Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.03.2020 у справі № 236/5091/19 було частково задоволено позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 62542,13 грн. (яка складається із заборгованості за кредитом - 1862,57 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 60679,56 грн.), понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1762,52 грн.. У задоволенні вимог позивача щодо стягнення з [PERSON] сум пені та штрафів було відмовлено. 23.10.2020 представник [PERSON] - адвокат Калініна О.Ю. звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою судді від 11.12.2020 за відповідним клопотанням представнику відповідача було поновлено строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 25.01.2021 було скасоване заочне судове рішення від 24.03.2020 в цивільній справі № 236/5091/19, призначено розгляд справи в загальному порядку позовного провадження. Про дату, час та місце розгляду справи було повідомлено сторони. Під час розгляду справи представники позивача ( Гребенюк О.С. , Меркулова В.В. ) для участі в судовому засіданні не прибули, надали до суду заяву про розгляд справи без участі представника банку, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості підтримали, вважали їх обґрунтованими, просили позов задовольнити, посилаючись на ті докази, що були предметом дослідження при первісному розгляді справи № 236/5091/19. Представник відповідача - адвокат Калініна О.Ю. надала до суду відзив на позовну заяву (в порядку ст. 178 ЦПК України), вказала на необґрунтованість вимог позивача, просила застосувати до вимог банку встановлену законом загальну позовну давність, зауважила, що відповідач не здійснював виплат за кредитним договором за період з 07.03.2013 по 18.12.2019, але позивач не звернувся до відповідача з позовом впродовж строку позовної давності, отже, з цих підстав у позові слід відмовити. Крім того, адвокат зазначила, що визначений позивачем розмір процентів за користування кредитом є непропорційно великим порівняно із залишком заборгованості за кредитом; відповідач ри зверненні за отриманням кредиту до банківської установи підписував лише анкету - заяву, в цьому документі була відсутня домовленість сторін щодо розміру відсотків за користування позиченими коштами, з Умовами та правилами банківських послуг представниками позивача не було ознайомлено [PERSON] під час укладення кредитного договору, тим самим порушено права [PERSON] як споживача в кредитних правовідносинах. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача Меркулова В.В. надала до суду відповідь на відзив відповідача, зазначила, що [PERSON] з власної волі підписав заяву від 07.03.2013, отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у виді встановленого ліміту на картковий рахунок, своїм підписом підтвердив факт його ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, з тарифами банку, укладення таким чином договору (шляхом приєднання до публічної оферти) не суперечить чинному законодавству України. [PERSON] висловив свою згоду на укладення кредитного договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», з Витягу з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку в розмірі 2,5% (30% на рік), зазначено розміри комісій, штрафів тощо, сторонами при укладенні кредитного договору були обговорені усі істотні умови. Як вбачається із наданої позивачем виписки з карткового рахунку, відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів. Представник АТ КБ «ПриватБанк» не вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку позовної давності, зазначає, що за своєю сутністю кредитна картка є відновлювальною кредитною лінією, цей кредит надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту, клієнт, використавши кошти та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватись нею в межах строку дії картки. Вимоги позивача обґрунтовані такими обставинами. Представник позивача посилається на те, що 07.03.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг, який складався із анкети-заяви клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано [PERSON] на платіжну картку грошові кошти у розмірі 2000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31.10.2019 утворилась заборгованість у сумі 68164,24 грн., з яких: 1862,57 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 60679,56 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1900,00 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3222,11 грн. - штраф(процентна складова). Вказану суму коштів позивач просить стягнути з відповідача. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом під час розгляду цивільної справи № 236/5091/19 були досліджені письмові докази, пропоновані сторонами. Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» має право на надання банківських послуг, визначених ч.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 № 22 (а. с. 39). Між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем було укладено кредитний договір від 07.03.2013, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.10-35). АТ КБ «ПриватБанк» має статус юридичної особи, згідно зі Статутом є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке було правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «ПриватБанк» (а. с. 37,40,41-42). [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, з 01.09.2010 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.36); як внутрішньо переміщена особа відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позичальник власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява про надання платіжної карти разом із запропонованими КБ "ПриватБанк" "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" "Тарифами Банку" складають між відповідачем та банком кредитний договір (а.с.10). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором повністю виконав, надавши позичальнику [PERSON] кредит в розмірі, обумовленому сторонами. Відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, не забезпечивши своєчасного повернення позивачеві запозичених коштів. Внаслідок цього станом на 31.10.2019 виникла заборгованість у сумі 68164,24 грн., з яких: 1862,57 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 60679,56 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1900,00 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3222,11 грн. - штраф(процентна складова) (а.с.8-9). За змістом ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються (ст. 525, 526 ЦК України). В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідач не надав позивачеві грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, зобов`язання належним чином не виконав. Отже, у банку виникло право вимагати від [PERSON] повернення суми кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в розглядуваному випадку - КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблені банком, такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Великою Палатою Верховного Суду у постанові постанова від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) висловлена позиція, згідно з котрою в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з позовом, тобто кредитор може додавати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, найбільш сприятливих для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки, про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у виді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує значного часу і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відтак, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем КБ «ПриватБанк» дотримані вимоги закону щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] від 07.03.2013, яка додана до позовної заяви і містить особистий підпис відповідача, не визначені умови договору щодо процентної ставки за кредитом, щодо встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, ставку відсотків за кредитом, відповідальність у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення строку виконання договірних зобов`язань. Отже, слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їхньої сплати позивачу. Укладений між сторонами кредитний договір від 07.03.2013 у формі заяви, підписаної [PERSON] та представником банку, не містить визначеного строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку до КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, прав позивача на отримання позичених коштів є порушеними. Суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом примушення боржника до виконання обов`язку щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача [PERSON] отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 1862,57 грн.. У задоволенні решти позовних вимог банку (щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками, сум пені та штрафів) слід відмовити. З огляду на це, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню. При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача у відзиві на необхідність застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, наслідків спливу строку позовної давності. Як зазначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 07.03.2013 вбачається, що 12.08.2017, 28.02.2018 відбувалось часткове погашення наданого кредиту. Банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] 18.12.2019, тобто у межах строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 1921,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням № ІНВ94В2W94 від 04.12.2019. [PERSON] за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір у розмірі 420,40 грн. (квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 21.10.2020 № 0.0.1879495910.1). Крім того, відповідачем заявлено про понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8000,00 грн. (на підтвердження таких витрат надано до суду копію договору від 19.10.2020 № 19/10-20, укладеного між клієнтом [PERSON] та адвокатом Калініною О.Ю., квитанцію до прибуткового касового ордеру від 24.03.2021 про отримання адвокатом від [PERSON] коштів на суму 8000,00 грн. за договором, акт виконаних робіт до договору від 24.03.2021, підписаний клієнтом та адвокатом). З огляду на часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , з урахуванням засад пропорційності, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору в розмірі 52,49 грн.; також суд стягує з позивача на користь відповідача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 7781,41 грн. та понесені відповідачем витрати щодо сплати судового збору у розмірі 408,91 грн..

Outcome: partial