. Посилаючись на ст.ст. 150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, просить суд надати [PERSON], [INFO], уродженки села Риркайпій Магаданської області Росії, ідентифікаційний номер [NUMBER] - дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO] за кордон України до Італії у супроводі його матері [PERSON] на отримання проїзних документів для виїзду за кордон України до Італії в період із дня набрання законної сили та до 24 серпня 2016 року без дозволу та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В процесі розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та остаточно просила суд надати [PERSON], [INFO], уродженки села Риркайпій Магаданської області Росії, ідентифікаційний номер [NUMBER] - дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO] за кордон України до Литви, Латвії, Естонії та Білорусії в період часу з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року у супроводі його матері [PERSON] на отримання проїзних документів на ім"я сина [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон України до Литви, Латвії, Естонії та Білорусії в період часу з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року, без дозволу та супроводу батька [PERSON], [INFO]. (а.с. 93-97) Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що уточнені позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, оскільки вони є законними, обґрунтованими та такими, що базуються на вимогах діючого законодавства України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від нього не надходило. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у зв'зку з неявкою у судове засідання відповідача [PERSON], взявши до уваги пояснення представника третьої особи, заяву позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представника третьої особи, заяву позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 11 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 831. (а.с. 14) [INFO] року від шлюбу у них народився син - [PERSON]. (а.с. 15) У січні 2014 року шлюбні відносини між ними фактично припинилися та вони стали мешкати окремо за різними адресами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 11 вересня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 831, було розірвано. (а.с. 17) З моменту фактичного припинення шлюбних відносин за згодою [PERSON] та [PERSON] їх спільний син [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 18-20) З метою оздоровлення сина та поглибленого навчання іноземній мові у язиковому середовищі [PERSON] звернулася до відповідача за наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини, однак відповідач відмовив в наданні згоди на виїзд їх спільної дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Таким чином, реалізація можливості виїзду за межі України з навчальною метою та оздоровлення дитини не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам дитини. Аналізуючи перелічені норми сімейного права, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцієї про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27.02.1991р. № 789-ХІІ, Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959р., а також з метою захисту інтересів та прав малолітньої дитини [PERSON], 2011 р.н, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд [PERSON] у супроводі матері [PERSON] за межі державного кордону є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання такого дозволу надасть можливість [PERSON] оздоровитися та поліпшити стан здоров'я, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. В порушення зазначених норм процесуального права відповідачем не надано суду заяви про визнання позову або письмових заперечень проти нього, а також належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції.

Outcome: approved