Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Фермерського господарства «Сімфо» в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди землі від 01 січня 2008 року укладений між ним та відповідачем . Позовні вимоги мотивує тим, що земельна ділянка № 326 площею 5.23 га, яка знаходиться на території Недогарської сільської ради Олександрійського району та належить йому на праві приватної власності використовується Фермерським господарством «Сімфо» на підставі договору оренди від 01 січня 2008 року. Оспорюваний договір оренди не містить такої істотної умови як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків, порядку її внесення та відповідальності за її несплату. Зокрема спірний договір не містить пункту щодо індексації розміру орендної плати, порядку її внесення, а розмір орендної плати не відповідає чинному законодавству, оскільки визначений у виді 2 % від нормативної грошової оцінки землі, в той час як на момент звернення до суду з позовом розмір орендної плати не можу бути меншим ніж 3 % грошової оцінки землі. Також оспорюваний договір не містить умов щодо автоматичної зміни орендної плати. На його неодноразові звернення з пропозиціями про внесення змін до договору оренди відповідач не реагував, тому вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити . Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у запереченні на позов. Крім того просили суд до позовних вимог застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Пояснили, що позивач з приводу зміни умов договору не звертався, він просив лише розірвати договір оскільки бажає самостійно обробляти земельну ділянку. Не дивлячись на те, що договором оренди передбачено виплату орендної плати в розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки землі нарахування та виплата орендної плати позивачу здійснювалась відповідно до вимог чинного законодавства та з врахуванням встановленого на законодавчому рівні індексу інфляції. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані ними докази, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає , виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач відповідно до Державного акту серії ІІ-КР № 010374 є власником земельної ділянки площею 5.23 га, яка розташована на території Недогарської сільської ради (а.с. 5). 01 січня 2008 року між позивачем та Фермерським господарством «Сімфо» укладено договір оренди землі , який було зареєстровано у Олександрійському районному відділі КРФ ДП «ЦДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 квітня 2008 року за № 04.0838000047 (а.с. 6-7). Відповідно до п.4 договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить в цінах 1995 року 18022 грн проіндексована станом на 01.01.2007 року 45974 грн. Відповідно до п.8, п. 9 договору оренди земельної ділянки, сторони дійшли згоди, що орендна плата вноситься орендарем щорічно у формі та розмірі грошової, натуральної та відробіткової за домовленістю сторін : у розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 919 грн у строк до 31 грудня кожного року. Розмір орендної плати переглядається за згодою сторін у разі : зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документально та в інших випадках, передбачених законодавством. Питання щодо індексації розміру орендної плати сторонами не обумовлювалось. Жодних доказів, які б свідчили про звернення позивача до орендаря з вимогою про внесення змін до умов договору та про нарахування розміру орендної плати з порушеннями вимог законодавства суду не надано. Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідност. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відносини які виникли між сторонами на час укладення договору регулювались нормами Закону від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» (далі Закон № 161-ХІV), Законом від 3 липня 1992 року № 2535-ХІІ «Про плату за землю» (далі Закон № 161-ХІІ), Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783 «Про проведення грошової оцінки земель» та Указом Президента «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 2 лютого 2002 року № 92, в редакції які діяли на час виникнення правовідносин. Відповідно до ст. 1Указу Президента «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» в редакціїї чинній на час укладення договору, визнати одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Згідно зі статтями 13, 14, 19 цього Закону договір оренди землі це угода сторін про взаємні зобовязання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачаються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Однією із істотних умов договору оренди землі (ст. 15 Закону «Про оренду землі») є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, сроків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, передбачених ч. 2 ст. 14 Закону № 161-ХІV, підписання договору оренди та його реєстрації він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, у тому числі і в частині розміру орендної плати (статті 16, 21, 25 Закону № 161-ХІV). Оскільки, сторони досягли домовленості щодо орендної плати в розмірі 1,5 % від базової вартості земельної ділянки, визначеної в договорі, та не передбачили обовязку її індексації, слід виходити з умов договору сторін, який не суперечив Закону № 2535-ХІІ. Вимоги цього Закону стосовно щорічного уточнення грошової оцінки землі на коефіцієнт індексації відповідно до постанови КМУ і встановлення орендної плати в розмірі, не меншому ніж розмір земельного податку, обовязкові для субєктів договорів оренди земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, орендна плата за які централізується на спеціальних бюджетних рахунках, розподіляється та використовується відповідно до цього Закону, і не є обовязковими для угод інших субєктів землекористування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно\~ст. 409 ЦК України, власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Частиною 2\~ст. 23 Закону України «Про оренду землі»\~передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Статтею 629 Цивільного кодексу України\~передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За правилами\~статті 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Положеннями\~статті 632 ЦК України\~визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч.2 , ч.3 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Разом з тим постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі Пленум), зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи, що умови укладеного між сторонами договору не суперечили чинному на час його укладення законодавству, суд не вбачає законних підстав для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі» у редакції чинній на час звернення позивача до суду, зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Дана норма закону кореспондується з п.9 спірного договору оренди. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові \~від 25 грудня 2013 року \~(справа № 6-94 цс 13) виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Вище вказаний висновок, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З врахуванням зазначених вище норм закону та встановлених в судовому засіданні обставин суд дійшов висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки у разі відсутності згоди орендаря на внесення змін до договору оренди він не позбавлений можливості звернутись до суду для вирішення даного спору, а у разі наявності заборгованості з орендної плати позивач має право звернутись з позовом про її стягнення. Також слід зазначити, що підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення прав позивача. Враховуючи, що в судовому засіданні не встановлено підстав для задоволення позову, судові витрати по справі , суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed