Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання недійсним наказу та свідоцтва про право власності нажитло , визнання частки у праві власності на нього в якому просить суд, визнати незаконним та скасувати наказ департаменту міського господарства Рівненської міської ради №409 від 12 жовтня 1998 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS]. Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], видане [PERSON] департаментом міського господарства Рівненської міської ради 12 жовтня 1998 року. Визнати за нею та [PERSON] по ? частці у праві власності на квартиру [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті [PERSON] пред»явив зустрічний позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . У вказаному зустрічному позові просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник свій позов підтримала просила суд його задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнала, просила суд в його задоволенні відмовити повністю. Відповідач - позивач [PERSON] та його представник позов не визнали, просять суд в його задоволенні відмовити. Свій позов підтримав, просив суд його задовольнити повністю. Залучені судом за заявою первісного позивача, відповідачі - Управління житлово -комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради та КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», їх представники позов [PERSON] не визнали, вважають його безпідставним. Надали суду належну копію Наказу 409/01 від 12.10.1998р. Департаменту міського господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради «Про передачу житла у приватну власність». Вказали на те, що [PERSON] правомірно набув право власності на вказану вище квартиру відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу департаменту міського господарства на який посилається [PERSON] та її представник. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає, що в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним наказу та свідоцтва про право власності на житло, визнання частки у праві власності на нього необхідно відмовити повністю за безпідставності позовних вимог а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 26.04.2001 року, який був зареєстрований у Великожитинькій сільській раді Рівненського району, актовий запис №6. Заочним рішенням Рівненського міського суду від 25.12.2014р. позов [PERSON] було задоволено, шлюб між вказаними особами - розірвано. Згідно ордера на житлове приміщення №3835, від 4.05.1988р. [PERSON] отримав [ADDRESS] Наказом 409/01 від 12.10.1998р.Департаменту міського господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради «Про передачу житла у приватну власність», [PERSON] передано у приватну власність вказана вище спірна квартира. Як встановлено, право власності на квартиру за вказаною вище адресою відповідачем - позивачем [PERSON] набуте до одруження з [PERSON], що стверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 12 жовтня 1998 року. Відповідно до вимог ст..ст. 12,13 Кодексу про шлюб і сім»ю України, що діяв на момент укладання шлюбу між сторонами, права і обов»язки подружжя породжував лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ лише майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.22 КпШС України (ст..60 СК України), ст.. 16 діючого на час набуття квартири у власність ЗУ «Про власність спільною сумісною власністю є лише майно, нажите подружжям за час шлюбу. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1,3 ст.24 КпШС України, ст.. 57 СК України). Згідно ст.. 345 ЦК України особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Статтями 5,8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно лише один раз. При цьому житлові приміщення передаються наймачеві та членам його сім»ї, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Позивачем за первісним позовом та його представником не надано суду доказів, які б вказували на законну можливість прийняття участі ([PERSON].) у приватизації квартири [ADDRESS] Покликання вказаних осіб на ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» як на правове обґрунтування позовних вимог, є безпідставним, оскільки не відповідає фактичним встановленим обставинам справи. Суд відхиляє як доказ пояснення в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] на яких посилається позивач за первісним позовом, оскільки свідчення вказаних осіб, не підтверджують законності вимог цього позивача. Встановлені обставини судом, спростовують покликання даного позивача, щодо необхідності визнання незаконним та скасування названого вище наказу №409/01 від 12.10.1998р.. Також видане свідоцтво [PERSON] про право власності на квартиру, є законним. Підстави для визнання його судом частково недійсним та визнання за сторонами по ? частці у праві власності на квартиру [ADDRESS] - відсутні. З приводу посилання відповідача - позивача та його представника про сплив позовної давності звернення із даним позовом [PERSON] до суду та посилання останньої про відсутність пропуску загальної позовної давності визначеної відповідно до ст..257 ЦК України, суд зазначає сторонам наступне. Правила про позовну давність повинні застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб»єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги. Отже, суд погоджується із позицією відповідачів за первісним позовом, щодо безпідставності позову [PERSON]. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку його задовольни повністю. Як зазначено вище відповідач - позивач [PERSON] в 1998р. скористався правом на приватизацію державного житлового фонду та отримав Свідоцтво про право власності на спірну квартиру. На момент подання і оформлення документів на приватизацію житла він був єдиною особою, що була зареєстрованою у вказаній квартирі і мала право прийняти участь у приватизації, що було підтверджено та не заперечувалось представником відповідача залученого Управління житлово - комунального господарства [PERSON]. Будинковою книгою для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] стверджується, що за цією адресою 23.12.2006 року була зареєстрована як член сім»ї [PERSON], з якою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюб із 26.042001 року. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі названого вище заочного рішення суду 25.12.2014р., яке набрало законної сили 03.02.2015р.. Суд погоджується із доводами відповідача - позивача, що реєстрація в його квартирі відповідача за зустрічним позовом створює йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власністю. Із пояснень [PERSON] наданих в судовому засіданні, слідує, що остання в квартирі [ADDRESS] не проживає приблизно п»ять років, ключів від квартири не має. Знає, що в квартирі проживають квартиранти. В даний час вона проживає в своїй частині будинку яка була виділена їй згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05.09.2014р., за адресою: [ADDRESS] Свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт не проживання [PERSON] більше одного року в квартирі власника [PERSON] . Зокрема, [PERSON] та [PERSON] знають про те, що сторони по справі приблизно останніх 10-15 років проживають в с. Ясениничі Рівненського району. Тобто, після розірвання шлюбу між вказаними сторонами [PERSON] не користується названим житловим приміщенням, суду відоме її місце проживання, що останньою не заперечується. Згідно ст.. 150 ЖК України, ст..383,391 ЦК України громадяни які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, відсутність [PERSON] за місцем її реєстрації понад один рік, та фактичного проживання її за вказаною вище адресою, відсутності іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем - позивачем, суд визнає її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що належить на праві власності [PERSON]. Сплачений [PERSON] судовий збір, суд відносить за її рахунок. В зв"язку із звільненям від сплати судового збору [PERSON] згідно ст. 5 ч.1 п.9 "Про судовий збір" як інваліда 2-ї групи, із [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави 243 грн.60 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved