Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №00311 від 20.01.2015року, стягнення коштів у розмірі 73780грн. - першого лізингого платежу згідно договору фінансового лізингу, відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500грн., а також стягнення витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 3000грн. В обґрунтування вимог вказують, що 20.01.2015року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль в особі представника [PERSON] був укладений письмовий договір №00311 фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язаня придбати предмет лізингу (автомобіль марки «Geely Emgrand 7 1,8 MT Comfort», сірий, 2012 року випуску, вартістю 147 560 гривень) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Цього ж числа [PERSON] сплатила перший лізинговий платіж у розмірі 73780грн., однак лізингодавець умов договору не виконав і предмет лізингу лізингоодержувачу не передав. Позивачі [PERSON], [PERSON] вважають, що є підстави вважати вище зазначений договір фінансового лізингу недійсним, так як: діяльність надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (відповідна ліцензія у ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль - відсутня) та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль на проведення операцій з фінансового лізингу; договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (Договір фінансового лізингу № 00311 від 20 січня 2015 року нотаріально не посвідчений); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (письмова згода чоловіка відсутня). У зв'язку із зазначеним, Договір фінансового лізингу №00311 від 20 січня 2015 року має ознаки недійсності, а тому підлягає визнанню його судом недійсним із поверненням грошових коштів, які були перераховані позивачем, як перший лізинговий платіж в розмірі 73780грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500грн., а також стягнення витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 3000грн. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, представником позивачів [PERSON] подано суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень проти позову та доказів про причини відсутності суду не подав. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 20.01.2015року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль в особі представника [PERSON] був укладений письмовий договір №00311 фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язаня придбати предмет лізингу (автомобіль марки «Geely Emgrand 7 1,8 MT Comfort», сірий, 2012 року випуску, вартістю 147 560 гривень) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Цього ж числа [PERSON] сплатила перший лізинговий платіж у розмірі 73 780грн., однак лізингодавець умов договору не виконав і предмет лізингу лізингоодержувачу не передав. Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. В п.1.6 Договору встановлено, що у разі зміни ціни предмета лізингу момент сплати лізингоодержувачем передбачених договором авансових платежів, Лізингоодержувач повинен єдиноразово доплатити різницю у вартості. В п.1.9 Договору передбачено: залежно від наявності у продавця предмета, лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному Договорі, сам предмет лізингу, повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні, (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно з п.п.1,2 ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний у передбачений договором строк надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст.806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п.2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідченні підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема договір фінансового лізингу. Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо нотаріального посвідчення. На підставі цього Договір фінансового лізингу №00311 від 20 січня 2015 року, укладений між мною - в особі [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль в особі представника [PERSON] за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу №00311 від 20 січня 2015 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» м.Тернопіль є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п.13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки за змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому є необхідність у задоволенні позову та стягнення з відповідача на користь позивача 73780 гривень сплачених за спірним договором. Стосовно підстави для визнання договору недійсним з огляду на відсутність згоди на укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.65 СК України, передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, оскільки майно - автомобіль марки «Geely Emgrand 7 1,8 МТ Comfort», сірий, 2012 року випуску, яке бажала набути через спірний правочин позивачка [PERSON] з усією очевидністю мало б використовуватись саме в інтересах сім'ї, а тому договір нею укладено саме в інтересах сім'ї. При вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, слід виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. Відповідно до приписів ст.369 ЦК України, реалізація права розпорядження спільним майном одним із співвласників породжує правову презумпцію, що правочин, спрямований на розпорядження спільним майном, вчинений за згодою усіх інших співвласників. Відтак тягар доведення відсутності згоди на вчинення правочину саме на момент укладання Договору фінансового лізингу, лягає на [PERSON] Позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, отже у випадку придбання майна одним із подружжя, на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Таким чином, враховуючи що згідно практики ЄСПЛ майном особи є також майно, яке особа набуде у майбутньому, [PERSON] не будучи стороною оскаржуваної угоди, є його співвласником за принципом набуття у майбутньому. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування\~\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди, яку вона зазнала через душевні страждання, у зв'язку із невиконанням умов договору і не передачею предмета лізингу і яка підлягає стягненню з відповідача. Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачу моральної шкоди суд враховує характер завданої шкоди, їх тривалість та надані докази в обґрунтування посилань позивача на ті наслідки, що виникли після завданої шкоди. Так, з урахуванням встановлених судом порушень законних прав позивача з вини відповідача, що призвели до моральних страждань у вигляді душевного хвилювання з цього приводу, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України,\~\~ на користь позивача підлягає стягненню з відповідача компенсація за спричинену моральну шкоду, яку суд визначає в розмірі 2500 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката, яка полягала: у наданні правових консультацій, у написанні позовної заяви, участі у судових засіданнях, у розмірі 3000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката, або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Відповідно до Постанови КМ України від 27 квітня 2006 р. N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», компенсація витрат, пов'язаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, у цивільних справах не повинна перевищувати суму, яка обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги кількість та час судових засідань проведених по даній справі адвокатом [PERSON] вважаю, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000грн. підлягають до задоволення. Також в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved