Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Крім того в даній квартирі на реєстраційному обліку знаходиться її колишній чоловік [PERSON]. Відповідач у квартирі з лютого 2014 року не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей його в квартирі не має. Враховуючи те, що [PERSON] без поважних причин не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить визнати його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач не була присутньою, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Третя особа в судовому засіданні не була присутньою, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судовому засіданні не був присутньою, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованою в установленому порядку адресою, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд розглядає справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 6 за адресою [ADDRESS] зареєстровані Позивач [PERSON] [INFO] її син, донька та онук, а також Відповідач [PERSON] [INFO] (а.с.5). Власником вказаної квартири є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, що вбачається з реєстраційного посвідчення Криворізького бюро технічної інвентаризації від 11.06.1999р. і записаний в реєстровій книзі № 10/7 ПВ сторінка № 361 запис № 3873 (а.с. 4). З акту б/н від 03 березня 2016 року вбачається, що [PERSON] [INFO] дійсно не мешкає в квартирі [ADDRESS] (а.с.3). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Таким чином відповідач понад встановлений законом термін без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несе. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що відповідач [PERSON] не будучи власником вказаної квартири, не мешкає в квартирі [ADDRESS], при цьому є зареєстрованим в ній, чим чинить перешкоди у поліпшенні житлових умов, крім того накопичується заборгованість за житлові послуги, тому суд вважає за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як вбачається з інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013р. "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, членів його сім"ї. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved