Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що з 1 лютого 2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, який до 1 липня 2014 року виплачував заробітну плату. 12 травня 2015 року він звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням, яку надіслав поштою. 13 червня 2015 року даний лист повернувся за закінченням терміну зберігання. Він є працюючим пенсіонером, тому отримує лише 85% пенсії. Просиввстановити факт його звільнення з 27 травня 2015 року за власним бажанням відповідно до ст..38 КЗпП України, зобовязати відповідача внести запис до трудової книжки та видати її. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково: встановлено факт звільнення [PERSON] з ТОВ «Краснолиманське» з посади обліковця з 27 травня 2015 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, стягнуто на користь держави судовий збір. В апеляційній скарзі ТОВ «Краснолиманське» просили скасувати рішення суду в частині встановлення факту звільнення; ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки судом порушено вимоги процесуального права - розглянуто в позовному порядку вимоги, які мають розглядатися в порядку окремого провадження, також у рішенні суду має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи - за відсутності належних доказів, суд з невідомих підстав дійшов до висновку про наявність між позивачем та відповідачем укладеного трудового договору, який є чинним на момент розгляду справи та належне надсилання заяви про звільнення на адресу відповідача. Також судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи наданим ними письмовим доказам, правової оцінки з боку суду не надано, що ставить під сумнів справедливість та неупередженість суду. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити. Позивач [PERSON] до суду не з»явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. Апеляційний суд вважає що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про встановлення факту звільнення не відповідає вимогам закону. Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 лютого 2007 року, з 05 вересня 2014 року ТОВ «Краснолиманське» не працює, керівництво відсутнє, заробітна плата не сплачується, заявою від 12 травня 2015 року позивач просив звільнити його з роботи з 27 травня 2015 року за власним бажанням, лист відповідачем не отримано. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за місцем реєстрації підприємства відсутні посадові особи, на яких покладено прийняття кореспонденції, розгляд її, вирішення кадрових питань, що позбавляє позивача можливості звільнитися та порушує його права, оскільки трудові відносини перешкоджають позивачу отримувати пенсію в повному розмірі, праця на підприємстві є правом,а не обовязком позивача, тобто в судовому засіданні встановлено факт звільнення позивача за власним бажанням. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. На підставі ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" звернуто увагу судів на те, що відповідно до статей 255, 271 Цивільного процесуального Кодексу України (ЦПК) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача взагалі не мало місце. Так, з копії трудової книжки позивача (арк..спр.68-72) виходить, що він з 1 лютого 2007 року працював у відповідача обліковцем, запис про звільнення його відсутній, оригінал трудової книжки ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не наданий. Отже, взагалі відсутній документ, який посвідчує факт звільнення. Крім того, порядок звільнення працівників, передбачений нормами Кодексу законів про працю України, а саме з підстав, зазначених позивачем - ст.38 КЗпП України. Як виходить з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (арк..спр.18-20) підприємство відповідач ТОВ «Краснолиманське» не ліквідовано, в процесі припинення не перебуває, тобто позивач не позбавлений можливості поновити свої порушені права іншим шляхом, передбаченим Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. На підставі викладеного, судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial