Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

02 грудня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом, в якому просило стягнути із [PERSON] заборгованість у розмірі 22148,36 грн. за кредитним договором № HAXRRX11250214 від 12.05.2007 року та судові витрати. Заборгованість виникла станом на 11.09.2013. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В скарзі апелянт зазначає, що він звернувся з вимогою про захист цивільного права в межах позовної давності, оскільки відповідно до п.5.5 кредитного договору, термін позовної давності встановлено сторонами тривалістю у 5 років. Так, перебіг строку позовної давності за кредитним договором почався з 12.10.2007 року та був перерваний 28.09.2010 року, коли відповідачем було здійснено погашення за кредитним договором на суму 1802,93 грн., таким чином, останній здійснив дію, яка свідчить про визнання боргу. Враховуючи викладене, апелянт вважає, що перебіг строку позовної давності почався заново з 28.09.2010 року. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, спочатку стверджуючи, що боргові зобов"язання у [PERSON] перед банком відсутні, оскільки кредит він сплатив, однак підтверджуючі документи ним не збереглися, оскільки він не бачив сенсу у зберіганні їх понад 3 роки. В подальшому змінив свою позицію і наполягав на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки в 2010 році він не переривався. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте, таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Згідно з п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.05.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № НАХRRХ11250214, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 1119,59 грн., зі сплатою 0,12% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 11.10.2007 року. На порушення умов договору [PERSON] погашення суми кредиту та відсотків за його користування не здійснював, в зв'язку з чим відповідно до положень укладеного між сторонами кредитного договору, на суму кредиту нараховувались відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. За підрахунками позивача, станом на вересень 2013 року відповідач має заборгованість 22148,36 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Проте, такий висновок не відповідає матеріалам справи та правовим нормам, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст.264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до п.5.5 кредитного договору № НАХRRХ11250214 від 12.05.2007 року термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю 5 років. Як видно з розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.4), 28.09.2010 року відповідачем [PERSON] внесено на погашення кредиту 1802,93 грн. З цієї суми, позивач зарахував 1119,8 грн на погашення тіла кредиту, а залишок на погашення заборгованості по відсотках. Доводи відповідача, щодо автоматичного списання цієї суми з іншого рахунку відповідача банком самостійно не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, перебіг позовної давності було перервано і розпочато знову саме з 28 вересня 2010 року, а отже, суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо пропуску строку позовної давності, який є не пропущеним. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом про захист свого порушеного права 02.12.2013 року, тобто в межах встановленого сторонами та передбаченого ст.259 ЦК України п'ятирічного строку. З огляду на це, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання про застосування статей 256, 257, ч.1, 5 ст.261 ЦК України. Невірним є і посилання суду першої інстанції на п.31 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки в даний пункт внесені зміни згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014. Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення певної суми заборгованості за кредитним договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.1048, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. За підрахунками позивача заборгованість станом на 11.09.2013 становить 22148,36 грн, яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом - 5761,95 грн, заборгованості по комісії - 38,08 грн, пені за несвоєчасність повернення кредиту - 14817,46 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентова складова) - 1030,87 грн. Оскільки тіло кредиту сплачено 28.09.2010 (внесена відповідачем у вересні 2010 року сума зарахована одразу позивачем на погашення простреного тіла, відповідно до інформаційного листа №389 від 25.06.2009), то підстави вважати, що заборгованість нарахована станом на 11.09.2013 відсутні. За поясненнями представника позивача та відповідно до наданих розрахунків, вбачається, що заборгованість відповідача порахована саме станом на 28.09.2010 З огляду на це, з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість станом на 28.09.2010: по процентам за користування кредитом - 5761,95 грн. та заборгованість по комісії - 38,08 грн. Що стосується розміру пені за несвоєчасність повернення кредиту та штрафів, то дана неустойка в декілька раз перевищує розмір заборгованості за кредитом. Судова колегія, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, що закріплені в ст. 3 ЦК України,з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких, за рішенням суду може бути зменшений розмір неустойки (штраф, пеня), якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (зокрема, відсутність негативних наслідків), дійшла висновку про зменшення пені за несвоєчасність повернення кредиту та штрафів до 1119 грн. 59 коп. - суми кредиту, яку отримав [PERSON] за кредитним договором № НАХRRХ11250214 від 12 травня 2007 року. Враховуючи вищевикладене, загальна сума боргу, яка підлягає стягненню із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 6919 грн. 62 коп. (5761.95 + 38.08 + 1119.59). Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється частково, відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України із [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" слід стягнути судовий збір пропорційно вимог, що задовольняються. Позивачем пред'явлений позов на 22148,36 грн. Стягнуто 6919,62грн, тобто, задовольняється позов на 31% (6919,62 х 100 : 22148,36 = 31%). Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 71,11 грн (229,4 х 31 : 100 = 71,11) та 37,76 грн (121,8 х 31 : 100) за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: partial