Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - заявник) звернулась до суду з заявою про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Заява мотивована тим, що заявник є дружиною [PERSON] . З 2016 року заявник та її чоловік були зареєстровані і проживали в Автономній Республіці Крим, м. Севастополь. Чоловік заявника помер [INFO] у м. Севастополь. 22.06.2018 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва №753/11247/18 було встановлено факт смерті чоловіка, а Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві складено актовий запис про смерть №271 та видано свідоцтво про смерть українського зразка. З метою оформлення спадщини заявник звернулася до нотаріуса, проте отримала відмову у заведенні спадкової справи, оскільки подані документи (видані на непідконтрольній території) не можуть бути підставою для заведення спадкової справи. Одночасно нотаріус роз`яснив право на звернення до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, після встановлення якого можливо буде завести спадкову справу. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд задовольнити заяву про встановлення факту. Заінтересована особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про повне визнання обставин і фактів, що викладені в заяві [PERSON] . Заінтересована особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, свого представника не направила, про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про повне визнання обставин і фактів, що викладені в заяві [PERSON] . Заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направила, про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження від 23.11.2002 року за №188048 заявник є дружиною [PERSON] . Відтак, в силу положень ст. 1261 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), є спадкоємцем першої черги за законом. Згідно виписки з будинкової книги від 30.08.2019 року, виданою Державним підприємством РФ «Єдиний інформаційно-розрахунковий центр» з 27.12.2016 року заявник та її чоловік були зареєстровані за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. У подальшому, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.03.2018 року у справі №753/11247/18 було встановлено факт смерті [PERSON] , а Печерським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ в м. Києві 28.08.2019 року було видано свідоцтво про смерть спадкодавця українського зразка № [NUMBER] . Згідно довідки про останнє зареєстроване місце проживання від 30.08.2019 року, виданою Державним підприємством РФ «Єдиний інформаційно-розрахунковий центр» та довідки про проживання від 30.08.2019 року, виданою Житлово-експлуатаційною організацією РФ, що обслуговує будинок в м. Севастополь - на час відкриття спадщини спадкодавець та Заявник проживали і були зареєстровані за адресою [ADDRESS] . 05.09.2019 року заявнику було відмовлено у заведенні спадкової справи до майна померлого чоловіка, оскільки частина поданих документів, зокрема щодо місця проживання, видана на непідконтрольній території України. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення цього факту має для заявника юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою реалізації заявником спадкоємцем права на отримання спадщини. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» що тимчасово окупованою територією є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства є джерелом права, зокрема рішення у справах "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey", "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia", де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.23 Постанови №7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином під час розгляду справи знайшли своє підтвердження обставини, що викладені в заяві. Зокрема судом встановлено, що на час відкриття спадщини заявник проживала разом зі своїм чоловіком, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Також суд враховує, що заявник з чоловіком проживали на тимчасово окупованій території України, а відтак позбавлені можливості отримати документи українського зразка на підтвердження факту проживання. При цьому наявні у заявника документи видані на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відтак вони є недійсними і не створюють правових наслідків, що зумовило неможливість підтвердження факту у встановленому законом порядку, і усунення цього порушення іншим шляхом, ніж судовим - є неможливим. Враховуючи те, що у заявника існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку в зв`язку з відсутністю документів українського зразка (виданих посадовими особами, що призначені у порядку, передбаченому законом України), тому суд вважає за можливе встановити факт прийняття спадщини. На підставі викладеного та

Outcome: approved