Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

15 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про поновлення його на посаді відповідального чергового відділу організації і планування основних заходів цивільного захисту та правового забезпечення в Управлінні з питань цивільного захисту Полтавської обласної державної адміністрації та стягнення на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з 2001 року, останні роки на посаді відповідального чергового відділу організації і планування основних заходів цивільного захисту та правового забезпечення. Розпорядженням Полтавської обласної державної адміністрації від 16.01.2018 року № 18-к та наказом №2-к від 16.01.2018 року він був звільнений з займаної посади з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 16 січня 2018 року. Вважає такі рішення відповідача незаконними з тих підстав, що він є опікуном над своїм сином, інвалідом 1 групи з дитинства безтерміново, та відповідно до ст. 19 ЗУ « Про відпустки» має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових та робочих днів. Вказана відпустка надається понад щорічної відпустки. За час роботи у відповідача, йому така відпустка не надавалась, а тому в 2017 році він звернувся до адміністрації із заявою про надання йому такої відпустки тривалістю 20 календарних днів за 2015, 2016 роки. З жовтня по листопад 2017 року двічі звертався до адміністрації про надання такої відпустки, однак йому було відмовлено в наданні відпустки. 14.12.2017 року він звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18.12.2107 року тривалістю 14 календарних днів з підстав, передбачених п. 1 ст. 25 ЗУ « Про відпустки» . Він працював по графіку 15 та 17 грудня, однак адміністрація йому не повідомила про рішення щодо надання йому ( або відмови у наданні ) відпустки без збереження заробітної плати, а так як в попередні роки роботи у відповідача його ніколи не ознайомлювали з наказами про надання відпусток, він був впевнений що наказ про його відпустку підписаний , та з 18 грудня 2017 року не працював, так як вважав, що він перебуває у відпустці. 21 грудня 2017 року до нього додому приїхала комісія від відповідача з вимогою надати пояснення, чому він відсутній на роботі 18 та 21 грудня 2017 року та він пояснив, що знаходиться у відпустці. Про те, що йому не надали відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів з 18 грудня 2017 року він взнав також з листів , які надійшли йому в одному конверті 23.12.2107 року,які датовані 15.12.2017 року та 20.12.2017 року. 26.12.2017 року він прибув на роботу та надав письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі, в яких зазначив про необхідність йому надання такої відпустки, бо син, яким він опікується, потребував його догляду за станом здоров»я. Вважає, що причини відсутності його на роботі з 18 грудня 2017 року є поважними, бо він не міг залишити сина, інваліда 1 групи у хворобливому стані, також вважає, що він не самовільно не вийшов на роботу, а написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, бо відповідач не надавав йому соціальної відпустки, на яку за Законом він має право. З 1 січня 2018 року соціальна відпустка йому була надана, тривалістю 10 календарних днів, а враховуючи що така відпустка надається без урахування святкових та вихідних днів він повинен був вийти на роботу 12 січня 2018 року. Однак 05.01.2018 року він написав заяву про надання йому щорічної відпустки та 12.01.2018 року на роботу не вийшов і був звільнений з роботи 16.01.2018 року. Посилаючись на те, що він був відсутній на роботі з поважних причин, просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по час розгляду справи. У судове засідання [PERSON] не з»явився, у попередньому судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та обставини, на які він посилався, як на підставу задоволення позовних вимог. Представники позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві, уточнили розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу та просили поновити позивача на роботі , стягнути з відповідача на користь позивача 11759. 58 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представники відповідача, Управління з питань цивільного захисту Полтавської облдержадміністрації, позовні вимоги не визнали просили відмовити у їх задоволенні , з підстав, зазначених у відзиві. Пояснили, що позивача звільнено за прогули, які він допустив 18, 21 , 22 та 26 грудня 2017 року. Та обставина, що позивач написав заяву про надання йому відпустки у вказаний період не є поважною причиною його відсутності на роботі, оскільки адміністрація не надавала йому такої відпустки , про що повідомила позивача. Зазначали, що можливо вони порушили процедуру звільнення з роботи, однак це не є підставою для задоволення позовних вимог. Представник відповідача, Полтавської обласної державної адміністрації, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні Пояснила, що Полтавська обласна державна адміністрація дослідивши надані матеріали про відсутність позивача на роботі 18, 21 , 22 та 26 грудня 2017 року видала розпорядження про звільнення позивача за прогул. Представник третьої особи, Первинної профспілкової організації службовців цивільного захисту м. Полтави вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Пояснила, що Первинна профспілкова організація службовців цивільного захисту м. Полтави розглянувши подання адміністрації Управління з питань цивільного захисту Полтавської облдержадміністрації, дослідивши надані матеріали не надала згоди на звільнення [PERSON] з роботи , з тих підстав, що відсутні підтвердження про відмову у наданні відпустки, що [PERSON] є опікуном над сином, інвалідом 1 групи підгрупи А, акти про відсутність на роботі та відмову у наданні пояснень складені з порушення Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади. Вважають, що відповідач має упередження ставлення до позивача, у зв»язку з чим прийняте рішення про його звільнення. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що [PERSON] з 27 серпня 201 року працював в Управлінні з питань цивільного захисту Полтавської обласної державної адміністрації. На час звільнення [PERSON] займав посаду відповідального чергового відділу організації і планування основних заходів цивільного захисту та правового забезпечення в управлінні з питань цивільного захисту Полтавської обласної державної адміністрації, що підтверджується трудовою книжкою позивача ( а.с. 12-13) Розпорядженням Полтавської обласної державної адміністрації від 16.01.2018 року № 18-к та наказом №2-к від 16.01.2018 року позивач був звільнений з займаної посади з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 16 січня 2018 року ( а.с. 10,11). Хоча у розпорядженні та наказі про звільнення позивача не зазначено за які саме прогули звільнений позивач, однак у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був звільнений за прогули, які він допустив 18, 21, 22 та 26 грудня 2017 року, що також підтверджується поясненнями [PERSON] від 25.12.2017 року, які він надав відповідачеві 26.12.2018 року та в яких зазначав, що причину його відсутності на роботі з 18 грудня 2017 року є офіційне перебування у відпустці з 18.12.2017 року Так із змісту позовної заяви, пояснень [PERSON] у судовому засіданні, письмових пояснень від 25.12.2017 року , наданих позивачем відповідачеві 26.12.2017 року щодо невиходу на роботу 18 грудня 2017 року та 21 грудня 2017 року ( а.с. 34) убачається, що [PERSON] вважає свою відсутність на роботі поважною, оскільки він перебуває в офіційній відпустці без збереження заробітної плати з 18 грудня 2017 року з підстав, передбачених п. 1 ст. 25 ЗУ "Про відпустки» по заяві, яку він подав адміністрації відповідача 14.12.2017 року ( а.с. 27). Отже цими пояснення позивач підтверджує , що він не вийшов на роботу 18, 21, 22 та 26 грудня 2017 року. Ч. 1 статті 84 КЗпП України встановлено, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Статтею 25 ЗУ « Про відпустки» передбачений вичерпний перелік підстав надання працівникові в обов»язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати. Так п. 1 цієї статті передбачає, що така відпустка надається в обов»язковому порядку матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно. Із норм статті 6 СК України убачається, що дитиною є особа, яка не досягла 18 років. Позивач має повнолітнього сина , [INFO] - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи , що підтверджується наданими ним доказами, а саме рішення про призначення його опікуном, листа спеціалізованої психіатричної МСЕК, довідкою про перебування на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної у м. Полтаві ради, свідоцтвом про народження сина, висновком лікарської комісії, довідкою ПОПНД, посвідченням дитини інваліда ( а.с. 14-20), а отже позивач не входить до категорії осіб, яким в обов»язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати відповідно до положень п.1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» та ч. 1 ст. 84 КЗпП України. На підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у звязку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Така правова позиці висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 вересня 2017 року у справі 6-1412цс17. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства. Із рішення профспілкового органу про відмову в дачі згоди на звільнення позивача з роботи з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України від 12.01.2018 року убачається, що відмова у дачі згоди на звільнення обґрунтована тим, що відповідач не попередив позивача про відмову у наданні йому відпустки з підстав, передбачених п. 1 ст. 25 ЗУ « Про відпустки» , що позивач має право на таку відпустку, що йому не надавалась додаткова соціальна відпустка, що він має дитину інваліда. Однак з таким обґрунтовуванням погодитись неможливо, оскільки позивач, як працівник, має не тільки права а і обов»язки , повинен дотримуватись умов колективного договору та трудового розпорядку, а отже не отримавши підтвердження того, що йому надана відпустка, він не мав права самовільно її використовувати. Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не достатньо аргументоване, посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача, не відповідає зазначеним правовим нормам, а саме п.1 ст. 25 ЗУ « Про відпустки», а тому слід дійти до висновку що звільнення позивача з роботи без надання такої згоди відповідає вимогам законодавства. Правова позиція ВСУ у справі № 6-2801цс15 передбачає, що відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі зясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Відповідач 21 грудня 2017 року вимагав пояснення від позивача щодо невиходу його на роботу 18 та 21 грудня 2017 року, а 26.12.2017 року, продовжуючи не вихід на роботу, позивач надав пояснення з приводу його відсутності на роботі , та посилався на те, що він відсутній на роботі, бо перебуває, станом на 26.12.2017 року, у відпустці без збереження заробітної плати. Та обставина, що відповідач не відібрав у позивача пояснення про відсутність його на роботі у період 22 та 26 грудня 2017 року не є підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки факт порушення трудової дисципліни позивачем підтверджений наданими суду доказами, а саме письмовими поясненнями [PERSON],з яких убачається, що він з 18.12.2017 року перебуває у відпустці, змістом позовної заяви, поясненнями позивача та його представників у судовому засіданні. Не є підставою для задоволення позовних вимог та обставина, що в наказі про звільнення не зазначені дні прогулів, за які був звільнений позивач, оскільки допущення позивачем прогулів 18, 21, 22, 26 грудня 2017 року знайшли підтвердження як на час звільнення позивача з роботи так і під час розгляду справи . Слід також зазначити, що навіть тоді, коли позивач взнав, що відпустка без збереження заробітної плати йому не надавалась, він продовжував перебувати у вказаній відпустці до 1 січня 2018 року. За таких обставин суд дійшов до висновку, що позивач 18, 21, 22 та 26 грудня 2017 року допустив прогули без поважних причин, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. Так як позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду , витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed