Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

24 січня 2017 року гр. [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, посилаючись в своїй заяві на те, що [INFO] року у місті Харцизьку Донецької області помер її чоловік [PERSON], [INFO]. Заявниця [PERSON] звернулась з письмовою заявою до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій областіз питанням оформлення свідоцтва про смерть [PERSON] встановленого зразка, але згідно відповіді Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.01.2017 року № 15.32-113 було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті цієї особи було пред'явлено документи, видані на території, де орган державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті [PERSON] заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку із подальшою реалізацією свого права на спадщину, що залишилась після смерті чоловіка. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву до суду про розгляд її заяви без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився. Надав до суду заяву, в якій просить справу за заявою [PERSON] про встановлення факту смерті розглянути без їх присутності, проти задоволення заяви не заперечують. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Заявниця [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 червня 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області. На підтвердження факту смерті заявницею додано до заяви: копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER], де вказано, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] про що 23.09.2016 року Харцизьким міським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції ДНР зроблено актовий запис № 751; лікарське свідоцтво про смерть № 350 від [INFO] року, видане Центральною міською лікарнею № 1 м. Харцизька, з якого вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року у м. Харцизьку; довідка про причину смерті № 350 від 20 вересня 2016 року на ім'я [PERSON], де вказана причина смерті - хронічна сердцево - судинна недостатність. До матеріалів справи також долучена відмова Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті № 15.32-113 від 24.01.2017 року, в якій зазначено, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті, оскільки представлені документи, форма яких не відповідає встановленій підзаконним нормативно правовим актом. Надаючи правову оцінку встановленим судом обставинам, суд виходить з наступного. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявником документи, які підтверджують смерть [PERSON], є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Разом із тим суд враховує, що згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд також враховує, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) застосовується судом при розгляді справи як джерело права. Під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та підприємствами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, а саме, документи, видані органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту смерті та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб зареєструвати факт смерті чоловіка та отримати свідоцтво про смерть, видане державним органом України. Суд роз'яснює заявнику, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Outcome: approved