Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

04 жовтня 2018 року в інтересах [PERSON] до суду звернулася представник за довіреністю - [PERSON] із позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтовування позову зазначивши, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2017 року, який посвідчений державним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Уколовою Н.М., реєстр № 1-6011, та зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації за № 83п-351-351. Відповідач [PERSON] є сином позивача, з моменту народження та до 2013 року він проживав, на теперішній час зареєстрований у вищевказаній квартирі. З початку 2013 року забравши особисті речі, відповідач виїхав з квартири позивача. З реєстраційного обліку в добровільному порядку відповідач не знявся. Через реєстрацією в квартирі відповідача, позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, а тому вимушений звернутися з даним позовом до суду. 26 жовтня 2018 року у справі було відкрито провадження та призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнав. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього ;n.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2017_11_14/pravo1/T041618.html?pravo=1" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">Ошибка! Недопустимый объект гиперссылки., в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріли справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] 09 вересня 1997 року , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. Право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Відповідно до довідки виконавчого комітету Покровської районної в місті ради відділу реєстрації місця проживання громадян від 26.09.2018 року за адресою : [ADDRESS], зареєстрованим значиться [PERSON]. Згідно акту про не проживання від 02.10.2018 року, посвідченого ТзОВ « ЖИТЛОКОМЦЕНТР» за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не проживає з 2013 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірної квартири позивачеві на праві особистої приватної власності, який є підтвердженим, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved