Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив поділити спільне з відповідачем майно, зазначене у позовній заяві, в процесі розгляду справи позивач скориставшись правом передбаченим ст. 27, ч. 2 ст. 31 ЦПК України, відповідно до якої позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову та зменшив розмір позовних вимог і просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташовані по [ADDRESS], визнати за ним право власності на ? частину легкового автомобіля марки «FIAT DOBLO», номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 04.11.2013 року За час спільного проживання вони придбали житловий будинок та легковий автомобіль. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини, зазначаючи при цьому, що не бажають отримати грошову компенсацію за спірний легковий та не мають змоги на даний час виплатити грошову компенсацію, відповідачу по справі і в подальшому мають наміри використовувати спірний автомобіль почергово. Відповідач та її представник у судовому засіданні уточненні позовні вимоги визнали повністю та просили ухвалити рішення по суті позовних вимог. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне. Судом було встановлено, що 03.01.2001 року виконавчим комітетом Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що було зроблено відповідний актовий запис за № 1. 19.04.2007 року третейським судом було прийнято рішення про визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок за [ADDRESS]. 01.06.2007 року Сквирським районним судом Київської області було видано виконавчий лист згідно з яким Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації, було зобов'язано зареєструвати за [PERSON] право власності на житловий будинок за [ADDRESS]. 05.07.2007 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок за [ADDRESS]. 20.08.2013 року Фастівським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області за [PERSON] було зареєстровано право власності на легковий автомобіль марки «FIAT DOBLO», номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який сторони по справі придбали за спільні кошти. 04.11.2013 року Сквирським районним судом Київської області було прийнято рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р.), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. У абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. встановлено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1). Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2). Як встановлено матеріалами справи, за час шлюбу за спільні кошти сторонами був придбаний спірний житловий будинок та легковий автомобіль, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, а тому вважається таким, що є спільною сумісною власністю подружжя, що відповідає ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України. Оскільки, судом, було встановлено, що цінне рухоме майно - автомобіль марки «FIAT DOBLO», номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] належить подружжю на праві спільної сумісної власності, то в разі поділу майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, частки майна сторін є рівними, та майно ділиться між сторонами в натурі, що також відповідає ст.ст. 70, 71 СК України. Так, за ч.1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Спірний автомобіль є річчю (майном) неподільною, оскільки поділити без втрати його цільового призначення, неможливо. Згідно ч. ч. 4,5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 зазначається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, відповідно до вищенаведених правових норм, виходячи з рівності часток подружжя, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій згідно приписів ст.71 СК України, суд вважає за можливе визнати за позивачем та відповідачем, по ? частині кожному, право власності на автомобіль марки «FIAT DOBLO», номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. На підставі викладеного та

Outcome: approved