Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що 18.01.2007 року позичальник [PERSON] уклала з Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 0312/0107/88-121. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 0312/0107/88-121-Z-1 від 18.01.2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який знаходяться за адресою: м. Дніпродзержинськ пров. 1-й Романківський буд. 4. 28.11.2012 року банк відступив ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобовязаннями по кредитним договорам та іпотечному договору відповідно. У звязку з грубим порушенням позичальником умов кредитного договор, зокрема неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет та 24.03.2016 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ пров. 1-й Романківський буд. 4 (далі - майно). Вказує, що 23.11.2016 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно за адресою: м. Дніпродзержинськ пров. 1-й Романківський буд. 4, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач. Відповідно до акту обстеження майна від 23.11.2016 року майно знаходиться у житловому стані, немає жодних видимих пошкоджень, а відповідно до акту обстеження майна від 30.11.2016 року стан цього ж майна встановити не можна, не надано доступ до лічильників газу, води, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Представник позивача в судове засідання не з'явився, письмово просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання у справі повторно не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2\~ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2007 року відповідач [PERSON] уклала з Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 0312/0107/88-121. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 0312/0107/88-121-Z-1 від 18.01.2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який знаходяться за адресою: м. Кам'янське пров. 1-й Романківський буд. 4 (а.с. 16-18). 28.11.2012 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступив ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» відповідно до Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця [PERSON] за зобовязаннями по кредитним договорам та іпотечному договору відповідно (а.с. 5-11, 12, 13-14, 15, 19-21). Як встановлено судом, позивач просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим за адресою: м. Кам'янське пров. 1-й Романківський буд. 4, шляхом надання постійного безперешкодного доступу позивачу до цього майна, однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідач чинить будь які перешкоди у користуванні та розпорядженні цим майном. Так, позивачем наданий акт перевірки/огляду майна від 23.11.2016 року (а.с. 22), відповідно до якого представники позивача оглянули будинок та зафіксували стан майна, проте, згідно наступного акту від 30.11.2016 року (а.с. 23) відповідач був присутній в будинку та не надав доступу. Таким чином, наданим позивачем актом перевірки/огляду майна від 23.11.2016 року (а.с. 22) спростовується вчинення перешкод відповідачем щодо доступу представників позивача до майна. Також, слід вказати і на те, що вищезазначені акти були складені одноособово лише представниками позивача без залучення до участі відповідача або сусідів відповідача як свідків, а тому вказані акти не містять достовірно підтверджених відомостей, що відповідач проживає та чинить перешкоди у здійсненні позивачем його права користування майном за адресою: м. Кам'янське пров. 1-й Романківський буд. 4. З цих підстав, надані суду позивачем [PERSON] перевірки/огляду майна від 23.11.2016 року і від 30.11.2016 року, суд не вважає належними і допустимими доказами, які б свідчили про вчинення відповідачем перешкод у здійсненні позивачу права користування належним йому майном за вказаною адресою, у зв'язку з чим заявлені вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того згіно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Проте, у матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги до відповідача. Будь-яких відомостей про відправлення вимог до позивача останнім не надано. Щодо другої частини позовних вимог, згідно матеріалів позовної заяви позивачем не доведено та не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Як розяснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому, слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно предявлені вимоги до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено сам факт користування відповідачем спірними обєктом, а саме, будинком №4, розташованого в м. Кам'янсьокому по пров. 1-й Романківський, відсутні докази, які мали підтвердити обставини, викладені у позовній заяві щодо чинення перешкод у користуванні вищевказаним майном, також позивачем не конкретизовано, які саме дії вчиненні відповідачем, що свідчать про вчинення перешкод позивачу в реалізації права власності щодо спірного обєкту нерухомості, та потребує захисту у спосіб визначений позивачем, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що обставини проживання відповідача в спірному жилому приміщенні, належними та допустимими доказами суду не підтверджені в зв'язку з цим, судом не встановлено порушення прав позивача [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор плюс" з підстав не доведеності та не обгрунтованості заявлених позивачем вимог при зверненні до суду з даним позовом. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed