Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом [PERSON] про захист честі та гідності людини. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що Відповідач, не обмежившись усним спілкуванням, перейшов до розповсюдження образ через мережу Інтернет. Відповідач на своїй сторінці у Фейсбуці розмістив у принизливій та образливій формі тексти у яких обізвав, колишнього офіцера вищого командного складу Збройних сил України «мудаком», «моральним інвалідом», «господарем злиднів», тобто поширив неправдиву інформацію про психічне здоров'я Позивача. Позивач зазначає, що «Википедія» визначає слово «мудак», як непристойну, розпусну, аморальну, дурну, нікчемну людину. Іще більш ганебне, нецензурне значення має це слово у спілкуванні між людьми. Слово «мораль» латинського походження Словник іншомовних слів, Київ, 1977, визначає як систему поглядів і уявлень, норм і оцінок, що регулюють поведінку людей; одна з форм суспільної свідомості. А поняття «інвалід», згідно з Википедією - це особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті. Позивач зазначив, що у такий спосіб, [PERSON] розповсюдив цю образу на величезну кількість користувачів Інтернету, принизив перед ними честь та гідність Позивача. При цьому Відповідач усвідомлював, що його інформація буде доступною не лише для користувачів мережі Інтернет, а і для більш широкого кола громадян з якими останні можуть поділитися своїми думками з приводу прочитаного і бажав такого результату. Крім того, позивач зазначив, що вказані висловлювання Відповідач вжив у брутальній, принизливій та непристойній формі, яка є неприйнятною для нормального спілкування між людьми. Та якщо для Відповідача подібні вирази є звичайним спілкуванням, то для поважної та авторитетної людини - це ганьба. Своїми діями Відповідач порушив душевний спокій Позивача, наніс серцево хворій людині після артеріально- коронарного шунтування, серйозну моральну травму, призвів до душевних страждань та навіть лікування. Як наслідок, Позивачеві стало соромно перед сусідами виходити у двір будинку. А тим, хто живе не поруч з ним, пояснювати причину нанесеної образи, у зв'язку з вищезазначеним, позивач вважає, що йому завдано моральну шкоду та просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.04.2017 р. відкрито провадження у справі ( ас. 4). Ухвалою суду від 26.12.2017 р. позов залишено без руху. ( ас. 79-81). Позивач та його представник в судове засідання з'явилися, підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та долучені до позовної заяви письмові докази. Відповідач в судове засідання з'явився, позов не визнав, надав до суду відзив, посилаючись на те, що з наданих доказів випливає, що позивач в усі органи, в тому числі і до обслуговуючої компанії надає роздруківки, в яких він вважає, що відповідач назвав його мудаком. Вказував, що розповсюдженням займається сам позивач, тому в цій частині позов до відповідача є безпідставним. Відповідач зазначає, що із наданих до суду фотокопій взагалі не вбачається, що це за ресурс та хто автор матеріалу, що текст стосується певного [PERSON], а на інших фото зображений просто автомобіль, який до тексту не має жодного відношення. Вказував, що фотокопії це скріншоти соціальної мережі Фейсбук, то відповідачем має бути власник мережі. Вказував, що у соціальних мережах сторінка відкривається без персоніфікації і ідентифікації особи, а отже, встановити власника сторінки, та авторство тексту є неможливим.Крім того, що стосується відшкодування моральної шкоди, п.п. ч. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.01.1995 року «Про судову практику : 4. Відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідач зазначив, що при недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст. 139 ЦПК. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчиненні дії, якими заподіяно цю шкоду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи ,прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.2. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи..Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що у якості доказу протиправності дій відповідача, позивач подав до позовної заяви скриншот (це зні?мок екра?на (англ. screenshot, скриншот, зняток) - зображення, отримане комп'ютером, що зображає дійсно те, що бачить користувач на екрані монітора. Це зображення створене із запису видимих елементів екрана комп'ютера або іншого візуального вихідного пристрою, в даному випадку смартфону), ( а.с.9,10,97-99), з пояснень свідка [PERSON], доньки позивача, це був скриншот з її смартфону, з якого вона зайшла на свою сторінку Фейсбуці в мережі Інтернет, де на її думку та думку позивача відповідач розповсюдив недостовірну інформацію щодо позивача та принизив його гідність. Судом встановлено, що з доказів, скриншот ( а.с.9,10,97-99) вбачається, що відсутня інформація, що вказана інформація щодо позивача саме розміщена в мережі Інтернет на сайті Фейсбук на сторінці позивача, як вказано у позові. Судом встановлено, що відповідач у судовому засіданні повідомив, що мав конфліктні відносини із відповідачем, щодо розміщення його транспортного засобі біля під"їзду їх буднку, який заважав під"їзду до будинку спеціальної техніки у разі виникнення необхідності, а також мешканцям будинку, відповідач не надав чіткої відповіді чи ним було зроблено коментар на сторінці свідка [PERSON],у Фейсбуці в мережі Інтернет, де назвав позивача "мудаком", "№моральним інвалідом", "господарем злиднів". Але визнав у судовому засіданні, що є з позивачем сусідами по під"їзду, та свідок [PERSON] долучена ним як "Друг"для спілкування на сайті Фейсбук., та що саме позивач має довести обставини, що саме відповідачем було здійснено відповідні коментарі саме на сайті Фейсбук у мережі Інтернет, а тому він утримався від чіткої відповіді суду. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України). Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ч. 1 ст. 200 ЦК України). Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (ст. 201 ЦК України). Частиною 1 ст. 277 ЦК України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч. 6 ст. 277 ЦК України). Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України). Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1, зазначено, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. (п. 19 Постанови від 27.02.2009 N 1). Аналізуючи наведену вище інформацію, щодо спростування якої подано позов, суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація, яка стосується позивача, не відповідає дійсності, а саме вислив "мудак", "моральним інвалідом", "господарем злиднів", що спростовано доказами наданими позивачем, про його досягнення при проходжені військової служби та громадської діялності та характеристики сусідів та родичів ( а.с.32-71). В судовому засіданні були допитані свідки : [PERSON], донька позивча та сусід по дачі [PERSON],які позитивно висловлювались щодо порядності позивача та недостовірності поширеної інформації щодо позивача. Суд застосовуючи вимоги ст. 80 ЦПК Українист вважає достатніми доказами ( а.с.9,10,97-99) достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування за своїм внутрішнім переконанням. Судом встановлено,склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи " належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Відповідно до п.15 абз.6 вищевказаної Постанови вказано, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Судом встановлено, що відповідач у спосіб встановлений законом не надав суду належних та допустимих та достовірних доказів,що не він поширив вказну недостовірну інформацію та не довів про протилежне (презумція добропорядності) яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутаці. З огляду на надані суду докази та встановлені обставини справи в їх сукупності суд встановив, що саме відповідач є автором відповідного інформаційного матеріалу( а.с. 96,98). Позивач згідно обгрунтувань позову вказує, що відповідач поширив через мережу Інтернет на сайті Фейсбук недостовірну інформацію щодо позивача та надав докази ( а.с.9,10,97-99), але згідно прохальної частини позовних вимог (а.с.87) просить суд зобов"язати відповідача спростувати саме недостовірну інформацію через мережу Інтернет не вказуючи конкретно сайт та яке конкретно твердження визнати недостовірним та у який спосіб мерех мережу Інтернет та стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Відповідно до п.27 вищевказаної Постанови Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) . Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК ( 435-15 ) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди, судам слід ураховувати, що вона оплачується окремо від інших заявлених вимог, а розмір судового збору визначено відповідним законодавством і обмеження його максимального розміру не встановлено. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» постановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд з огляду на докази подані позивачем до позовної заяви вважає, що позивач не довів належними та допустими доказами завдану йому моральну шкоду, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивача, в частині визнання недостовірною поширену відповідачем у соціальній Інтернет-мережі , що стосується [PERSON], а також зобов'язання [PERSON] спростувати таку інформацію у спосіб її поширення. Також, суд вважає доведеними в порядку ст. 141 ЦПК України вимоги про стягнення судових витрат, в підтвредження понесення яких позивачемнадано відповідні докази.

Outcome: partial