Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про вселення, зобов'язання не чинити перешкоди та визначення порядку користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до медичного висновку лікарсько-консультаційної комісії Поліклініки № З Деснянського району № 6-741 від 12.06.2007 року було встановлено, що позивач за станом здоров'я не може проживати в комунальній квартирі, а також проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Даний висновок є безстроковим.З 21.09.2009 року позивач перебував в пільговій черзі «Інваліди війни» на квартирному обліку.На виконання Постанови КМУ від 12.05.2010 року № 354 «Про затвердження Порядку використання у 2010 році коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів Великої Вітчизняної війни І трупи, які протягом тривалого строку перебувають у черзі на отримання житла», якою передбачено надання квартири, виходячи з норми не більш як 21 кв. метр загальної площі житла на одного члена сім'ї та додатково 10,5 кв. метра на сім'ю, позивачу у складі сім'ї з 3 осіб було видано ордер № [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення в квартирі [ADDRESS] на підставі Розпорядження Деснянської районної державної адміністрації від 22.04.2011 року № 293.03.04.2012 року зазначена квартира була приватизована в рівних долях на позивача з відповідачами на підставі Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державноїадміністрації № 285 від 03.04.2012 року.Дана квартира, загальною площею 74,4 кв.м., складається з двох ізольованих житлових кімнат загальною жилою площею 37,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 20,3 кв.м , 2-а кімната - 17.2 кв.м., кухні - 14,4 кв.м., ванної кімнати 3,7 кв.м., вбиральні - 3,0 кв.м., коридору 12,0 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,5 кв.м., лоджією - 2,3 кв.м. З моменту набуття права власності на 1/3 частину спірної квартири, позивач позбавлений можливості проживати в цій квартирі, оскільки нею користуються відповідачі. На неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів, [PERSON] обіцяв надати позивачу ключі від квартири, проте своєї обіцянки не виконує. [PERSON], який є сином позивача, не відповідає не телефонні дзвінки, не йде на контакт, а тому у позивача іншого виходу, як звернутися до суду за захистом свого порушеного права, немає. Тобто відповідачами чиняться перешкоди щодо користування позивачем спірним жили приміщенням, які полягають в тому, що відповідачі не надають ключі від квартири, не дозволяють позивачу не тільки користуватися своєю часткою в квартирі, а й навіть увійти до неї. Добровільно пустити позивача в квартиру, визначити з ним порядок користування майном та усунути перешкоди у користуванні своєю часткою квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідачі відмовляються. Через їхні неправомірні дії позивач позбавлений можливості користуватися своєю власністю. На підставі викладеного, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] в зазначену квартиру; зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] та [PERSON] передати [PERSON] комплект ключів від зазначеної квартири та встановити наступний порядок користування [ADDRESS]: виділити [PERSON] в користування одну житлову кімнату з лоджією площею 17,2 кв.м. та 2,3 кв.м.; виділити [PERSON] та [PERSON] у спільне користування житлову кімнату площею 20,3 кв.м.; залишити у загальному користуванні кухню площею 14,4 кв.м., ванні кімнату площею 3,7 кв.м., вбиральну площею 3,0 кв.м., коридор площею 12,0 кв.м., балкон площею 1,5 кв.м. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом Великої Вітчизняної війни І групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 22.03.2005 року (а.с. 5). На підставі Розпорядження Деснянської районної державної адміністрації від 22.04.2011 р. № 293 позивачу у складі сім'ї з 6 осіб було видано ордер № [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення в квартирі [ADDRESS] (а.с. 7). Спірна квартира, загальною площею 74,4 кв.м., складається з двох ізольованих житлових кімнат, загальною жилою площею 37,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 20,3 кв.м., 2-а кімната - 17.2 кв.м., кухні - 14,4 кв.м., ванної кімнати 3,7 кв.м., вбиральні - 3,0 кв.м., коридору 12,0 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 1,5 кв.м., лоджією - 2,3 кв.м. (а.с. 10) 03.04.2012 року зазначена квартира була приватизована в рівних долях на позивача з відповідачами на підставі Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державноїадміністрації № 285 від 03.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 03.04.2012 року (а.с. 8). Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу неможливості користування спірним жилим приміщенням, що підтверджується відповідями на звернення з Генеральної прокуратури України від 30.01.2018 року та Прокуратури міста Києва від 31.10.2018 року (а.с. 12-13). В своїх позовних вимогах позивач просить суд визначити порядок користування житловим приміщенням, виділивши йому у користування одну житлову кімнату з лоджією, площею 17,2 кв.м. та 2,3 кв.м.; виділивши [PERSON] та [PERSON] у спільне користування житлову кімнату площею 20,3 кв.м.; залишити у загальному користуванні кухню площею 14,4 кв.м., ванні кімнату площею 3,7 кв.м., вбиральну площею 3,0 кв.м., коридор площею 12,0 кв.м., балкон площею 1,5 кв.м. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права кори стування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, встановлених по справі обставин, досліджених доказів, суд приходить до висновку про можливість встановлення порядку користування жилим приміщенням, а саме: виділити [PERSON] в користування одну житлову кімнату з лоджією площею 17,2 кв.м. та 2,3 кв.м.; виділити [PERSON] та [PERSON] у спільне користування житлову кімнату площею 20,3 кв.м.; залишити у загальному користуванні кухню площею 14,4 кв.м., ванні кімнату площею 3,7 кв.м., вбиральну площею 3,0 кв.м., коридор площею 12,0 кв.м., балкон площею 1,5 кв.м. Суд вважає, що такий порядок користування жилим приміщенням буде відповідати вимогам закону, інтересам сторін по справі, а також не буде порушувати їх права. Судом також встановлено, що через конфліктні стосунки, а також через неодноразову заміну відповідачами замків вхідних дверей, позивач не має змоги потрапити до спірної квартири та користуватися нею, будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання іншим шляхом відповідач не здійснює. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Частинами 1,2 статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім"ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню, оскільки він не може потрапити до спірної квартири, хоча має право користування вказаним житловим приміщення, а тому підлягає вселенню до спірної квартири. При цьому суд вважає за необхідне зобов'язати відповідачів не створювати перешкоди позивачу в користуванні квартирою № 142 по вул. Градинська, 5 в м. Києвіта місцями загального користування у вказаній квартирі, а також зобов'язати відповідачам передати позивачу ключі від вхідних дверей спірної квартири. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 768,40 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved