Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

16 березня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , ТОВ "ФК "Женева" про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] вказала, що 12 лютого 2021 року державним виконавцем Берегових В.С. було проведено арешт майна у межах виконавчого провадження № 52946397, де боржником являється відповідач по справі - [PERSON] . Оскільки арешт було накладено на квартиру [ADDRESS] , власницею якої являється позивач, а відповідач [PERSON] лише зареєстрована в даній квартирі, то позивач просить суд зняти арешт з вищезазначеної квартири та з усього майна, яке в ній знаходиться. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2021 року цивільну справу № 753/5403/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справа була передана судді 18 березня 2021 року. Ухвалою суду від 26 березня 2021 р. відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 27 квітня 2021 року. 27 квітня 2021 року підготовче провадження у справі було відкладено на 22 червня 2021 року. 26 квітня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. 27 квітня 2021 року від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на те, що державний виконавець діяв у відповідності до норм чинного законодавства та в рамках Закону України «Про виконавче провадження». 5 травня 2021 року до суду від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Женева» надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо заявлених вимог та вказав, що під час проведення виконавчих дій [PERSON] не було надано державному виконавцю договору дарування рухомого майна від 17 жовтня 2019 року, а тому відповідач вважає, що вказаний документ був виготовлений значно пізніше, а саме після 12 лютого 2021 року, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У підготовчому засіданні 22 червня 2021 року представником позивача Овчінніковим А.А. було заявлено клопотання про витребування від державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича належним чином завіреної копії постанови державного виконавця від 12 лютого 2021 року про опис та арешт майна боржника у ВП №52946397. Ухвалою суду від 22 червня 2021 року клопотання задоволено та витребувано у державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича належним чином завіреної копії постанови державного виконавця від 12 лютого 2021 року про опис та арешт майна боржника у ВП №52946397. Враховуючи те, що учасники справи були належним чином повідомленні про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями та письмовими заявами по суті спору, 22 червня ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 15 липня 2021 року. У судове засідання 15 липня 2021 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, вказав, що державний виконавець був попереджений про те, що квартира та майно, яке в ній знаходиться, де проводились виконавчі дії, не належать відповідачці, а належать [PERSON] . Проте державний виконавець зауважив, що у випадку незгоди із описом майна, [PERSON] може звернутись до суду із відповідним позовом. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, від неї 14 червня 2021 року повторно надійшла заява про визнання позову. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Женева» у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, за офіційною адресою реєстрації товариства. До суду повернувся конверт з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, факт обізнаності відповідача про перебування у провадженні дарницького районного суду м. Києва цієї цивільної справи підтверджується відзивом на позов, поданий до суду. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте, як зазначалось, подав до суду свої письмові заперечення щодо заявленого позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивачки, доводи , викладені у письмових поясненнях представника третьої особи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. перебуває виконавче провадження № 52946397 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Женева», заборгованості за кредитним договором. 15 жовтня 2020 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/16299/20 частково задоволено подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владислава Сергійовича, якою суд дозволив державному виконавцю примусово проникнути до житла [PERSON] , яке знаходиться за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №52946397. 12 лютого 2021 року державний виконавець Берегових В.С. вчинив виконавчі дії з опису та арешту рухомого майна за адресою: [ADDRESS] , про що складено постанову про опис та арешт майна від 12 лютого 2021 року. Як вбачається із копії постанови про опис та арешт майна від 12 лютого 2021 року, під час вчинення виконавчої були присутні адвокат Овчінніков А.А. , адвокат Пересада Р.В. поняті [PERSON] , [PERSON] , дільничний офіцер поліції [PERSON] , а також представник стягувача [PERSON] . Боржник [PERSON] або її представник під час вчинення виконавчої дії не були присутні, відомості щодо як завчасного, так і загалом отримання боржником повідомлення від державного виконавця Берегових В.С. про виконавчі дії, які планувалось вчиняти, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до договору купівлі-продажу ѕ частин квартири від 17 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Вербовською Д.В., та витягу з Державного реєстру речових на нерухоме майно ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 14-16). Судом також встановлено, що за договором дарування рухомого майна від 17 жовтня 2019 року, копія якого наявна у матеріалах справи, [PERSON] подарував [PERSON] усе рухоме майно, що перебуває у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Отже, як вбачається з матеріалів справи, рухоме майно, яке було описане та арештоване державним виконавцем Берегових В.С. під час вчинення виконавчої дії у виконавчому провадженні № 52946397 і перелічено у постанові про опис та арешт майна від 12м лютого 2021 року є власністю [PERSON] , а не боржника у виконавчому провадженні №52946397 [PERSON] . Суд критично відноситься до доводів представника відповідача щодо складання договору дарування рухомого майна від 17 жовтня 2019 року значно пізніше, а саме після 12 лютого 2021 року, оскільки такі доводи не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Як вбачається також із відеозапису виконавчої дії, який міститься у матеріалах справи, державному виконавцю [PERSON] пред`являлись документи щодо права власності об`єкту нерухомого майна, у межах якого вчинялись дії у виконавчому провадженні №52946397, однак державний виконавець продовжив вчинення виконавчих дій, повідомивши, що у випадку незгоди із його діями, власник майна може звернутись до суду із відповідним позовом. Крім того, постанова про опис майна від 12 лютого 2021 року містить зауваження, зокрема адвоката Овчіннікова А.А. про те, що все описане в квартирі рухоме майно належить [PERSON] . Також, у постанові зазначено, що [PERSON] у квартирі не проживає з 1997 року, її речей в квартирі немає. Отже, судом встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] , все рухоме майно, що є в ній, також належить [PERSON] , а не боржник у виконавчому провадженні №52946397 [PERSON] . Також у матеріалах справи, так само як і в поданих відповідачем та третьою особою відзиві та поясненні, відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що [PERSON] володіє або користується зазначеним об`єктом нерухомості чи в останньому перебуває рухоме майно боржника. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Женева» та представник третьої особи не надали суду доказів (не долучено до заперечень щодо позовних вимог) того, що позивач [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні, а отже опис майна, що належить їй на праві власності, здійснено законно та правомірно. Також суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, скасована ухвала Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/16299/20 від 15 жовтня 2020 року і відмовлено у задоволенні клопотання державному виконавцю [PERSON] на примусове проникнення до житла [PERSON] , яке знаходиться за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №;52946397. Зазначеною постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року встановлено зокрема, що на час звернення державним виконавцем із поданням про примусове проникнення до житла боржника останнім не було подано жодних належних та допустимих доказів, які свідчили б про володіння або користування нерухомим майном, у якому проводились виконавчі дії, а також про наявність у ньому будь-якого рухомого майна, належного боржнику, через що зокрема ухвала Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/16299/20 від 15 жовтня 2020 року скасована. Також, від боржника [PERSON] надійшла заява про визнання позову, у якій остання зазначила, що майно, з приводу зняття арешту з якого заявлено позов, не є її власністю, вона ним не користується і не проживає в зазначеному у позові об`єкті нерухомості і проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.> У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Виключний перелік підстав, в яких державний виконавець знімає арешт з майна боржника, наведений у частині четвертій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина четверта статті 59 вказаного Закону). Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачі зазначаються про неможливість повноцінно розпорядитися належним майном через наявність арешту та зазначають, що арешт накладений на майно порушує право власності [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що арешт на рухоме майно, яке описано та арештовано згідно постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 12 лютого 2021 року у виконавчому провадженні №52946397 за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності та праві користування [PERSON] , а отже накладений безпідставно арешт на таке майно порушує можливості реалізації позивачкою своїх прав на вищезазначене рухоме майно. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а порушені права позивачки підлягають судовому захисту, так як у матеріалах справи відсутні докази про те, що описане та арештоване майно належить боржнику у виконавчому провадженні №52946397 [PERSON] , і на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного рухомого майна, з огляду на те, що постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року скасована ухвала Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/16299/20 від 15 жовтня 2020 року, на підставі якої державний виконавець Берегових В.С. вчиняв виконавчі дії у межах виконавчого провадження №52946397. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно із статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивачки, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту не може захистити своє порушене право, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту їх прав шляхом зняття такого арешту, а відтак і про задоволення позову. Згідно із статтею 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в рівних частинах понесені судові витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved