Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] 03 січня 2019 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органу державної влади, в якій позивач просить суд стягнути солідарно з рахунків Головного управління Національної поліції в Одеській області та Прокуратури Одеської області на свою користь у відшкодування моральної шкоди - 100000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15 квітня 2016 року за №13194 нею подано до Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області заяву про скоєний у відношенні неї та її родини злочин, відповідальність за який передбачено ч.1 ст.366 КК України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.05.2016 року її скаргу задоволено та зобов`язано посадових осіб Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 15.04.2016 року. Як стверджує позивач, що жодної слідчої-процесуальної дії за її участі та участі членів її родини не проведено, за 33 місяця рішення по справі не прийнято, її та членів її родини права від скоєного кримінального правопорушення не захищені та не поновлені, особи скоївши кримінальне правопорушення до відповідальності не притягнуті, шкоду завдану скоєним злочином не відшкодовано, що ніяк не розуміється з поняттям законодавця закріпленим в ст. 2 КПК України, згідно з якою завданням кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Також позивач зазначає, що Прокуратурою Одеської області за цей період також не здійснено прокурорського нагляду за додержанням законів, що передбачено ч.2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру». Не виконання відповідачами вимог чинного законодавства, спричиняють позивачеві значну шкоду, яку останній оцінює в сумі 100000 гривень, що стало причиною для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2019 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 01 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Прокуратури Одеської області, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. 04 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. У судове засідання призначене на 09.04.2019 року представники відповідачівне з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток наявними в матеріалах справи. Представники Головного управління Національної поліції в Одеській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про причини поважності неявки суд не сповістили. Представник Прокуратури Одеської області надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позивач [PERSON] у судове засідання призначене на 09 квітня 2019 року не з`явилась, однак 08.04.2019 року надала до суду заяву про відкладення судового засідання. В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що на цей час Приморським районним судом міста Одеси не розглянуто її скаргу на рішення Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, яке в свою чергу було розпочате на підставі поданої нею заяви від 15 квітня 2016 року за №13194. В судовому засіданні 09.04.2019 року судом було ухвалено відмовити у задоволенні зазначеної заяви, з підстав її необґрунтованості, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими не лише при з`ясуванні обставин справи по суті, а й, як у даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи. [PERSON] до поданої заяви про відкладення судового засідання надано лише копію скарги, на яку вона посилається, як на підставу необхідності відкладення судового засідання, у той же час позивачем не надано жодного доказу на підтвердження посилань викладених у клопотанні, а саме на підтвердження того, що за наслідком вказаної скарги ще не прийнято будь-якого рішення, як і доказів, що скаргу призначено до розгляду, у зв`язку з чим суд вважає посилання позивача необґрунтованими. Крім того, суд зазначає, що позивачем не вказано причинного зв`язку, яким чином розгляд вказаної скарги впливає на розгляд заявлених нею вимог, з урахуванням того, що на ці посилання, як на скаргу, позивач у позові в обґрунтування позову не посилається. Також судом враховується, що відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму судам роз`яснено, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд вважає дане клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи необґрунтованим і таким, що може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих швидких процесуальних строків для її розгляду, а тому вважає, що воно не підлягає задоволенню. Крім того, судом враховується, що судове засідання призначене на 04.03.2019 року також було відкладено судом за заявою позивача [PERSON] , якій також було надано строк для надання відповіді на відзив на позовну заяву. Станом на 09.04.2019 року, від позивача до суду відповіді на відзив не надходило, а від так позивачем пропущено строк для його надання, як і пропущено строк для надання додаткових доказів по справі у відповідності до вимог ЦПК України. Статтею 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. З урахуванням викладених підстав, необґрунтованістю клопотання про відкладення розгляду справи, та відсутніх відомостей щодо наміру позивача подати до суду додаткові докази, з урахуванням також того, що строк на надання яких сплив, суд вважає відсутніми підстави для відкладення розгляду справи та не вбачає об`єктивних підстав, які унеможливлюють розгляд справи, за відсутності позивача по справі на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Також судом враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви позивача про відкладення розгляду справи, з підстав його необґрунтованості, а також через те, що необґрунтоване відкладення розгляду справи може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду. На підставі викладеного, судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі за наявними в ній матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2016 року за вх. №34-Е-2630, ЖЕО13194 до Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, [PERSON] . подано заяву про скоєне у відношенні нею та членів її родини кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1. ст. 366 КК України. В заяві про кримінальне правопорушення наведені факти, обґрунтування, а також додані копії документів, як докази скоєного кримінального правопорушення. Подану [PERSON] заяву про скоєне кримінальне правопорушення, у встановлений строк не було внесено до ЄРДР, що стало приводом для звернення до Приморського районного суду міста Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/7074/16-к провадження №1-кс/522/7996/16 від 18 травня 2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області задоволено та зобов`язано посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області внести до ЄРДР відповідні відомості, викладені в заяві [PERSON] від 15.04.2016 року вх. №34-Е-2630. Як стверджує позивач, що жодної слідчої-процесуальної дії за її участі та участі членів її родини не проведено, за 33 місяців рішення по справі не прийнято, її та членів її родини права від скоєного кримінального правопорушення не захищені та не поновлені, особи скоївши кримінальне правопорушення до відповідальності не притягнуті, шкоду завдану скоєним злочином не відшкодовано, що ніяк не розуміється з поняттям законодавця закріпленим в ст. 2 КПК України, згідно з якою завданням кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Також позивач зазначає, що Прокуратурою Одеської області за цей період також не здійснено прокурорського нагляду за додержанням законів, що передбачено ч.2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру». На підставі чого позивач вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, суд зазначає, що стаття 1167 ЦК України, передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди ними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Отже, з матеріалів справи вбачається, що фактично підставою звернення до суду з дійсним позовом є бездіяльність посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та при вирішені спору щодо стягнення моральної шкоди в даному випадку слід керуватись положенням ч.2 ст. 1176 ЦК України, яка наголошує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Як вже зазначалось, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що посилання позивача щодо внесення на підстави ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси по справі №522/7074/16-к провадження №1-кс/522/7996/16 від 18 травня 2016 року до ЄРДР відповідних відомостей, викладений в заяві [PERSON] від 15.04.2016 року вх. №34-Е-2630, а також не здійснення останніми жодних слідчих-процесуальних дій на протязі 33 місяців, є необґрунтованими, безпідставними та голослівними, оскільки позивачем на підтвердження вказаних обставин не надано до суду жодних доказів, як і доказів, того, що позивач зверталась з відповідними запитами до відповідачів щодо отримання інформації про відповідне кримінальне провадження. Також вказані посилання позивача спростовуються наданими доказами відповідачами до відзивів на позовну заяву, з яких судом встановлено, що в провадженні СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувало кримінальне провадження №12016160500003713 від 25.05.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, яке розпочато на підставі заяви [PERSON] щодо підроблення офіційних документів співробітниками КП «БТІ» Одеської міської ради від 15.04.2016 року, яка зареєстрована в журналі ЄО №13914. За результатами досудового розслідування 29.11.2016 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Також, як вбачається з особисто наданих позивачем до суду копії її скарг на рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України від 29.11.2016 року, [PERSON] про вказане рішення від 25.05.2016 року дізналась лише з поданого відповідачем по справі відзиву. Отже, судом достеменно встановлено, що позивачем з листопада 2016 року по березень 2019 року, тобто на протязі двох з половиною років, не здійснювалось особисте отримання інформації, а саме остання не зверталась з відповідними запитами до відповідачів щодо отримання інформації про відповідне кримінальне провадження, яке фактично було ініційовано за її зверненням та як стверджує позивач, воно має для неї важливе значення, оскільки порушені її права і інтереси. З урахуванням викладених обставин, суд вважає безпідставними посилання позивача, що відповідачами на протязі 33 місяців рішення по справі не прийнято, її та членів її родини права від скоєного кримінального правопорушення не захищені та не поновлені, а відтак їй завдано моральну шкоду, оскільки, як вбачається, відповідачами на підставі ухвали слідчого судді було зареєстровано заяву позивача до ЄРДР та через місяць постановлено відповідне процесуальне рішення. Крім того, суд зазначає, що Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України ( ч.1 ст. 1 Кримінального процесуального кодексу (КПК) України ). У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 214 КПК України визначене наступне: Слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. На досудовому провадженні, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання заяви про скоєння злочину в рамках якої встановлена можливість оскарження бездіяльності, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне пав порушення до ЄРДР. Позивач скористався вище визначеною процедурою та оскаржив бездіяльність посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та у відповідності до КПК України поновив своє право на звернення із заявою про скоєння злочину та внесення даних відомостей до ЄРДР, що згідно вимог ч.2 ст. 214 КПК України відповідає початку досудового розслідування. Отже, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій посадових осіб Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області процесуальними рішеннями і діями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, позивачем не зазначено і не надано жодних доказів, в чому полягає спричинена позивачеві шкода з боку Прокуратури Одеської області, з урахуванням того, що слідчим відділом Приморського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування обставин, вказаних у заяві позивача від 15.04.20.16, за наслідком чого 25.05.2016 року прийнято постанову про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, яке цей час незаконним чи необґрунтованим не визнано. Одночасно суд зазначає, що судом не враховується на цей час ініційоване позивачем питання щодо оскарження вказаного рішення про закриття кримінального провадження, оскільки судом здійснюється розгляд справи в межах заявлених позивачем вимог та посилань, виходячи з яких предметом дослідження в цій справі було наявність завданої позивачем моральної шкоди, у зв`язку з бездіяльністю відповідачами на протязі 33 місяців, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Таким чином, судом не встановлено дій з боку відповідачів, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування їй моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі в їх сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed