Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить визнати його особистою власністю квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Обгрунтовує вимоги таким. 31 жовтня 1998року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який розірвано 13 грудня 2002року . Під час їх роздільного проживання ним було придбано майно - квартиру [ADDRESS]. Квартира була придбана виключно за його особисті кошти, за час їхнього роздільного проживання. Однак відповідачка не погоджується із тим, що це є його особиста власність і в результаті вони не можуть досягти згоди щодо поділу цього майна. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.1998року по 13.12.2002року. Однак шлюб був припинений вже в серпні 2001р, і з того часу сторони проживали роздільно. Позивач проживав за місцем своєї реєстрації [ADDRESS], відповідачка за адресою своїх батьків: [ADDRESS]. У грудні 2001року товариш позивача дарує останньому 7700грн, за які позивач придбав спірну квартиру. Кошти отримані в дар, є його особистою власністю. Відповідно квартира придбана за ці кошти, є його особистою власністю. Просить позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з"явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1998року до 13 грудня 2002року, що визнається позивачем в позові, а також підтверджується рішення Дружківського міського суду Донецької області від 25 вересня 2002року у справі 2-1244/2002р (а.с 117-118) Судом встановлено, що перебуваючи з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, 08 лютого 2002року позивач придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу від 08 лютого 2002року, і витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.5-8) . Тобто, спірні правовідносини щодо режиму придбаного нерухомого майна виникли в лютому 2002року, були врегульовані Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України). Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторни та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 10 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. (ст. 60 ЦПК України). Виходячи зі змісту ст. 24 КпШС України, для визнання майна власністю кожного з подружжя, необхідно довести факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу . Згідно рішення Дружківського суду від 25 вересня 2002року , відповідно до якого шлюб між сторонами розірвано у вересні 2002року , позов про розірвання шлюбу заявляла [PERSON] і зазначала в позові що шлюбні відносини припинені у серпні 2001року, що на думку позивача свідчить про припинення шлюбу в серпні 2001року. (а.с.117-118) Позивач стверджує, що з серпня 2001року сторони проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбу. [PERSON] проживав по [ADDRESS], [PERSON] проживала у своїх батьків по [ADDRESS]. Після придбання квартири, позивач зареєструвався в спірній квратирі і мешкав в ній. Незважаючи на те, що суд під час попереднього судового засідання, (а.с.73), звертав увагу позивача на необхідність доведення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, оголошував в судовому засіданні перерву для надання таких доказів, Однак належних і допустимих доказів роздільного проживання подружжя [PERSON] при фактичному припиненні шлюбу на період придбання квартири у лютому 2002р. суду не надано. Суд не приймає до уваги рішення Дружківського міського суду від 25 вересня 2002року про розірвання шлюбу, яким встановлено, що шлюбні відношення між подружжям припиненні у серпні 2001року, оскільки цим рішенням не встановлено, що з цього часу вони проживали окремо. Відповідно до ст. 44 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, що було здійснено 13 грудня 2002року відділом ЗАГСУ міста Дружківки, актовий запис № 342. Посилання позивача, що спірна квартира придбана за кошти, які йому були подаровані за договорому дарування від 28 грудня 2001року (а.с.70), не являється підставою для задовлення позову, оскільки не свідчить про роздільне проживання з дружиною та фактичне припинення шлюбу. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що квартира [ADDRESS], придбана під час роздільного проживання подружжя та є його особистою власністю, тому в задоволені позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed