Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

У серпні 2020р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 42446,97 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказав на те, що 20.05.2017р. ним було надано позику [PERSON] в сумі 32900 грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки позика мала бути повернута у строк до 01.09.2017р. На момент пред`явлення позову відповідач суми позики не повернув, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача крім суми позики 32900 грн., інфляційні збитки у розмірі 6593,16 грн. та 2953,81 грн. - 3% річних. Позивач в засіданні суду позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що грошове зобов`язання виконав у повному обсязі, кошти позивачу повернув . Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно розписки від 20.05.2017р., оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.35), відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 32900 грн., які зобов`язався повернути до 01.09.2017р. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника. В зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду. Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно положень ст.545 ЦК України свідчить, що зобов"язання з повернення позики не виконано. Дана позиція відображена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019р. по справі №295/455/16-ц. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. У позивача [PERSON] знаходиться оригінал розписки від 20.05.2017 року, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов`язання. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу, що становить 32900 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні полощення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має грошове зобов`язання перед позивачем. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на стягнення інфляційних та 3% річних від суми боргу відповідно до статті 625 ЦК України. Перевіривши шляхом математичного обрахунку наданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку про його арифметичну вірність та необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача 6593,16 грн. інфляційних збитків та 2953,81 грн. 3% річних. Зважаючи на викладене, позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 32900 грн. боргу, 6593,16 грн. інфляційних, 2953,81 грн. 3% річних. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved