Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У травні 2014 року Підприємство Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 18.02.2014 року між позивачем, як особою за якою закріплено на праві повного господарського відання будинок [ADDRESS] та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, а саме 2-х кімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 45,49 кв.м. терміном з 18.02.2014 року до 15.04.2014 року. Квартира була надана Відповідачу на підставі договору найму житлового приміщення для тимчасового короткострокового користування. На даний час Відповідач у спірній квартирі мешкає безпідставно, оскільки , відповідно до п. 1.2 Договору термін дії договору закінчився 15.04.2014 року. Відповідно до п. 2.2.9 договору найму Відповідач по закінченні строку найму житлового приміщення повинен звільнити його та здати Наймодавцю в установленому порядку. У зв'язку з прийняттям рішення Міністерством оборони України № 303/4/16/488 від 14.03.2013 року з метою формування фонду службового житла та відповідно пункту 3.4 про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 10.01.2012 року за № 24/20337 квартира [ADDRESS] включена до службових приміщень. На адресу Відповідача було надіслано попередження № 67 від 04.03.2014 росу про те. що термін дії договору продовжуватись не буде та висловлено прохання звільнити займане житлове приміщення у добровільному порядку, але Відповідачем було проігноровано всі попередження з цього приводу. Безпідставне та незаконне займання житлової квартири перешкоджає наданню цієї житлової площі військовослужбовцям та їх сім'ям. Враховуючи викладене, Підприємство Будинкоуправління № 9 Макаріської КЕЧ МОУ просить суд виселити [PERSON] та всіх членів його сім'ї без надання іншого житлового приміщення на підставі статей 387,391,785,810,821 ЦК України та ст. 99 Житлового Кодексу УРСР. Ухвалою суду від 29.07.2014 року, до участі в справі була притягнута в якості співвідповідача [PERSON]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Підприємства(Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлутаційної частини району Міністерства Оборони України про визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що відповідно до ч.2 ст. 763 ЦК України, якщо строк договору найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк Договором найму житлового приміщення № 28 від 18.02.2014 року не передбачено вимогу та строк для звернення з попередженням про відмову від договору найму житлового приміщення. Згідно ч. 1 ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму має переважне право перед іншими особами на укладання договору найму на новий строк. Зазначив, що він. як наймач, належно виконує свої обов'язки, що визначені п.п. 2.2. та п.п. 3.1.1. Договору найму житлового приміщення № 28 від 18.02.2014 року. Зважаючи на те, що його не було належним чином попереджено протягом місяця після закінчення строку дії договору найму житлового приміщення № 28 від 18.02.2014 року договір вважається поновленим на строк який був раніше встановлений договором, та він мас переважне право перед іншими особами на укладання договору найму на новий строк. На підставі викладеного просив суд задовольнити зустрічний позов, та визнати за ним право користування жилим приміщенням, а саме : двокімнатною квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні первісного позову просив відмовити повністю. В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом позов підтримали та просили суд його задовольнити, а зустрічний позов [PERSON] не визнали. В судовому засіданні відповідачі за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом вимоги викладені в зустрічній позовній заяві підтримали та просили суд задовольнити зустрічний позов повністю, первісний позов не визнали. Представник Макарівської КЕЧ позовні вимоги по первісному позову визнав, зустрічний позов не визнав. Представник Городоцької селищної ради в судове засідання не з'явився надіслав до суду заяву, в якій просить слухати справу без участі їх представника. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до індивідуальної картки № 10 облік)- будівлі, будинок [ADDRESS] перебуває у власності Міністерства оборони України. Згідно інвентарної картки № 12 облік основних засобів в бюджетних установах вищевказаний житловий будинок знаходиться на балансі Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України. Підприємство (Будинкоуправління № 9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України (далі - Будинкоуправління № 9) є структурним підрозділом Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району . Згідно п 5.1. Статуту майно Будинкоупрапвління № 9 та доходи від використання цього майна є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. 18 лютого 2014 року між позивачем за первісним позовом та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS], на строк дії до 15 квітня 2014 року. 04.03. 2014 року Позивачем за первісним позовом було направлено [PERSON] попередження про те, що термін дії договору найму жилого приміщення № 28 від 18.02.2014 року продовжуватися не буде, так як дана квартира включена до числа службових приміщень згідно рішення Міністерства оборони України № 303/4/16/488 від 14.03.2013 року, відповідно до якого відповідач за первісним позовом повинен був розрахуватись, звільнити займане приміщення та передати його в користування Будинкоуправління № 9 до 15.04.2014 року. Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Звертаючись до суду з даним позовом про виселення позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на ст.ст. 810,821 ЦК України, які регулюють відносини договору найму (оренди) житла, та ст. 99 ЖК УРСР. Згідно ч. 1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч.3 ст. 810 ЦК України до найму житла, що є об»єктом права державної або комунальної власності положення цього кодексу не застосовуються. Відтак Цивільний кодекс України відокремлює договір найму житла, яке є об'єктом права державної або комунальної власності. Договір найму житла в державному та комунальному житлових фондах регулюється Житловим Кодексом УРСР. Відповідно до вимог ст. 99 ЖК УРСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають, незалежно від тривалості і у разі припинення дії договору найму жилого приміщення зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення, а у разі відмови, вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ст. 98 ЖК УРСР передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім"ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових мешканців) Відповідно до ст. 11 суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом достовірно встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що будинок [ADDRESS] є відомчим житлом Міністрерства оборони України та відноситься до державного житлового фонду. 18.02.2014 року між сторонами укладено договір найму житлового приміщення. Посилання позивача за первісним позовом на ст. 99 ЖК УРСР суд оцінює критично, оскільки дана норма регламентує порядок виселення піднаймачів та тимчасових жильців, яким не є відповідач в розумінні ст. ст. 91, 98 ЖК УРСР За таких обставин суд приходить до висновку, що положення статей 810, 821 ЦК України та ст. 99 ЖК УРСР не розповсюджуються на спірні правовідносини, а відтак позовні вимоги, в межах їх обґрунтування, не підлягають до задоволення у звязку із їх безпідставністю. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом , то вони не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст. 61 Житлового Кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім»я якого видано ордер. Згідно ст. 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер. Як вбачається з матеріалів справи, ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] Жнтстсхрсшсі аквасті [PERSON] не видавався. За таких обставин, вимога позивача про визнання за ним права користування житловим приміщенням, є такою, що не підлягає до задозоленнл Відповідно до ст. 60 ЦПК У країни кожна сторона зобошяв доти ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Таким чином, суд, оцінюючи докази у їх сукупності, дійшов до висновку про необгрунотованість та недоведеність позовних вимог як за первісним та і за зустрічним позовом.

Outcome: dismissed