Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт» про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. Позивач вказав, що відповідачу належить на праві приватної власності сезонний готель «[INFO]», що розташований за адресою: будинок [ADDRESS] на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації виданої 16.12.2015 року. [PERSON] вказав, що мав намір купити у [PERSON] обладнання, а саме: кондиціонери, меблі, жалюзі, супутникове тв, люстри, електронагрівачі, ковролін, телевізори, холодильники, кухонне обладнання, постільну білизну, ремонт в приміщеннях готелю. Всі ці речі перебували в приміщенні вищезазначеного готелю. З цією метою попередньо був укладений договір позики та передані відповідні кошти [PERSON], яка в подальшому після укладення договору купівлі-продажу обладнання повинна була передати зазначене майно у власність [PERSON] 14 травня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] зі свого боку, як позикодавець передав у власність [PERSON], як позичальникові грошові кошти у розмірі 19 400 доларів США. Договір позики був оформлений розпискою. Вказані кошти відповідач зобов'язалася повернути не пізніше дати продажу бази відпочинку «[INFO]». Зазначений договір повинен бути був укладений із ТОВ «Розагропродукт» (ЄДРПОУ 30082229, Запорізька область, смт.Розівка, вул.Вокзальна, буд.14), або із іншою третьою особою. Сам договір купівлі-продажу обладнання, а саме: кондиціонери, меблі, жалюзі, супутникове тв, люстри, електронагрівачі, ковролін, телевізори, холодильники, кухонне обладнання, постільну білизну, ремонт в приміщеннях готелю - укладений між сторонами не був за тією причини того, що [PERSON] відмовилася від взятих на себе зобов'язань, як і від зобов'язання повернути безпідставно отримані кошти. Позивач вказав, що сторони у договорі займу, на виконання якого була видана розписка, визначили строк виконання відповідачем зобов'язання після укладення договору купівлі-продажу туристичного комплексу (бази відпочинку) «[INFO]» із будь-якою третьою особою. Проте така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки вона залежить від суб'єктивної поведінки третьої особи - майбутнього покупця нерухомого майна, яку не визначено у договорі займу. Разом з тим, обов'язок щодо повернення позичених коштів був покладений саме на відповідача за справою. Позивач вказав, що він має право вимагати виконання такого обов'язку в будь-який час, а відповідач повинен виконати його у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день пред'явлення позову або ухвалення судового рішення. Так за офіційним курсом НБУ на 29.09.2017 року української грошової одиниці (гривні) по відношенню до національної валюти США, що підтверджується роздрукуванням його з офіційного сайту НБУ, вартість 100 доларів США становить 2652,1094грн. Сума заборгованості за договором займу від 14.05.2016 року [PERSON] перед [PERSON] складає - 514 488,00грн.(п'ятсот чотирнадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень) В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що в травні 2016 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням надати їй в борг грошову суму у розмірі 19400 долларів США у зв»язку з тим, вона має намір продати належний їй на праві власності сезонний готель « [INFO]», розташований за адресою: [ADDRESS] і їй необхідно кошти для підготовки документів для продажу, ремонту та їн. 14.05.2016 року [PERSON] при свідку - [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 19400 долларів США, при цьому між ними в усній формі існувала домовленість, що в рахунок забезпечення цієї суми, вона буде зобов»язана передати під заставу рухоме майно, яке перебувало в належному стані в туристичному комплексі « [INFO]» і яке також належало на праві власності [PERSON], але в зв»язку з тим, що [PERSON] і [PERSON] перебували в дуже гарних відносинах, обладнання ніяке йому не передавалося, вони вважали достатнім вказати фразу в борговій розписці, що кошти вона отримує за обладнання. Після передання грошових коштів відповідачу та написання нею розписки, [PERSON] хотів забрати обладнання із туристичного комплексу та скласти акт приймання-передачі обладнання, яке знаходилося в комплексі, але так цього і не зробив, бо ці речі неможливо відокремлити від комплексу, оскільки вони є неподільними речами і необхідні для обслуговування комплексу, тому [PERSON] не став наполягати на передачі йому обладнання. [PERSON] повідомила і написала про це розписці, що кошти вона поверне йому після продажу туристичного комплексу « [INFO]», в подальшому туристичний комплекс проданий не був . 07.11.2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення грошових коштів (відповідна вимога була отримана нею 02.12.2016 року), але остання відмовилася повернути кошти, посилаючись на те, що у неї відсутні кошти, така сама письмова вимога висувалася позивачем відповідачу і на протязі слухання справи, на протязі 11 місяців, але кошти повернуті не були. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що [PERSON] ніяких грошових коштів [PERSON] не передавав, вона мала намір продати туристичний комплекс " [INFO]» ТОВ « Розагропродукт», про що між ними був укладений попередній договір купівлі-продажу туристичного комплексу, відповідно до якого [PERSON] зобов»язалась продати ТОВ « Розагропродукт», директором якого був [PERSON] туристичний комплекс « [INFO]» . Оскільки така домовленість вже існувала, ТОВ «Розагропродукт» почав робити ремонт в комплексі, покупати обладнання на цей комплекс, внаслідок чого [PERSON] написала таку розписку, що бере кошти у [PERSON] і зобов»язується повернути після продажу туристичного комплексу, шляхом врахування витрачених [PERSON] коштів при укладенні угоди купівлі-продажу і зарахування цих коштів при визначенні остаточної ціни комплексу. Представник третьої особи - ТОВ « Розагропродукт» [PERSON] в судовому засіданні вважав позовні вимоги законними і такими, що підлягають задоволенню і пояснив, що дійсно між [PERSON] і ТОВ « Розагропродукт» був укладений попередній договір купівлі-продажу туристичного комплексу « [INFO]», угода в подальшому не була укладена внаслідок ухилення [PERSON] від її укладання. Він дійсно підтвердив факт, того, що був присутній в момент написання [PERSON] боргової розписки [PERSON], що він дійсно був присутнім при передачі грошей у розмірі 19400 долларів США [PERSON] [PERSON] [PERSON] підтвердив, що в усній розмові [PERSON] пропонувала [PERSON] передати в рахунок забезпечення свого зобов»язання про повернення коштів обладнання, яке знаходиться в комплексі, але в подальшому майно не було передано, оскільки воно є невід»ємною частиною комплексу і у [PERSON] з [PERSON] були гарні відносини, домовилися обмежетися тільки вказівкою у розписці про передачу майна. В подальшому [PERSON] не уклала договір купівлі-продажу туристичного комплексу « [INFO]» ні з ТОВ « Розагропродукт», ні з іншими третіми особами внаслідок ухилення від укладання цієї угоди, саме що стосується ТОВ « Розагропродукт». В подальшому відмовилася від повернення боргу [PERSON], мотивуючи це тим, що не може продати туристичний комплекс « [INFO]». Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Відповідно до розписки від 14.05.2016 року [PERSON] виклала, справжньою розпискою засвідчує, що отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 19 400 доларів США (дев»ятнадцять тисяч чотириста американських доларів США) за обладнання, яке знаходиться на туристичному комплексі « [INFO]». Зобов»язується повернути вищеуказану суму після продажу бази відпочинку « [INFO]». Розписка написана власноруч в присутності [PERSON], який підтверджує факт передачі майна та факт добровільного написання розписки. Суд, вважає, що за своєю правовою природою ця розписка є борговою, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної суми грошей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Правова позиція Верховного Суду України постанова судової палати у цивільних справах ВСУ від 18 вересня 2013 року № 6-бЗцсІЗ, правова позиція ВССУ у справі № 444/2909/15-ц від 21 грудня 2016 року). Таким чином, якщо в розписці не вказано слово «борг» чи «позика», а є зобов'язання боржника повернути ці грошові кошти, то це є договір позики. В розписці, написаній [PERSON] 14.05.2016 року, не має слова борг та позика, але є її зобов'язання повернути [PERSON] грошові кошти, що говорить про наявні боргові зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] Вказівка [PERSON] в розписці слів, що вона отримала кошти за обладнання, яке знаходиться на туристичному комплексі "[INFO]" суперечать її зобов»язанню в розписці повернути ці кошти. Крім того, передача обладнання ніяким доказом не підтверджується, також ніхто із сторін не надав суду доказів того, що обладнання, яке знаходилося на туристичному комлексі « [INFO]» зараз відсутнє за місцем свого знаходження. Якщо вважати, що [PERSON] отримала кошти за обладнання, яке знаходиться на туристичному комплексі « [INFO]» і в подальшому не продала цей комплекс, то це майно також залишилося у неї. Аналізуючи зміст наданої розписки і інші докази по справі, суд не може сказати, що це був договір купівлі-продажу, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив обладнання, тому що за своєю правовою природою договір купівлі-продажу є реальним і ніяких зобов»язань у сторін в майбутньому за цим договором не виникає. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) його виконання. Зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В розписці від 14.05.2016 року було визначено строк виконання відповідачем зобов'язання - це після укладення договору купівлі-продажу туристичного комплексу «[INFO]» із будь-якою третьою особою, проте така подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, оскільки вона залежить від суб'єктивної поведінки третьої особи-майбутнього покупця нерухомого майна, яку не визначено в договорі позики і продавця. З огляду на це слід дійти висновку, що строк виконання відповідачем обов'язку з повернення грошових коштів є таким, що не встановлений. Тобто позивач, як це передбачено ст. 1049 ЦК України має право вимагати виконання такого обов'язку в будь-який час. Дана позиція закріплена в постанові Вищого Господарського суду України від 28 березня 2007 року у справі № 2-14/13308-2006, постанові Вищого Господарського суду України від 28 червня 2012 року у справі № 8/464, постановою Вищого Господарського суду України від 14 березня 2013 року у справі № 3/5005/1922/2012. Вищезазначені Постанови Вищого Господарського Суду роз'яснюють момент пред'явлення вимоги про повернення грошових кошт за борговими зобов'язаннями, із зазначенням подій, які можуть вважатися такими, що мають неминуче настати. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини за змістом відносин, а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином випливає, що в розписці від 14.05.2016 року не визначено строк повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. 03.11.2016 року позивачем була надіслана лист-вимога про повернення боргу [PERSON] Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не отримувала лист-вимогу і тому позов є передчасним, оскільки на момент вирішення спору, відповідач дійсно вже знала про ці вимоги, тому що вони неодноразово надсилалися на її адресу позивачем в ході розгляду цивільної справи, але борг не повернутий до теперішнього часу. Крім того, в ході судового розгляду представник відповідача пояснив, що [PERSON] поверне борг після продажу бази відпочинку, таким чином, підтвердив ту обставину, що [PERSON] дійсно має борг перед [PERSON] Доказів, які б спростовували те, що між сторонами був укладений саме договір позики, відповідачем судові не наданий, як і того, що кошти [PERSON] [PERSON] не передавалися. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативним актом. Таким чином, до грошового зобов»язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день пред»явлення позову або ухвалення рішення. Так, за офіційним курсом НБУ на 29.09.2017 року української грошової одиниці (гривні) по відношенню до національної валюти США, що підтверджується роздрукуванням його з офіційного сайту НБУ, вартість 100 долларів США становить 2652,1094 гривні. Як слід, сума заборгованості за договором позики від 14.05.2016 року [PERSON] перед [PERSON] складає - 514 488,00 гривень, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі ст. ст., 509, 526, 530, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. З, 4, 110, 119, 120, 122 Цивільного процесуального кодексу України,-

Outcome: approved