Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який між ними 26 липня 2005 року розірвано. В період шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Між тим фактично сімейні відносини між нами були припинені вже з травня 2000 року, тобто в два місяці після народження сина. З цього часу син постійно проживає з нею. Відповідач після фактичного припинення спільного сімейного проживання, вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, і взагалі не згадує про існування в нього сина, всі питання щодо виховання вирішую вона самостійно, повністю самостійно опікуюся над дитиною, виховує та утримує його. Відповідач [PERSON] використовує свої права лише на шкоду синові та його інтересам. Так, наразі вона має можливість влаштувати для сина відпочинок за кордоном, що дасть йому можливість розширення свого кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. В липні цього року вона звернулася до [PERSON] із проханням про надання дозволу на виїзд сина за кордон з метою проведення ним відпочинку та оздоровлення. Але відповідачем в цьому їй та синові було безпідставно та злісно відмовлено, із символічним посиланням на брак часу, при цьому його така поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а виключно власними егоїстичними, матеріальними мотивами. Через нехтування батьківськими правами і обов'язками і сам син [PERSON] втратив почуття любові та поваги до батька, категорично не бажає про нього знати. Загалом відповідач за таких обставин вважається батьком їхнього сина лише фактично на «папері», будучи записаним у свідоцтві про народження як батько. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, ще коли сину було 2 місяці. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи, що наносить психологічної травми їхньому сину [PERSON], просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] присутня не була. Надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надіслав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує. Представник відповідача - органу опіки та піклування Рахівської РДА, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Пояснила, що орган опіки та піклування, враховуючи обставини, викладені в позовній заяві про ухилення відповідача від батьківських обов'язків відносно неповнолітнього сина, та визнання цього самим відповідачем, не заперечує проти задоволення позову - позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 150, 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Свідоцтвом про народження [PERSON], серії [NUMBER] стверджено, що відповідач, [PERSON] являється останньому батьком. Встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який між ними 26 липня 2005 року розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 95, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області. В судовому засіданні представником органу опіки та піклування не заперечено проти позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]. За роз'ясненнями п., п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками і є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Якщо вони не в змозі розумно керувати своїми діями та вчинками з причини, що від них не залежать (тяжке психічне захворювання, слабоумство, інвалідність тощо), то, за загальним правилом, їх не можна позбавити батьківських прав. Таким чином, наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Окрім свідомого ухилення відповідача від утримання дитини, що відповідає ухиленню від батьківського обов'язку щодо забезпечення дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, як складової виховання, судом встановлено, що відповідач не являється інвалідом, психічно хворою чи слабоумною людиною, натомість є особою молодого віку, працездатною, отже очевидна свідома умисна поведінка останнього щодо ухилення від обов'язку належного виховання дитини, тобто не піклування про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, відсутність інтересу її вихованням, не спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяння засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявлення інтересу до його внутрішнього світу, що є причиною для позбавлення батьківських прав. Більше того, відповідачем позовні вимоги визнані в повному обсязі, отже визнано умисну поведінку щодо невиконання належних батьківських обов'язків, на підставі чого позовні вимоги підлягають до задоволення. Питання відшкодування судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved