Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Адвокат Козар Микола Михайлович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Посилається на те, що у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано. З часу відколи не проживають разом відповідач участі у вихованні дітей не приймає, ніякої допомоги на утримання дітей не надає. Діти проживають з позивачем, всі обов`язки щодо утримання та виховання дітей здійснює самостійно. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. А тому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей: [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позивач та її адвокат в судове засідання не зявилися. В позові зазначили про розгляд справи без участі (а.с. 2). Відповідач в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає (а.с.14 ). У зв"язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов"язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами главою 15 Сімейного кодексу України. Встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26.10.2006 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області та серії [NUMBER] від 12.04.2011 року виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області батьком [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] є відповідач [PERSON] (а.с. 6,7). Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою ВРУ №789-Х11 від 27.02.1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. \~ У\~відповідності до\~ст.8\~Закону України «Про охорону дитинства »кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Суд, враховуючи вищевикладене, бере до уваги склад сім`ї, матеріальне становище сторін, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку і приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 180-181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Питання про належне утримання дітей, між сторонами в добровільному порядку не вирішено. Крім того, згідно ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 5 ст.183 СКУкраїни той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову; аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, який передбачений чинним законодавством та те, що відповідач не заперечив, позов підлягає до задоволення. Згідно ст.5 ЗаконуУкраїни Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. За правилами ст. 141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно п. 1 ч. 1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved