Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в січні 2016 року в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про скасування наказів, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу в порядку передбаченому ЦПК. 16.03.2016р. позивач замінив та збільшив коло відповідачів, а саме позов пред'явлено до Управління МВС України в Івано-Франківській області, Управління ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, Регіонального сервісного центру МВС України. Ухвалою суду від 16.03.2016 року замінено відповідачів. 19.04.2016р. позивач збільшив позовні вимоги та просив: скасувати п.1 наказу №487 від 20.04.2015р. про порушення нормативно-правових актів працівниками ДАІ та покарання винних, виданого Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області; скасувати п.1 наказу №1158 від 01.09.2015р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДАІ, виданого Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області; скасувати наказ №499 о/с від 18.09.2015р. по особовому складу виданий Головним управлінням МВС України в Івано-Франківській області в частині, що стосується звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області; зобов'язати Головне УМВС України в Івано-Франківській області та Регіональний сервісний центр МВС України в Івано-Франківській області поновити [PERSON] на посаді, що відповідає посаді провідного фахівця центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області; стягнути з УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня офіційного звільнення до моменту поновлення на роботі у сумі 17466.75грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити Відповідачі 1, 2,3 просили в позові відмовити, з підстав в т.ч. наданих суду письмово. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON], який працював на посаді провідного фахівця центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, згідно наказу начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №499 о/с від 18.09.2015р. було звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України з 24.09.2015 року (а.с.8). Підставою звільнення в наказі зазначено - наказ УМВС від 01.09.2015р. №1158. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 02.09.2015р. його було повідомлено про відсторонення від виконання службових обов'язків на роботі, однак не зазначено підстав відсторонення в порушення ст..46 КЗпП України. За вересень та жовтень він отримував заробітну плату, і думав що трудові відносини тривають. 30.12.2015р. позивач який прийшов на роботу, був повідомлений про необхідність забрати трудову книжку, і саме із записів в ній, дізнався про те, що звільнений з 24.09.2015р. з посади, яку займав. 28.01.2016р. ним було отримано копії наказів від 20.04.2015р., 01.09.2015р. (про накладення дисциплінарного стягнення) та 18.09.2015р. (про звільнення), та висновок службової перевірки. Оскаржуючи накази, позивач вважає, що роботодавцем порушено вимоги п.3 ст.40 КЗпП України, так як підстав для застосування двох дисциплінарних стягнень не було. Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №487 від 20.04.2015р. виявлено порушення нормативно-правових актів працівниками ДАІ (а.с.6, 9-21). Так, службовою перевіркою (проводилась на підставі звернення народного депутата України [PERSON] за заявою до нього [PERSON].) встановлено порушення працівником [PERSON] вимог п.7.6 Наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», який проводив реєстрацію автомобіля, а саме: у внесенні до Свідоцтва про реєстрацію автомобіля недостовірних даних про рік виготовлення ТЗ. На підставі даного наказу, позивачу було оголошено догану. Наказом начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №1158 від 01.09.2015р. виявлено порушення нормативно-правових актів працівником ДАІ (а.с.7, 22-28). Так, при вивченні обставин щодо вказаних порушень (проводилась перевірка на підставі матеріалів ВВБ в області ДВБ МВС України про можливість порушення під час проведення державної реєстрації автомобіля [PERSON].) встановлено грубе порушення працівником [PERSON] вимог п.3.1 Наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», який належно повідомлений про факт невідповідності номера двигуна ТЗ, не провів 22.07.2015р. огляд автомобіля, не вчинено дії щодо: затримання автомобіля, повідомлення в нотаріальну контору та судовий орган. Наказом начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №499 о/с від 18.09.2015р. [PERSON], який працював на посаді провідного фахівця центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, було звільнено за п.3 ст.40 КЗпП України з 24.09.2015 року, на підставі попереднього наказу №1158 від 01.09.2015р. Позивач доводив суду те, що про накази начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №487 від 20.04.2015р., №1158 від 01.09.2015р. йому не було відомо, пояснення щодо цього не подавав. Проте, позивач при таких поясненнях на запитання сторони відповідача, зазначив що йому було відомо про службові перевірки в 2015 році, він пояснення давав (про що підтверджено матеріалами справи, а саме висновками перевірок), однак не вважає такі пояснення за вимогами КЗпП України саме наданих до цих наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, що оскаржуються. Також, позивач щодо проведених перевірок у квітні, вересні 2015 року пояснив про те, що жодних порушень з його боку не було, а висновки перевірок є помилковими. Так, по першому випадку службової перевірки, коли громадянин [PERSON] 18.12.2014р. звернувся про реєстрацію ТЗ, саме цей громадянин надав позивачу посвідчення митниці 01.01.2011 року з відміткою календарного та модельного 2011 року випуску та іноземне свідоцтво про першу реєстрацію автомобіля 17.01.2011р., за результатами чого [PERSON] проводив огляд даного ТЗ, видав акт огляду (а.с.21) та перевірку документів за наявними базами даних АІС, та прийняв рішення про реєстрацію даного автомобіля з видачею номерних знаків і Свідоцтва про реєстрацію. Хоча, в оспорюваному наказі №487 від 20.04.2015р. і зазначено про виявлення порушення працівником [PERSON], нормативно-правових актів, а саме те, що йому було надано під час звернення про реєстрацію ТЗ окрім вищезгаданих документів про рік випуску - 2011, також і висновок судового експертного дослідження від 16.12.2014р., де визначено рік випуску - 2010 (з виправленням від руки зазначеного року), однак позивач на його думку вірно встановив рік випуску - 2010. Натомість, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, службовою перевіркою та наказом №487 від 20.04.2015р. визначено те, що під час реєстрації даного ТЗ [PERSON] вніс у Свідоцтво про реєстрацію недостовірні дані про рік виготовлення даного автомобіля, так як за п.7.6 наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них» якщо календарну дату визначити неможливо, як у даному випадку, то за основу приймається модельний рік виготовлення визначений з урахуванням календарної дати першої реєстрації, а при ввезенні на митну територію України є такою яка зазначена в технічному паспорті (2011 рік). Саме дану норму не врахував працівник [PERSON] та прийняв рішення про внесення у графу «Рік випуску» свідоцтва - рік виготовлення - 2010 (на підставі виправленого вручну висновку експерта), про що він підтвердив у поясненню УДАІ УМВС (а.с.9-21). Тому, суд прийшов до переконання про відсутність у роботодавця порушень щодо проведеної перевірки, отриманих від позивача пояснень та притягнення останнього до відповідальності у вигляді догани, та підстав суду для скасування даного наказу, за недоведеністю цих вимог. По другому випадку службової перевірки, під час державної реєстрації ТЗ громадянина [PERSON], [PERSON] також проводив реєстрацію даного автомобіля. Так, як свідчать матеріали перевірки, 22.07.2015р. [PERSON] у присутності попереднього власника автомобіля [PERSON] звернувся з метою огляду та дослідження ТЗ до експерта НДЕКЦ при УМВС, після чого було виявлено ознаки набиття двох різних номерів двигуна, що свідчило про можливу підробку, про що було повідомлено працівника [PERSON], як провідного фахівця центру, задля недопущення перереєстрації даного ТЗ. Однак, [PERSON] не провів цього дня огляд автомобіля, а при проведенні перереєстрації не було затримано дане авто (була постанова суду про вилучення автомобіля у гр..[PERSON], після чого даний ТЗ був перереєстрований на гр.[PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину), не повідомлено відповідні органи - нотаріальну контору та судовий орган для прийняття рішень. Саме за таке грубе порушення вимог п.3.1 Наказу МВС України від 11.08.2010р. №379 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», саме не проведення огляду двигуна ТЗ 22.07.2015р., що підтвердили при перевірці у поясненнях [PERSON] (експерт), [PERSON] та [PERSON], а тому і було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, а його керівнику - оголошено догану за відсутність контролю за працівниками (а.с.140-142). При цьому, у позові позивач зазначив те, що оскільки під час огляду двигуна 22.07.2015р. неможливо було встановити його номер, через сильне забруднення, він відправив власника даного автомобіля на миття двигуна, та тільки 24.07.2015р. власник авто подав відповідну заяву та документи для перереєстрації ТЗ, в т.ч. висновок експертного дослідження від 23.07.2015р. про незмінність номеру двигуна, а тому підстав для відмови у реєстрації авто позивач не знайшов. На обґрунтування позовних вимог в тій частині, що був огляд ТЗ, позивач надав суду письмові пояснення від 09.11.2016 року громадян [PERSON] та [PERSON] (213-214), які пояснили про проведення огляду автомобіля позивачем [PERSON] саме 22.07.2015р., хоча предметом службової перевірки був факт неогляду позивачем двигуна автомобіля та необхідність його затримання, тому такі письмові пояснення двох громадян суд оцінює критично, оскільки вони суперечать доводам самого позивача у позові про те, що ним дійсно не оглядався двигун 22.07.2015 року через його забруднення, а сама перереєстрація ТЗ проводилась позивачем 24.07.2015р., коли був поданий власником ТЗ висновок експерта про відсутність змін номеру двигуна. Щодо необхідності затримки позивачем як працівником центру даного авто через наявну постанову суду про вилучення автомобіля у гр..[PERSON] (після чого даний ТЗ був перереєстрований на гр.[PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину), та не повідомлення позивачем відповідні органи - нотаріальну контору та судовий орган для прийняття рішень, то суду не надано жодного пояснення щодо цих доводів чи спростувань, акцентуючи увагу тільки на проведенні реєстрації ТЗ гр..[PERSON] 24.07.2015р. Для надання суду всіх матеріалів перевірки та отриманих пояснень зі сторони роботодавця - відповідача 2 від позивача до другого правопорушення, то представник відповідача 2 зазначив суду, що матеріали перевірки в зв'язку з ліквідацією особи, були знищені (а.с.215-218). Але суд критично оцінює такий доказ, оскільки як зазначає Акт, такі документи визначені строком зберігання - 5 років. Разом з тим, суд прийшов до переконання про відмову в частині вимог про скасування наказу №499 о/с від 18.09.2015р., а попередньо наказом №1158 від 01.09.2015р., та поновлення на рівнозначній посаді, враховуючи таке. Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про застосування дисциплінарного стягнення, власник, як це передбачено ст. 149 КЗпП України, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. За порушення трудової дисципліни на працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Отже, відповідач 2 застосовував перший раз догану щодо позивача, з отриманням пояснень, а за наступне порушення наступила відповідальність - звільнення. При цьому, щодо отримання пояснень по повторному дисциплінарному правопорушенню за результати перевірки в серпні 2015р. що потягло відповідальність позивача - звільнення, то відповідач 2 не надав суду доказів такого відібрання пояснень у позивача. Проте, у поновленні на роботі та скасуванню наказу начальника полковника міліції УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] №499 о/с від 18.09.2015р. про звільнення, слід відмовити за пропущеними строками позовної давності. Так, представник відповідача 1 звернув увагу суду на строки за ст..233 КЗпП України щодо звернення до суду протягом 1 місяця, та клопотав про їх застосування судом. При цьому, суд зазначає, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про поновлення визначальними є такі юридично значущі обставини, як дізнання особи про наказ яким його звільнено з посади. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Позивач доводив суду в позовних вимогах те, що йому стало відомо про наказ яким його звільнено з посади - у грудні 2015 року, трудову книжку він отримав 22.01.2016р., а 28.01.2016р. сам наказ про звільнення на запит адвоката, однак, навіть якщо б брати до уваги такі доводи позивача щодо цього, то він звернувся з позовом до суду тільки 05.08.2016 року (відмітка на позові). При чому, поновлення строків звернення до суду не клопотав, як і не обґрунтовував поважність причин такого пропуску. Тому, це є підставою відмови у вимогах позову - скасуванні наказу про звільнення та поновлення на роботу. Позивач також зазначив в позові та поясненнях те, що оскільки йому нараховувалась з/плата, то він вважав до грудня 2015 року, що він не звільнений, про те, як вбачається з наданої ним виписки, кошти розрахункові оплачувались відповідачем 2 після звільнення позивача з 24.09.2015р., ще 29.09 та 28.10.2015р., після чого виплат позивачу не було, а тому доводи того, що він отримував заробітну плату до грудня 2015 року, не є також доведеним суду. При цьому, предметом спору не є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати. Щодо з'ясування судом факту несвоєчасної видачі трудової книжки, в обґрунтування доводів позивача про те, що йому не було відомо про звільнення з посади у день звільнення, то позивач доводив усно про таке отримання книжки саме 30.12.2015р., натомість відповідач 2 доводив протилежне, однак, оскільки запис у особовому листку з обліку кадрів про отримання трудової книжки позивачем не містить дати такого отримання, то такий факт неповідомлення своєчасно про наказ про звільнення позивача, і як наслідок несвоєчасності видачі трудової книжки працівнику, залишився недоведеним суду жодною стороною. Щодо вимог до відповідача 3 (зміни до позову заявою від 19.04.2016р. щодо поновлення на роботі), то даний Регіональний сервісний центр МВС України в області, не є правонаступником Управління ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, а є новоствореною юридичною особою (а.с.102-113), добір до якого проводився на підставі конкурсу, участь у якому позивач не брав, тому поновлення позивача на рівнозначній посаді у новостворене підприємство, суперечить вимогам законодавства, зазначеного нижче. Аналогічно вимога позову до відповідача 1, з яким відсутні були трудові відносини у позивача, є необґрунтованою. Так, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року із наступними змінами визначено, що після припинення діяльності підприємства можливе створення на його базі нового підприємства і прийом працівників у новостворене підприємство здійснюється на загальних підставах, а тому працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі у новостворене підприємство, якщо він не був переведений туди у встановленому порядку. А тому, вимоги позивача до відповідача 2 про скасування наказів за результатми службових перевірок є недоведеними суду, вимоги позову щодо скасування наказу про звільнення до відповідача 2 та до відповідача 1, 3 про поновлення на посаді, що відповідає займаній посаді позивача у відповідача 2, підлягають відмова за пропущенням строку позовної давності до суду, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з відповідача 2,як наслідок відмови у поновленні на роботі, також не підлягають до задоволення. При цьому, як вже зазначено вище, суд застосовує до даних спірних правовідносин в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, норми ст..233 КЗпП України щодо звернення до суду у місячний строк з дня коли позивач дізнався про своє порушене право. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі п.3 ст. 40, 148, 151, 233 КЗпП України, та

Outcome: dismissed