Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+» про визнання недійсним договору майнового ( фінансового) лізингу, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 06 серпня 2015 року між ним та відповідачем було підписано договір № 805276, що має назву «Договір майнового лізингу». Перед підписанням договору за реквізитами, наданими представником відповідача, ним було сплачено 39000 грн. на рахунок TOB «ІнтерГрандКапітал+» з призначенням платежу: «сплата вартості фінансування згідно Договору № 805276 від 06 серпня 2015року». У розділі договору 18 «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін» лізингодавцем зазначено Лізингова компанія TOB «ІГК+», надалі - код ЄДРПОУ, банківські реквізити, адреса та телефон, підпис представника та печатка TOB «ІГК+». Як вбачається із даних ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, доступ до якого є загальнодоступним на сайті Міністерства юстиції України (https://usr.miniust.gov.ua/ua/freesearch) за кодом ЄДРПОУ 31232558, який значиться у договорі та на печатці, якою він завірений, а також за адресою - м. Київ, вул. Фрунзе, 82 значиться TOB «ІнтерГрандКапітал+» (TOB «ІГК+»). Таким чином, відповідачем по справі є саме TOB «ІнтерГрандКапітал+», скорочено TOB «ІГК+», а не Лізингова компанія TOB «ПТС+», під виглядом якої відповідач уклав з ним договір. У преамбулі договору зазначено: «Лізингова компанія TOB «ІГК+», далі за текстом «Лізингодавець» в особі [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 62 від 01 лютого 2015 року та [PERSON] (далі за текстом «Лізингоодержувач»), іменовані разом «Сторони», а кожна окремо - «Сторона», уклали даний Договір фінансового лізингу (надалі за текстом «Договір») на наступних умовах...». Отже, договір, який підписано сторонами, є договором фінансового лізингу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив норми ЦК України та законодавства про фінансові послуги, а також його права споживача, уклавши з ним договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що полягає у наступному: Перш за все відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище. По-друге, уклав з ним договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії). Так, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції». Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004р. розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Згідно п. 1.2 Положення, - воно встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами -суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу. Стаття 2 Положення, яка визначає можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, містить вимоги, яким має відповідати така юридична особа. До таких обов'язкових вимог Положення відносить наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Як випливає із наведених положень закону, для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги. Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) на офіційному сайті Нацкомфінпослуг (http://nfp.gov.ua/content/inshi-reestri-ta-pereliki.html) - відомості про внесення до реєстру та видачу довідки TOB «ІГК+» - відсутні. Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір з ним без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу. Частиною 1 ст. 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Водночас, укладання з ним договорів за наведених обставин було здійснено внаслідок здійснення TOB «ІГК+» нечесної підприємницької практики (перелік видів якої не є вичерпним). Так, відповідно до п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, статус, наявність ліцензії тощо. Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення його прав споживача, що передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення його права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього довідки, що надає дозвіл для укладення з ним договорів з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами. Якби він володів цією інформацією, то не уклав би договори з відповідачем. Зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору ним було сплачено на користь відповідача 39000 грн. (+комісійній сбір банку 390 грн.), а разом 39390 грн., які підлягають поверненню. Окрім наведеного, отримання відповідачем від нього коштів за договором, який він не мав права укладати, порушує його право на захист власності, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського Суду з Прав Людини є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК України якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Згідно п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам. Отже, спричинена йому внаслідок введення в оману відповідачем щодо його права на укладення відповідачем договорів фінансового лізингу та отримання за цим договором від нього коштів, - моральна шкода полягає у порушенні його прав споживача та власності. Сплачені ним на користь відповідача кошти залишаються на його рахунках, і, з метою задоволення власних потреб та можливого отримання прибутку за відповідний період, використовуються ним в здійсненні власної фінансово-господарської діяльності. В той час він, крім того, що поніс витрати при укладенні та виконанні зобов'язань за спірним договором, позбавлений можливості користуватися та вільно розпоряджатися своїми коштами внаслідок неправомірних дій відповідача, чим порушується його право власності. Все це призводить його до постійного хвилювання, глибокого обурення і відчуття несправедливості від збагнення того, що його просто використали обманним шляхом. Від цього він переживає глибокі душевні страждання, які почалися від дня укладання договору та тривають до теперішнього часу. Спричинену йому відповідачем моральну шкоду він оцінює в розмірі 6000 грн. Просить суд визнати недійсним договір майнового (фінансового) лізингу № 805276 від 06.08.2015р., укладеного між ним та TOB «ІнтерГрандКаштал+». Стягнути з TOB «ІнтерГрандКапітал+» на його користь сплачені 39390 грн. Стягнути з TOB «ІнтерГрандКапітал+» на його користь у відшкодування моральної шкоди 6000 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 28). 22 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 32 ). Представник відповідача Tовариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+» до судового засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.31). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.» У відповідності до п.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме». Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження. При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача. Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.» Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+» своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+» в частині визнання недійсним договору фінансового ( майнового) лізингу, стягнення грошових коштів підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона ( лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні ( лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця ( постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. У відповідності до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - фінансовий лізинг це вид цивільно- правових відносин , що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов»язується набути у власність річ у продавця ( постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату ( лізингові платежі). А стаття 16 цього Закону передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, і такі платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Відносини, що виникають у зв»язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм ( оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом ( стаття 2 Закону України « Про фінансовий лізинг».) Так, з Договору фінансового лізингу № 805276 від 06 серпня 2015 року вбачається, що в цей день між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+», як лізингодавцем та [PERSON], як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу, що має назву «Договір майнового лізингу» ( а.с. 6-17) Згідно з п.3.1 договору фінансового лізингу, предметом лізингу є автомобіль марки «Fiat Doblo Combi Maxi» модель 1,6 D MT Activ Lungo N1 Medium, кількість 1, вартість 195000 гривень ( а.с. 20). Відповідно до ст. 3 Закону України « Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Умовами договору фінансового лізингу також передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках № 2,3 до цього договору, які є його невід»ємною частиною (п.8.1 договору). До складу лізингових платежів включаються: 1) Перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу; 2) Періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу; 3)Другий лізинговий платіж ( п.8.2 Договору). Усі поточні авансові та лізингові платежі ( в тому числі періодичні лізингові платежі) по даному договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в Додатках №2 та №3 ( п.8.5 Договору). Згідно Додатку №2 ( Графік сплати першого лізингового платежу) вартість предмета лізингу становить 195000 гривень 00 коп, вартість фінансування (20%) 39000 грн, щомісячний платіж 8125 грн 00 коп, комісія за передачу 5850 грн 00 коп ( а.с. 19). Сума, зазначена у Додатку №2 відповідно до п.2.1 договору 39000 грн 00 коп є авансовим платежем, сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку №2, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Відповідно до п.1.1 вказаного договору, лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно ( предмет лізингу визначений у п.3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов»язується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що беспосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Перед підписанням договору за реквізитами, наданими представником відповідача, [PERSON] було сплачено 39000 грн. на рахунок TOB «ІнтерГрандКапітал+» з призначенням платежу: «сплата вартості фінансування згідно Договору № 805276 від 06 серпня 2015року» на підставі п.5.4 Договору лізингу № 805276 та Угоди №2 до вказаного договору ( а.с.21). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством,- і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів ( п.5 ч.1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями ( ч.1 ст. 5 Закону). Згідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги ( операції), пов»язані з наданням фінансових послуг у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом інші послуги ( операції), пов»язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами ( не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1,2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов»язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відповідно до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб»єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України за №21 від 22 січня 2004 року, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими ( засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, а також за наявності серед іншого довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує лізензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п.3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб підприємців, пов»язана з виробництвом ( виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ( п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії ( ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами вимог, які встановлені частинами першою- третью,п»ятою та шостою статті 203 ЦК України. А вищевказаними положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В судовому засіданні встановлено, що у розділі договору 18 «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін» лізингодавцем зазначено Лізингова компанія TOB «ІГК+», надалі - код ЄДРПОУ, банківські реквізити, адреса та телефон, підпис представника та печатка TOB «ІГК+». Як вбачається із даних ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, доступ до якого є загальнодоступним на сайті Міністерства юстиції України (https://usr.miniust.gov.ua/ua/freesearch) за кодом ЄДРПОУ 31232558, який значиться у договорі та на печатці, якою він завірений, а також за адресою - м. Київ, вул. Фрунзе, 82 значиться TOB «ІнтерГрандКапітал+» (TOB «ІГК+»). Таким чином, відповідачем по справі є саме TOB «ІнтерГрандКапітал+», скорочено TOB «ІГК+», а не Лізингова компанія TOB «ПТС+», під виглядом якої відповідач уклав з відповідачем договір. У преамбулі договору зазначено: «Лізингова компанія TOB «ІГК+», далі за текстом «Лізингодавець» в особі [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 62 від 01 лютого 2015 року та [PERSON] (далі за текстом «Лізингоодержувач»), іменовані разом «Сторони», а кожна окремо - «Сторона», уклали даний Договір фінансового лізингу (надалі за текстом «Договір») на наступних умовах...».( а.с.6-17). За таких обставин суд приходить до обгрунтованого висновку, що відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище. По-друге, відповідач уклав з [PERSON] договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії). Так, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції». Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004р. розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Згідно п. 1.2 Положення, - воно встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами -суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу. Стаття 2 Положення, яка визначає можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, містить вимоги, яким має відповідати така юридична особа. До таких обов'язкових вимог Положення відносить наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Як випливає із наведених положень закону, для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги. Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) на офіційному сайті Нацкомфінпослуг (http://nfp.gov.ua/content/inshi-reestri-ta-pereliki.html) - відомості про внесення до реєстру та видачу довідки TOB «ІГК+» - відсутні. З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ « «ІнтерГрандКапітал+» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір з [PERSON] без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу. В судовому засіданні встановлено, що станом на 06 серпня 2015 року інформація про ТОВ « «ІнтерГрандКапітал+» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг не вносилася. Товариству статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на 06 серпня 2015 року дату укладення між ТОВ « «ІнтерГрандКапітал+» та [PERSON] договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. У зв»язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ « «ІнтерГрандКапітал+». У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним». Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж Постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ «ІнтерГрандКапітал+» відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв»язку з чим остання ввела позивача [PERSON] в оману щодо прав ТОВ «ІнтерГрандКапітал+» на укладення договору фінансового лізингу. Зазначені обставини є істотними, оскільки якби [PERSON] володів цією інформацією, то не вступив у правовідносини з відповідачем ТОВ «ІнтерГрандКапітал+». Крім того, як зазначалось у рішенні вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу автомобіль марки «Fiat Doblo Combi Maxi» модель 1,6 D MT Activ Lungo N1 Medium є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як : її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. За таких обставин, суд вважає, що оскільки на час укладення спірного договору фінансового лізингу № 805276 та Угоди №2 про сплату першого лізингового внеску до цього договору ТОВ «ІнтерГрандКапітал+» не було взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то воно не мало права укладати як сам договір фінансового лізингу, так і угоду про сплату першого лізингового внеску, так як вона є невід»ємною частиною цього договору, оскільки сума першого лізингового внеску обраховується, виходячи з вартості предмета лізингу ( 20%), а тому позовні вимоги про визнання договору фінансового ( майнового) лізингу недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин Договір фінансового лізингу № 805276 від 06 серпня 2015 року має бути визнаний судом недійсним з моменту його укладання. Оскільки судом визнано недійсним спірний договір фінансового ( майнового) лізингу № 805276, який було укладено між сторонами 06 серпня 2015 року, то сплачений [PERSON] одноразовий платіж за Угодою №2 в сумі 39000 гривень 00 коп підлягає поверненню, а тому ці кошти необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Частиною 2 ст. 227 ЦК України також передбачено обов»язок сторони, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні моральну шкоду, що завдано у зв»язку з вчиненням цього правочину. Але, суд не знаходить підстав для відшкодування моральної шкоди у зв»язку з наступним. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В якості підстав для відшкодування моральної шкоди позивач посилається на порушення його права власності, а саме: отримання відповідачем від нього коштів за договором, який він не мав права укладати. Отже, спричинена позивачу внаслідок введення в оману відповідачем щодо його права на укладення відповідачем договорів фінансового лізингу та отримання за цим договором від нього коштів, - моральна шкода полягає, як вказує позивач, у порушенні його прав споживача та власності. Сплачені ним на користь відповідача кошти залишаються на рахунках відповідача, і, з метою задоволення власних потреб та можливого отримання прибутку за відповідний період, використовуються відповідачем в здійсненні власної фінансово-господарської діяльності. В той час він, крім того, що поніс витрати при укладенні та виконанні зобов'язань за спірним договором, позбавлений можливості користуватися та вільно розпоряджатися своїми коштами внаслідок неправомірних дій відповідача, чим порушується його право власності. Все це призводить його до постійного хвилювання, глибокого обурення і відчуття несправедливості від збагнення того, що його просто використали обманним шляхом. Від цього він переживає глибокі душевні страждання, які почалися від дня укладання договору та тривають до теперішнього часу. Спричинену [PERSON] відповідачем моральну шкоду він оцінює в розмірі 6000 грн. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз 2 п.5 вказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина. Обов»язкової підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Однак, суд вважає, що позивачем [PERSON] в судовому засіданні не надано доказів, які б свідчили про те, що діями відповідача йому було заподіяну моральну шкоду. Згідно до Розділу 5 ЦПК України, доказами можуть бути лише ті факти, які мають документальне та фактичне підтвердження та на підставі яких в подальшому суд може дослідити їх правдивість. Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, в якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Але, як вважає суд, позивачем [PERSON] в наданій до суду позовній заяві не вказано жодного посилання на мотиви, якими він обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди у розмірі 6000 грн та якими доказами моральна шкода саме в такому розмірі підтверджується. З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у звязку з ушкодженням здоровя, про порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків. Однак, як вважає суд, позивачем [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача в судовому засідання не надано. Суд не приймає до уваги ствердження позивача в тій частині, що порушення його права власності призводить його до постійного хвилювання, глибокого обурення і відчуття несправедливості від збагнення того, що його просто використали обманним шляхом. Від цього він переживає глибокі душевні страждання, які почалися від дня укладання договору та тривають до теперішнього часу, оскільки ніяких об»єктивних доказів, крім особистих стверджень [PERSON] які б свідчили про це, позивач суду не надав і на їх наявність не посилається. Крім того, у відповідності до ст. 60 ЦПК України сторона забовязана доказати ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Але позивач [PERSON] в своїй позовній заяві і в судовому засіданні, посилаючись на неправомірні дії відповідача не вказує, в чому конкретно полягають ці неправомірні дії, якими йому спричинено моральну шкоду у розмірі 6000 грн. Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, не в позовній заяві, не в судовому засіданні [PERSON] також не надав ніяких обєктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди саме в розмірі 6000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано в судовому засіданні доказів спричинення йому діями відповідача моральної шкоди і тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 січня 2014 року № 80-VІІІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 39000,00 гривень. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 390,00 грн, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути у на користь держави судовий збір у розмірі 390,00 грн. На підставі викладеного та згідно ст.ст. 42, 55 Конституції України; Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст.ст. 3,10,60,88,209,212,213,214,215 ЦПК України; ст.ст. 1, 4, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст.ст. 3, 203, 215, 216, 227, 236 ЦК України; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про фінансовий лізинг»; Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»; Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"; -

Outcome: partial