Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

02.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недостовірною інформацію, продекламовану [PERSON] під час засідання Верховної [PERSON] України 06.02.2015, а саме: «..перший заступник прокурора Печерського району міста Києва Кузьменко сьогодні працює прокурором Приморського району міста Одеси. Ця людина так само засуджувала активних учасників [PERSON] в Києві»; зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію та під час відкритого пленарного засідання Верховної [PERSON] України через мікрофон повідомити наступне: «Перший заступник прокурора Печерського району міста Києва Кузьменко [PERSON] не засуджував активних учасників [PERSON] в Києві»; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 40 665 (сорок тисяч шістсот шістдесят п'ять) грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подала письмові заперечення проти позову та просила відмовити у задоволенні. Суд заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Підставою для звернення позивача до суду став наступний виступ народного депутата України [PERSON] проголошений 06.02.2015 року під час засідання Верховної ради України та адресований на той час Генеральному прокурору Яремі В.Г. такого змісту: «...І ще питання від моїх колег по фракції: перший заступник прокурора Печерського району м. Києва Кузьменко сьогодні працює прокурором Приморського району м. Одеси. Ця людина так само засуджувала активних учасників [PERSON] в Києві». Позивач у позовні заяві зазначає, що вищезазначене висловлювання народного депутата України містить недостовірну інформацію. В обґрунтування недостовірності інформації позивач зазначив, що він на той час займав посаду першого заступника прокурора Печерського району м. Києва і не міг здійснювати правосуддя та судити (засуджувати) активістів в розумінні Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Тобто, позивач трактує вислів «він так само засуджував активних учасників [PERSON] у Києві» з точки зору Кримінально-процесуального кодексу України та виконання професійних обовязків судді з постановлення вироків стосовно винних у вчиненні злочину осіб. Позивач у позовній заяві посилається на те, що на час винесення судами обвинувальних вироків активістам [PERSON] у листопаді 2013 року - лютому 2014 року він не обіймав посаду судді та відповідно не міг засудити жодну особу за будь-які дії. Відповідно до ст.\~277 ЦК України, ч. 4\~ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом із тим, за змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб, і не порушуючи їхніх прав. Частиною 2 ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 302 ЦК України\~фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Відповідно до роз'яснень що містяться у п. п. 15, 18, 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному житті тощо), яка на думку позивача, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до\~ст. 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутації, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1\~ст. 277 ЦК\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 19 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір. Враховуючи європейські стандарти у реалізації прав та свобод людини, у вирішенні спорів, пов'язаних з реалізацією свободи слова та поглядів, суд приходить до висновку, що оціночні судження відповідача не можна визнати як факт розповсюдження відомостей, які принижують честь і гідність, шкодять діловій репутації позивача. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 47-1\~Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно значимою. У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. З вищенаведених статей законів вбачається, що кожен, має право на вільне вираження своїх поглядів, думок, а також збирання та поширення інформації. Крім того, відповідач був обраний народним депутатом України по виборчому округу № 209, що на Чернігівщині, та набув депутатських повноважень з 27.11.2014 року. Відповідно до п. 6) ч. 1 cт. 11 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат на пленарному засіданні Верховної [PERSON] України має право у порядку, передбаченому законом про регламент Верховної [PERSON] України брати участь у дебатах, ставити запитання доповідачам, головуючому на засіданні. У відповідності до ч. 5 cт. 10 Закону України «Про статус народного депутата України» народні депутати не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у [PERSON] України та її органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Відповідно до ч.5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво. Тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Пунктом 19 вищезазначеної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди мають визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Із загальнодоступних джерел відповідачу було відомо про негативне відношення позивача до подій [PERSON] в Києві. Зокрема, у інформаційному матеріалі від 05.11.2014 року містилась інформація про список прокурорів, які займались справами [PERSON]. Зокрема, у розділі Печерський район Києва зазначено позивача (а.с.52-55). У статті від 28.07.2014 року зазначалось, що позивач є ініціатором політичних переслідувань (а.с.39-40). У матеріалі від 31.07.2014 року зазначається, шо [PERSON] давав вказівки на обшук квартири активістки [PERSON] Білозерської (а.с.69-71). В матеріалі від 25.06.2014 року містилась інформація на той час першого заступника Прокурора Печерського району м.Києва [PERSON] та оцінка авторів звернення про його причетність до арешту активістів [PERSON] в 2013 та 2014 роках (а.с.67). Відповідно до п. 21 Постанови в Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. (п.2.1 Постанови Пленуму Верховного Суду №1 від 27 лютого 2009 року). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в України, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Зокрема, у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження Так, у справі «Лінгенс проти Австрії» поряд із застереженнями, що правдивість оціночних суджень не повинна доводитись, міститься посилання на те. що суд зважив на те, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність. Відповідно до рішення межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, п. 2 ст. 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, i. цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи: але у цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань". Крім того, в рішенні ЕСПЛ від 09 липня 2008 року по справі «Вайнай проти Угорщини» зазначено, що ст. 10 Конвенції встановлює вузькі рамки можливостей застосування обмежень на політичні речі та політичні дебати. Більш того, коли право на свободу слова реалізується у вигляді політичного виступу, застосування обмежень виправдано лише тоді коли для цього є чітка, невідкладна та визначена соціальна потреба. Стосовно ситуації, що є предметом судового розгляду відсутня чітка, невідкладна та визначена соціальна потреба для обмеження права неї свободу вираження. Крім того, висловлена думка є соціально значущою, оскільки соціальна ситуація в країні вимагала змін до складу посадових осіб органів прокуратури. Також у рішенні «Ляшко проти України» зазначено, що допустимість критики в певних обставинах може бути більш широкою, коли мова йде про державного службовця, якій виконує свої повноваження, ніж тоді, коли мова йде про фізичних осіб. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки висловлювання відповідача «Ця людина так само засуджувала активних учасників [PERSON] в Києві» є оціночним судженням, а тому слід відмовити в задоволенні позову. Одночасно відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed