Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, посилаючись на те, що 26 липня 2000 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. В договорі дарування від 26.07.2000 р. зазначено, що [PERSON] (даритель) подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок під [ADDRESS]. На цій земельній ділянці розташовано: глинобитний обкладений цеглою житловий будинок А-1 житловою площею 43,6 м2, цегляний хлів Б-1 (а фактично ще один житловий будинок), б. цегляний хлів В, цегляний гараж Г, цегляний гараж Д, цегляний хлів Е, цегляна вбиральня 3, цегляна вбиральня К. В договорі жодним чином не вказано, що в будинку проживає і зареєстрована ще одна сім'я. На той час діти позивача - [PERSON] і [PERSON] були неповнолітніми, їх інтереси таким чином були порушені. Позивач вважає, що договір дарування житлового будинку від 26.07.2000 р. не відповідає вимогам закону. Статтею 48 ЦК України (в ред. 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. [PERSON] посилається на те, що даний договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] з метою здобуття юридичного механізму для виселення сім'ї позивача з будинку і задля того, щоб позбавити чоловіка позивача можливості визнавати право на побудоване ними нерухоме майно. Договір є фіктивною угодою, укладеною про людське око, про що позивачу стало відомо у 2011 р. [PERSON] після укладення цього договору залишився проживати у вказаному будинку, і, маючи довіреність від [PERSON] на управління і розпорядження цим же будинком, фактично залишався його володільцем. [PERSON] не вчиняла дій по переоформленню на себе договорів із обслуговуючими організаціями, такими як ВАТ «Хмельницькгаз», КП "Хмельницькводоканал», КП «Спецкомунтранс», ВАТ «Хмельиицькобленерго». [PERSON] не вчиняла дій по переоформленню на себе права власності або ж права користування земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти нерухомого майна, які начебто вона отримала в дар від [PERSON], адже згідно державного акту на землю, саме [PERSON], яким помер [INFO]. по день своєї смерті залишався власником земельної ділянки по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 58 ЦК України (в ред. 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (удавана угода). Позивач, як дочка [PERSON], прийняла спадщину і вважає, що за таких обставин має право на подання позову про визнання договору дарування недійсним з огляду на те, що він є удаваною угодою. Позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON] 26 липня 2000 р., посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу. У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити, посилаючись на те, що договір дарування житлового будинку від 26.07.2000 р. не відповідає вимогам закону. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позов не визнала, пояснивши, що підстави для задоволення позову відсутні. [PERSON] усвідомлював, що він укладає договір дарування житлового будинку, до укладення договору дарування його ніхто не примушував, це була його воля. Просить застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню. Згідно ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (ред. 1963 р.), який був чинним на час виникнення правовідносин, недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР (ред. 1963 р.), який був чинним на час виникнення правовідносин, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (удавана угода). Судом встановлено, що 26.07.2000 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, у відповідності до якого у власність [PERSON] перейшов житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 4520. 26.07.2000 р. [PERSON] зареєструвала своє право власності у Хмельницькому бюро технічної інвентаризації про свідчить запис у реєстрі прав власності за № 4520. Вказані обставини свідчать про те, що сторони вчинили всі необхідні дії, спрямовані на реалізацію договору дарування. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] не надала суду доказів того, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] від 26 липня 2000 року укладений про людське око. Суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що при укладенні договору дарування означеного житлового будинку були порушені права неповнолітніх дітей є безпідставним, враховуючи наступне. 1 січня 2006 року набрав чинності Закон України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна згода органів опіки та піклування. До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їх діти мали лише право на користування. Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомого майна необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується. Згідно ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР (ред. 1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки, а за позовами державних організацій, інших кооперативних і громадських організацій один до одного - в один рік. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалість у 3 роки. Окрім цього, позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Outcome: dismissed