Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

06 травня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він працював з 20 березня 1963 року по 11 квітня 1967 року скрепщиком-крепільником, та бурильником-кріпильником, з 20 червня 1967 року по 08 лютого 1971 року підземним бурильником, з 24 травня 1971 року по 27 червня 1989 року підземним бурильником, та підземним прохідником. на шахті Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда» правонаступник якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». При цьому, внаслідок недосконалості робочого процесу, підпадав під вплив підвищених шкідливих впливів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, який не забезпечив безпечні та належні умови праці він отримав хронічне професійне захворювання. За діагнозом хронічна вібраційна хвороба другої ст. синдром полірадикулонейропатії (на фоні полісегментарної дископатії) в фазі загострення, з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях. Нейродистрофією у вигляді двоплечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деф. артрозу та періартрозу ліктьових ПФ 1 ст. і колінних ПФ 2 ст. суглобів та нейросудинним компонентом. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів та отриманої травми під час нещасного випадку на виробництві. Крім цього, 14 грудня 1977 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний вопадок, а саме він був прижатий до вагона та отримав травму правої ключиці. По факту нещасного випадку було проведене розслідування, про що був складений акт про нещасний випадок № 90 від 15 грудня 1977 року. Наказом № 280 від 1994 році по шахті Гігант йому призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди. 10 жовтня 1994 року при огляді ЛТЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% від нещасного випадку та профзахворювання. При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 18 жовтня 2006 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності - безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійне захворювання [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з професійним захворюванням змінилися його спосіб та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 200000 гривень 00 копійок, яку він просив стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат». Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач по справі [PERSON] пропрацював з 20 березня 1963 року по 11квітня 1967 року скрепщиком-крепільником, та бурильником-кріпильником, з 20 червня 1967 року по 08 лютого 1971 року підземним бурильником, з 24 травня 1971 року по 27 червня 1989 року підземним бурильником, та підземним прохідником на шахті Гігант виробничого об`єднання «Кривбасруда» правонаступник якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 27 червня 1989 року [PERSON] звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням в зв`язку з виходом на пільгову пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини в 1994 році [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - хронічна вібраційна хвороба другої ст. синдром полірадикулонейропатії (на фоні полісегментарної дископатії) в фазі загострення, з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях. Нейродистрофією у вигляді двоплечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деф. артрозу та періартрозу ліктьових ПФ 1 ст. і колінних ПФ 2 ст. суглобів та нейросудинним компонентом. Також, 14 грудня 1977 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний вопадок, а саме він був прижатий до вагона та отримав травму правої ключиці. Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві було проведено розслідування по факту нещасного випадку, що підтверджується актом про нещасний випадок № 90 від 15 грудня 1977 року. Наказом № 280 від 1994 році по шахті Гігант [PERSON] призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди. За висновком ЛТЕК № від 10 жовтня 1994 року позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% від нещасного випадку та профзахворювання. При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 18 жовтня 2006 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності - безстроково. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми, крім цього на стан здоров`я позивача вплинув нещасний випадок на виробництві який мав місце 14 грудня 1977 року в результаті якого [PERSON] отримав виробничу травму, що підтверджується Актом про нещасний випадок № 90 від 15 грудня 1977 року та наказом № 280 від 1994 році по шахті Гігант яким [PERSON] призначені виплати в рахунок відшкодування шкоди. Відповідно до Закону України "Про охорону праці, на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача та недоліки в навчанні безпечних прийомів праці на підприємстві відповідача, стало причиною отримання позивачем трудового каліцтва при виконанні ним трудових обов`язків. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємстві відповідача позивач деякий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, позивач в зв`язку з отриманим професійним захворюванням, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Змушений систематично проходити курси амбулаторного лікування, на що витрачає свій час, який раніше використовував на власні справи. Професійне захворювання обмежує його у побуті, зокрема він не має можливості виконувати більшість домашніх робіт, які, враховуючи стан його здоров`я, мають робити члени його родини. Внаслідок таких обмежень він постійно відчуває себе тягарем. Відчуття того, що він ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідує його внаслідок чого він постійно перебуває в стані психічного напруження. Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився уклад його життя, що підтверджується витягами з лікарняних епікризів. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Правовідносини з приводу відшкодування шкоди між сторонами виникли коли [PERSON] висновком ЛТЕК № від 10 жовтня 1994 року первинно було визначено ступінь втрати професійної працездатності. Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином саме з часу встановлення втрати професійної працездатності у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок порушення відповідачем правил охорони труда та недосконалості робочого процесу, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права. Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Таким чином суд дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен бути вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст. 23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правилщо діяли на час встановлення [PERSON] втрати працездатності. Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював [PERSON] тим самим порушивши норми Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання [PERSON] професійного захворювання, та в результаті втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що відповідач є винним у заподіянні моральної шкоди [PERSON] . Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, його моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує й ту обставину, що [PERSON] протягом досить тривалого часу (більш ніж 20 років) не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди. Враховує суд також й роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року по справах № 6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року № 6-24цс15. З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на момент звернення позивача із позовом, становив 4723 гривні а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 100 000 гривень 00 копійок, які стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1 000 гривень 00 копійок. У відповідності зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №4 72 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України "Про охорону праці", ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial