Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

В січня 2019 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати дії відповідачів, які керують джерелом підвищеної небезпеки такими, що порушують права і свободи співвласника земельної ділянкуи [PERSON] особисті немайнові права, діяльність фізичних осіб не може порушувати ці права , які гарантовані ст.ст. 13,23,27,41 Конституцією України та ст. ст. 13,201, 269-276,281-282 ЦК України , припинення дій, яка порушує право ст.10,22,24 ЦПК України, і прийняти рішення , яку відповідальність несуть відповідачі відповідно до законодавства - закону №3447-iv від 21.02.2006 р., ст. 2 ст. 9 ч. 4 Правил утримання домашних собак в м. Миколаєві від 03.09.2009 р. № 3618 (зі змінами № 15/15 від 01.03.2012 р.), ст. 2.5, ст. 2.8, ст. 2.10, ст.24,356 Кримінального кодексу України , або статей КУпАП. Тому вважає, що в порядку ст. 16 ЦК України у суда існують підстави та необхідність для захисту його права шляхом встановлення порушень статей Закону і Конституції. В обгрунтування позову зазначив наступне. Позивач та відповідачі є співвласниками земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Тривалий час між ним та відповідачем існують суперечки щодо порядку користування земельною ділянкою, відповідач тримають собаку, яка перешкоджає йому вільно проходити до власної квартири, намагається його покусати, в зв`язку із чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів, є нагальна необхідність притягнути відповідачів до передбаченої законом відповідальності та зобов`язати їх припинити дії з фізичних нападів їх собаки Рой , яка ними утримується в спільному дворі саме на проході до належної йому частки земельної ділянки та входу до його будинку, аткож вільно бігає по всьому двору. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, з викладених в позовній та уточненій позовній заявах. Відповідачі в судове засідання не зявилися, повіломлялися судом неодноразово належним чином, про поважність причин своєї неявки суду доказів не подали, відзив на позов ненадходив. Так, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 900301 від 20.09.2007 року, співвласниками земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.1994 року [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] успадкували 36/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будов та споруд по [ADDRESS] у рівних частках. Згідно договору міни від 18.12.2000 року, [PERSON] , належні їй 36/200 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться по [ADDRESS] , обміняла на 69/200 часток домоволодіння по [ADDRESS] , що належали [PERSON] За договором міни від 06.09.2006 року, [PERSON] набула у власність 1/10 частку житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . 19.10.2009 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/10 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що розташований у [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка була матір`ю позивача, Рішенням Центрального райвиконкому ММР № 108 від 08.12.2000 року [PERSON] та [PERSON] було оформлено у власність прибудову -сіни а2 до житлового будинку, розміром 4,9х1,95 м. . Як слідує з технічного паспорту на вказаний житловий будинок - домоволодіння складається з одного житлового будинку , до 1917 року побудови, фактично поділеного на дві окремі квартирі з відокремленими входами,з визначеними приміщеннями у користування кожному зі співвласників. Згідно нотаріально посвідченого Договору від 10 липня 1956 року власників спільного домоволодіння про порядок користування ним, укладеного між [PERSON] ( право попередник позивача) та [PERSON] (право попередник відповідача) чітко визначені частини житлового будинку та господарські споруди , які перебувають у користуванні співвласників, та узгоджено, що в загальне користування обох співвласників відходить проїзд з воротами, вбиральня та смітник. Відповідачі є зареєстрованими та проживають за вказаною адресою, [PERSON] є також і співвласником вказаного домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] .Без згоди позивача вони утримують у дворі спільного користування собаку . Вказана обставина відповідачами не оспорюється, а також підтверджується наданими позивачем доказами ( фотографії собаки та численні звернення до органів поліції), аткож показами свідка [PERSON] , яка підтвердила в судовому засіданні, що [PERSON] , завжди ходить в руках з палкою, щоб оборонятися від нападів собаки сусідів при вході в ворота власного подвір`я. Згідно ст.ст. 41, 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність на житло. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов`язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку,встановленому законом. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першоюст. 319 ЦК Українипередбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою частини першоїст. 321 ЦК Українигарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост. 383 ЦК Українивласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК Українивстановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі без відповідного дозволу позивача завела собаку невизначеної породи, кличка- Рой, якого утримує у дворі спільного користування на земельній ділянці, співвласником якої є [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб…». Відповідно до розділу ІІ Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження`ст. 9 «правила утримання собак, котів і хижих тварин громадянами, підприємствами, установами та організаціями» при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду, без повідків і намордників, а вільний вигул дозволяється лише на ізольованій та добре огородженій території. Відповідно до норми ст. 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» від 21 лютого 2006 року шкода, заподіяна особі твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. Права й обов`язки громадян в галузі наведення порядку щодо питань утримання і поводження з домашніми тваринами та заподіяння шкоди як оточуючим, так і самій тварині, відповідальність за жорстоке поводження з тваринами встановлено також Правилами утримання домашніх собак та котів в м. Миколаєві, затверджених рішенням міської ради від 3 вересня 2009 року №36/8. Згідно п. 2.5. Правил фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобовязані виконувати вимоги нормативно-правових актів у цій сфері, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та Правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин. Відповідно до п. 2.6. Правил дозволяється утримувати у квартирах, дворах, де проживає кілька сімей, допускається утримання домашніх тварин лише за письмовою згодою всіх мешканців квартири або двору. При цьому не дозволяється утримувати їх в місцях загального користування (коридори, сходові площадки, горища, підвали тощо). Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Позивач просив суд прийняти рішення про зобов`язння відповідачів вжити невідкладних заходів щодо припинення здійснення на нього нападів собаки за прізвиськом "Рой", який утримується ними у дворі спільного користування за адресою [ADDRESS] , та зобов`язати їхзабезпечити утримання собаки Рой у дворі спільного користування таким чином, щоб виключити можливість здійснення ним нападів на нього. У відповідності дост.180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі, тобто собака є майном, об"єктом права власності. Відповідно до п. 2, п.п. в пункту 3 Правил тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством сільського господарства УРСР, Міністерством охорони здоров`я УРСР від 17.06.1980 року, встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни - власники собак, котів і хижих тварин зобов`язані суворо дотримуватися санітарно-гігієнічних норм і правил їх тримання при умові обов`язкового забезпечення безпеки людей. При додержанні вимог, вказаних у пункті 2 цих Правил, дозволяється тримати собак у населених пунктах - у вільному вигулі на ізольованій, добре обгородженій території (в ізольованому приміщенні), на прив`язі або без неї. Оскільки судом встановлено, що напади на позивача собаки, який утримується відповідачами , відбувається на спільному подвір`я, останні порушують правила тримання собак у населених пунктах,допускають бездіяльність, яка полягала у тому , що вони не створили умови обов`язкового забезпечення безпеки людей та допускають можливість перебування собаки у вільному вигулі не на ізольованій, добре обгородженій території. Оскільки відповідачі є власниками собаки, вони повинні слідкувати за ним та відповідати за його дії. Окрім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Щодо решти доводів позивача, то слід відзначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір, сплачений при подачі позову позивачем, підлягає стягненню на його користь з відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного та

Outcome: approved