Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору № 161 від 31 липня 2009 року він користується житлової кімнатою [ADDRESS], що розташована в приміщенні гуртожитку по [ADDRESS]. Окрім нього, в цій кімнаті значаться зареєстрованими його син [PERSON] та колишня дружина [PERSON], які фактично у кімнаті не проживають з вересня 2009 року, тобто більше 6-ти місяців та не користуються нею. Особистих речей відповідача у кімнаті немає і вона не несе ніяких витрат щодо оплати комунальних послугу. Місцезнаходження відповідача йому невідомо, оскільки їх шлюб було розірвано 01 липня 2010 року, але ніяких перешкод щодо користування кімнатою у гуртожитку він відповідачу ніколи не чинив. Оскільки відповідач у спірній кімнаті значиться зареєстрованою, але фактично не мешкає більше 6-ти місяців, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів, які відповідачем фактично не споживаються, але нараховуються з урахуванням її реєстрації за вказаною адресою, чим об'єктивно порушуються його права позивача, так як він вимушений сплачувати всі витрати, пов'язані з утриманням кімнати та нараховані комунальні платежі.Враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній кімнаті у гуртожитку більш ніж 6 місяців, не сплачує комунальні послуги та не несе ніяких витрат з утримання житла, вона відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, може бути визнана такою, що втратила право користування житловим цим приміщенням, у зв'язку з чим він вирішив звернутися до суду та просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення в кімнаті [ADDRESS], розташованій в будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та зазначила, що спірна кімната у гуртожитку до теперішнього часу є неприватизованою, позивач [PERSON] є основним наймачем цієї кімнати та постійно в ній проживає. Оскільки відносини між подружжям погіршились, відповідач [PERSON] у вересні 2009 року забрала дитину, свої речі та добровільно виїхала з кімнати, з цього часу до гуртожитку не з'являлася, комунальні платежі не сплачує, її місцезнаходження невідоме. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася по невідомим суду причинам. Про день та час розгляду справи відповідач [PERSON] була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, в зв'язку з чим суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечувала. Представник 3-ої особи Запорізької міської ради в судове засіданняне з'явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, про що свідчить розписка в отриманні судової повістки, що міститься в матеріалах справи(а.с.72). Представник 3-ої особи КП «Наше місто» [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] не заперечував та надав письмові пояснення(а.с.71), відповідно до яких зазначено, що станом на 01.07.2017 року за кімнатою [ADDRESS] значиться заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги у розмірі 57,07грн., що свідчить про виконання наймачами свого обов'язку по сплаті комунальних платежів. Також, зазначено, що [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та знаходиться у господарському віданні КП «Наше місто». Оскільки заборгованість зі сплати комунальних платежів за кімнату [ADDRESS] у вказаному гуртожитку фактично відсутня, кімната не приватизована та позов не зачіпає інтересів КП «Наше місто», при вирішенні спору по суті вони покладаються на розсуд суду та будь-яких заперечень проти позову не мають. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору №161 від 31.07.2009р. на проживання в гуртожитку, який належить до комунальної власності Запорізької міської ради, позивачу [PERSON] і членам його сім'ї - дружині [PERSON] та сину [PERSON] було надано у строкове користування кімнату [ADDRESS]. Договір діє з 31.07.2009 року і до часу виписки згідно до вимог законодавства(а.с.12). З ордеру № 413 серія «Г» від 22.04.2014р. на житлову площу у гуртожитку, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради вбачається, що за фактом проживання [PERSON] надано право на поселення з сім»єю із 3-х осіб до гуртожитку по [ADDRESS] житловою площею 18,70кв. метрів. Ордер виданий на підставі рішення міськвиконкому № 110/3 від 28.03.2014 року(а.с.42). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №103 від 01 липня 2010 року. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON](а.с.11). З копії паспорта громадянина України [PERSON] вбачається, що він з 04.08.2009 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5). Факт реєстрації та проживання позивача за вище вказаною адресою з 04.08.2009 року також підтверджується довідкою, наданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради(а.с.13). З інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області вбачається, що відповідач [PERSON] до теперішнього часу значиться зареєстрованою у гуртожитку за адресою: [ADDRESS](а.с.20). У відповідності зі ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім"ї були відсутні з поважних причинах понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім"ї понад шість місяців, лише у випадках спеціально передбачених діючим житловим законодавством України. Перелік цих випадків є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. Разом з тим, статтею 130 ЖК передбачено порядок користування жилою площею в гуртожитках і крім відповідної глави ЖК, зазначене питання врегульоване також у Примірному положенні про гуртожитки, у розділі VIII якого передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. У зв'язку з цим можна розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання. Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України від 19.06.1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч.1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках(за відсутності підстав для виселення). Судом встановлено, що спір виник з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, що належить до комунальної власності міської ради, а отже, на спірні правовідносини поширюються вимоги статей 71,72 ЖК УРСР (саме така правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 р. у справі № 6-1166цс15). Судом встановлено, що сторонам, як сім»ї була надана окрема кімната у гуртожитку, тобто вони мали в користуванні відокремлене житлове приміщення, користувалися усією житловою площею в ньому. Позивач є основним наймачем спірного житла, проживає в ньому, сплачує комунальні послуги та не позбавлений права в силу ст.ст.3,15 ЦПК України та ст. 16 ЦК України звертатися в суд за захистом своїх прав та інтересів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що проживає у кімнаті 98 гуртожитку, розташованого в [ADDRESS] з 1991 року. Позивача [PERSON] знає як свого сусіда. Відповідача [PERSON] також раніше знала як свою сусідку, оскільки ця сім»я проживала у гуртожитку приблизно з 2004 року. На той час відповідач була вагітна, потім у них народилася дитина. Після народження дитини подружжя близько чотирьох років проживало разом, але між ними часто виникали сварки на побутовому ґрунті. Коли дитині виповнилося приблизно 4 роки, у 2009 році відповідач зібрала свої речі та виїхала з кімнати. З того часу вона її не бачила, оскільки в кімнаті гуртожитку вона не проживає тривалий період часу, приблизно 8 років. Позивач [PERSON] свою дружину з кімнати не вижинав, ключі від кімнати не забирав. Це було самостійне і добровільне бажання відповідача виїхати з кімнати. При виїзді відповідач [PERSON] забрала всі свої речі. Свідок [PERSON], яка проживає у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку, розташованого в [ADDRESS], в судовому засіданні суду пояснила, що її сусід [PERSON] проживає сам у кімнаті [ADDRESS]. Охарактеризувати позивача вона може лише з позитивної сторони. Раніше разом із ним проживала його дружина [PERSON] та їх малолітній син,але стосунки у подружжя були напружені та їх сім'я розпалася. У 2009 році відповідач [PERSON] виїхала з гуртожитку і з цього періоду часу вона її не бачила, оскільки остання у гуртожитку не проживає. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та визнання відповідача [PERSON]такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений факт того, що вона без поважних причин не проживає в спірній кімнаті гуртожиткупонад 6 місяців і тривалий період часу, а саме, з 2009 року.Втратила до цього житла будь-який інтерес, оскільки взагалі до кімнати не приходить, житлово-комунальні послуги вона не сплачує.Разом з тим, належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що саме через конфлікти з позивачем відповідач змушена була виселитися із спірного помешкання суду не надано, як і доказів того, що [PERSON] поверталася до спірного житла та намагалася вселитися у нього.Матеріали справи не містять й доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірній кімнаті. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача свідчать про те, що вона втратила інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, в зв'язку з чим вона може бути визнаною такою, що втратила право користування ним. При цьому суд враховує, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, не скористалася своїми правами сторони в процесі і не надала суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивача, а відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову щодо визнання відповідача [PERSON]такою, що втратила право користування житловим приміщенням в спірномужилому приміщенні.

Outcome: approved