Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що у період з 20 серпня 1985 року по грудень 2003 року працював на підприємствах вугільної промисловості. Під час роботи на підприємствах вугільної промисловості отримав професійне захворювання. 24 квітня 2003 року складено акт № 27 розслідування професійного захворювання та направлений на МСЕК. 11 грудня 2003 року висновком МСЕК позивачу при первинному огляді визначено 30 % втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням. У зв'язку з хронічним професійним захворюванням позивач відчуває моральні страждання, які оцінює у сумі 10000 грн. Просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просив задовольнити вимоги. Представник відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Торезі Донцов Р.В. позов не визнав. Підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, що позивач отримує у відділенні Фонду страхові виплати в розмірі 1409 грн. 12 коп. та одноразову страхову виплату в сумі 10640 грн. 00 коп. Відповідно до п.п. «е» п.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві або профзахворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV, Фонд виплачує грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Наказом Міністерства охорони здоров'я № 212 від 22 листопада 1995 року передбачено, що встановлення факту моральної шкоди віднесено до компетенції МСЕК. Довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди тобто частини втраченого заробітку і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Факт наявності моральної шкоди її ступень висновком МСЕК позивачу не встановлено. Додатково пояснив, що позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні обставини. Згідно трудової книжки позивач у період з 1982 року по 2013 рік працював на підприємствах вугільної промисловості на різних посадах(а.с.5-6 зв.). Згідно висновку Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань від 01 квітня 2003 року позивачу було встановлено основний діагноз: первинно вібраційна хвороба першого ступеня, синдром периферичний ангіодистонічний. Захворювання професійне (а.с.7). 24 квітня 2003 року складено акт №27 розслідування професійного захворювання. (а.с.8-9 зв.). Згідно висновку Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань від 21 жовтня 2003 року позивачу було встановлено основний діагноз: повторно вібраційна хвороба другого ступеня, синдром вегетативно - сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок з нейротрофічними порушеннями в кістках у вигляді кістовідних просвітлень, перебудови кісткової структури кісток, що формують ліктьові суглоби по груботрабекулярному типу. Захворювання професіональне (а.с.12). Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових витратах допомоги від 11 грудня 2003 року при первинному огляді позивачу надано третю групу інвалідності з 11 грудня 2003 року безстроково, у зв'язку з професійним захворюванням (а.с.14). Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових витратах допомоги від 11 грудня 2003 року при повторному огляді позивачу встановлено третю групу інвалідності та визначено ступінь втрати професійної працездатності 30 % з 11 грудня 2003 року безстроково (а.с.15). Згідно епікризу № 9318/908 позивач знаходився на лікуванні в комунальному закладі «Донецька обласна клінічна лікарня професійних захворювань» з 07 по 22 жовтня 2003 року (а.с.10-11). Аналізуючи добуті докази суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст.ст.1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105 на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України покладений обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяним умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на день виплати. Відповідно до ст.21 п.1 п.п. "е" та ст.28 вказаного Закону у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому страхову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної шкоди застрахованим є особам є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника і передбачено ст.1 вказаного Закону незалежно від відшкодування майнової шкоди. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 положення ч.3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» необхідно розуміти як визначення порядку, процедури й розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі ст.ст. 1,5,6,13,21 і ч.3 ст.28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі у випадку тимчасової, стійкої часткової або повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєї професією (фахом) і кваліфікацією. Відповідно до Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або без діями інших осіб. Судом встановлено, що позивач з 1982 року по 2013 рік працював на підприємствах вугільної промисловості на різних посадах. 24 квітня 2003 року складено акт № 27 розслідування професійного захворювання. 05 грудня 2003 року при огляді позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% з 13 січня 2005 року безстроково, у зв'язку з професійним захворюванням. Позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням ступеня і характеру ушкодження здоров'я, обсягу та характеру фізичних страждань, необхідності додаткових зусиль для організації життя, порушених виробничих зв'язків, порушенням звичайних життєвих стосунків у зв'язку з чим позивач зазнає фізичні і моральні страждання. При цьому суд приймає до уваги, що позивачу протягом тривалого часу завдано моральної шкоди умовами виробництва, що призвело до втрати здоров'я. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача про необхідність встановлення факту моральної шкоди на підставі висновків МСЕК, оскільки згідно ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» висновок МСЕК про наявність моральної шкоди є обов'язковим, якщо моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, не спричинила стійкої втрати працездатності. В даному випадку втрата працездатності спричинена саме несприятливими умовами виробництва. Таким чином, при визначенні розміру відшкодування,

Outcome: partial