Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до прокуратури Львівської області, Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державної казначейської служби України, з врахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог /а.с.141-142/, просить стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] кошти, сплачені ним у звязку з наданням юридичної допомоги у кримінальній справі у розмірі 10000,00 грн. а також грошові кошти за завдану йому моральну шкоду в розмірі 704000,00 грн. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 03 вересня 1996 року старшим оперуповноваженим MB УДСБЕЗ УМВСУ у Львівській області майором міліції [PERSON] було порушено кримінальну справу № 140-1182 по факту розкрадань готової продукції відносно посадових осіб ЗAT «Світоч» за ознаками ст.86-1 КК України. 06.05.1997 слідчим СВ ЛМУ УМВС України у Львівській області Шпира І.М. було винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 140-1182 за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 86-1, 165 ч.2 КК України ( в редакції 1960 р.). Однак, досудовим розслідуванням вина [PERSON] не була доведена у зв'язку з чим, 28.10.2015 слідчим СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Куликом І.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 42015140030000028 від 03.06.2015 на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. Стверджує, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури [PERSON] було завдано значної моральної шкоди, яка відповідно до заяви про збільшення позовних вимог становить 704000,00 грн. Також, у зв'язку з явно незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та затягуванням розслідування відносно [PERSON], останній був змушений звернутись за юридичною допомогою та відповідно, понести значні витрати на отримання правової допомоги, які становлять 10 000 грн. 00 коп. У судовому засіданні 02.06.2016 р. позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до позову та заяви про збільшення позовних вимог. Просили суд позовні вимоги задоволити повністю. Представник відповідача прокуратури Львівської області [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надала письмові заперечення щодо заявлених позовних вимог /а.с.51-53/, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки упозовній заяві [PERSON] в інтересах [PERSON] наводить ряд обставин, якими він мотивує розмір компенсації моральної шкоди, однак жодним чином не обґрунтовує якими саме доказами доводиться його фізичні чи моральні страждання, яких він зазнав під час розслідування вказаної кримінальної справи (надалі кримінального провадження), що призвели до погіршення його психічного стану. Окрім цього, представник відповідача, покликається на те, що позивач у своїй позовній заяві стверджує, що притягнення його як обвинуваченого у кримінальній справі призвело до того, що йому постійно доводилось оправдовуватись перед партнерами, колегами, партійним керівництвом, друзями та оточуючими людьми, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінальної справи, роз'яснюючи їм дійсні причини ситуації, яка склалась, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння. Однак, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували те, що він знаходився у пригніченому стані, що його було позбавлено можливості підтримувати нормальні життєві зв'язки, вести активне громадське життя. Крім того, не надано і таких доказів, які б підтверджували те, що перебування під слідством, накладення арештів на його майно спричинило негативні наслідки для його стосунків з оточуючими. З огляду на викладені позовні вимоги щодо розміру компенсації моральної шкоди, які просить стягнути позивач, вважає, що такі не підтверджені належними доказами, тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник відповідача прокуратури Львівської області [PERSON] у судовому засіданні 24.01.2017 позовні вимоги заперечив, підтримав надані письмові заперечення попереднього представника. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області у судове засідання не зявився хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання. Клопотання про відкладення чи про розгляд справи від нього до суду не надходило. Представники відповідача Державної казначейської служби України [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Просила суд відмовити у задоволенні позову. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд встановив, що 03 вересня 1996 року старшим оперуповноваженим MB УДСБЕЗ УМВСУ у Львівській області майором міліції [PERSON] було порушено кримінальну справу № 140-1182 по факту розкрадань готової продукції відносно посадових осіб ЗАТ «Світоч» за ознаками ст. 86-1 КК України. /а.с.7/. Так, постановою слідчого СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Шпира І.М. від 06.05.1997 р. [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 140- 1182 щодо вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, 165 ч.2 КК України (ред. 1960 р.). 07 травня 1997 року обвинуваченому [PERSON] було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в СІЗО УМВСУ у Львівській області /а.с.9/. Однак, 09 травня 1997 року [PERSON] було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. /а.с.10/. Окрім цього, 22 вересня 1998 року старшим слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками ст.148-2 ч.2 КК України (ред. 1960 р.) та об'єднано її з кримінальною справою №140-1182. В межах розслідування вказаної кримінальної справи, 07 жовтня 1998 року Позивачу було пред'явлено нове обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, 148-2 ч.2 КК України (ред. 1960 р.). Так, 01 грудня 1998 року прокурором м. Львова, старшим радником юстиції [PERSON] було затверджено обвинувальний висновок та справу скеровано до суду. Однак, 05 липня 2002 року постановою Галицького районного суду м. Львова кримінальна справа № 140-1182 відносно Позивача за ознаками ст. ст.86-1, 148-2 ч.2 КК України була відправлена прокурору м. Львова на додаткове розслідування. Як стверджує в судовому засіданні представник позивача, в подальшому про рух даної кримінальної справи Позивачу нічого не повідомлялось, а натомість його було оголошено в розшук як особу, яка ухиляється від досудового слідства. У 2008 році за дорученням СУ ГУ МВС України у Львівській області Позивача було затримано, як ніби-то перебуваючого у розшуку, та доставлено в [PERSON] Згодом без жодних пояснень [PERSON] було відпущено. Встановлено, що в межах проведення досудового розслідування вказаної кримінальної справи слідчими було проведено ряд слідчих дій, які як стверджує позивач виразилися в обмежені його конституційних прав, зокрема: 24 червня 1998 року слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було винесено постанови про накладення арешту на майно, а саме на його квартиру, що знаходиться за адресою Львівська обл., м. Городок, вул. Гайдамаків, 1/17 та на будинок дружини позивач за адресою Львівська обл., Жовківський р-н, с. Гряда, вул. Шевченка, 6. 24 вересня 1998 року слідчим СВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. було винесено постанову про накладення арешту також і на будинок в с. Сороки Пустомитівського р-ну Львівської області, який належав батькові дружини [PERSON] та в якому останній проживав. Вище перелічені арешти на цінності та майно були скасовані відповідними постановами лише 01 березня 2012 року. 01 березня 2012 року слідчим СЧ СВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Коханчуком Р.Л. за результатами розгляду кримінальної справи № 140-1182 було винесено постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 86-1, ч.2 ст. 148-2 КК України (ред. 1960 р.) на підставі ст. 213 КПК України (ред. 1960 р.). у зв'язку із недоведеністю вини обвинуваченого у вчинених злочинах. Однак, постановою Галицького районного суду м. Львова від 13 серпня 2014 року за скаргою [PERSON] з приводу мотивів закриття справи було скасовано постанову слідчого СЧ СВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Коханчука Р.Л. про закриття кримінальної справи № 140- 1182. У звязку у тим, що в подальшому жодних слідчих дій не проводилось, лише було призначено чергову ревізію, хоча попередні ревізії, давали висновки, що жодні документи не збереглись, 28 жовтня 2015 року слідчим СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Куликом І.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015140030000028 від 03.06.2015 року, у зв'язку з відсутністю у даному випадку кримінального правопорушення. /а.с.30/. Таким чином, в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури Позивач в період з 06.05.1997 року до 28.10.2015 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить більше ніж двісті двадцять місяців. Відтак, позивач вважає, що такими незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури йому було завдано значної моральної шкоди. Однак, суд не погоджується з такими висновками позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК) законодавчо встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначено\~ способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частинами 6-7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з розясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, під моральною\~шкодою\~ слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи\~юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні\~ честі,\~гідності, престижу або ділової репутації,\~ моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з\~ незаконним\~ перебуванням\~ під слідством і судом,\~у порушенні нормальних життєвих\~зв'язків через неможливість продовження\~ активного\~ громадського життя,\~порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під\~ немайновою\~шкодою,\~заподіяною\~ юридичній\~ особі,\~ слід розуміти втрати немайнового характеру,\~ що\~ настали\~ у\~ зв'язку\~з приниженням її\~ділової\~репутації,\~посяганням на\~ фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку,\~ розголошенням комерційної\~таємниці,\~ а\~ також\~ вчиненням\~ дій,\~ спрямованих\~ на зниження\~ престижу\~ чи\~ підрив\~ довіри до її діяльності. В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних\~ підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди\~ підлягають:\~ наявність такої\~ шкоди,\~ протиправність\~ діяння\~ її\~ заподіювача,\~наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним\~ діянням\~ заподіювача та\~ вини\~ останнього\~ в\~ її\~ заподіянні. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено вичерпний перелік підстав, внаслідок виникнення яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, зокрема: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних\~\~робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про\~\~організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті,\~завдана шкода\~відшкодовується\~в\~повному\~обсязі\~незалежно\~ від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 5 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно положення даної статті, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб. Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З врахуванням згаданого, не може бути достатнім доказом - визнання незаконними дій службової особи під час розгляду та перевірки заяви позивача для відшкодування йому моральної шкоди без її доведення. Також слід зазначити, що факт визнання незаконними дій службової особи під час розгляду та перевірки заяви позивача, не є фактом, який не підлягає доказуванню завданих моральних втрат останньому, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути доведена. Судом з'ясовано, чи було порушення цивільного права позивача, чи було йому завдано збитків у результаті порушення його цивільного права, чим\~підтверджується\~факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в процесі розгляду справи, встановлено, що позивачем та його представником не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували наявність завданої позивачу моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також, позивачем та його представником належним чином не обґрунтовано\~вимоги немайнового характеру, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Разом з тим, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення витрат за надану юридичну допомогу, оскільки така надавалася адвокатом [PERSON] позивачу в межах розслідування кримінальної справи відносно останнього, відповідно до своєї компетенції. За що адвокат [PERSON] отримав відповідну винагороду від [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. /а.с.20, 21-22, 23/. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed