Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач 02 вересня 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказала, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 квітня 1987 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-1246, належало домоволодіння [ADDRESS]. У вказаному домоволодіння проживає позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON]. У червні 2009 року позивачка з [PERSON] досягла усної домовленості, що вона передає у власність вказане домоволодіння, а останній буде здійснювати за нею догляд до самої смерті, буде купляти продукти, одежу, ліки, сплачувати комунальні послуги та інше. Крім того, [PERSON] в той же день повинен був скласти заповіт, згідно якого заповісти домоволодіння [ADDRESS] позивачу. 18 червня 2009 року між позивачем і [PERSON] був укладений договір передачі права власності на домоволодіння. При підписанні документів у нотаріуса, позивачка була переконана, що вона укладає договір довічного утримання та впевнена була, що [PERSON] залишив заповіт на її користь. Документи, які вона підписала у нотаріуса не читала, оскільки повністю довіряла [PERSON] та жодних сумнівів у документах не було. [INFO] [PERSON] помер. При зверненні позивачки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, нотаріусом було роз`яснено, що жодного заповіту на її користь не має. Згодом стало відомо, що [PERSON] з позивачкою уклав договір дарування домоволодіння та [PERSON] залишив заповіт, але не на її користь, а заповів майно своєму сину [PERSON]. Оскільки спірний договір був укладений під впливом обману зі сторони обдарованого [PERSON], вказаний договір повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Крім того, позивачу стало відомо, що 18.06.2009 року окрім договору дарування домоволодіння був також укладений і договір дарування земельної ділянки на якій розташовано спірне домоволодіння, та на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії 1-ДП № 037202, Д*№ 038874 Дніпропетровською міською радою на підставі договору дарування земельної ділянки від 18 червня 2009 року. [PERSON] ввів в оману позивачку при підписанні спірних договорів дарування, позбавивши її тим самим свого майна, вже тоді мав мету не тільки позбавити майна, а передати все своєму сину, відповідачу по справі. Позивачка просила визнати недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18 червня 2009 року, за реєстровим № 2293; визнати недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 14 червня 2011 року, за реєстровим № 1016 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0670 га, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18 червня 2009 року, за реєстровим № 2296; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії 1-ДП № 037202, Д*№ 038874 код ДЗК 81266074, виданий [PERSON] Дніпропетровською міською радою народних депутатів, на підставі договору дарування земельної ділянки від 18 червня 2009 року; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0670 га, розташованої в [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 14 червня 2011 року, за реєстровим № 1018; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 13 вересня 2012 року [PERSON] Дніпропетровською міською радою народних депутатів, на підставі договору дарування земельної ділянки від 14 червня 2011 року; продовжити позивачу строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння, земельної ділянки, державних актів на земельну ділянку і скасування державної реєстрації на домоволодіння та земельну ділянку. Позивач та її представник в судовому позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, місце і час розгляду справи повідомлялися належним чином. Направили письмові заяви з проханням слухати справу у їх відсутність та прийняти рішення згідно діючого законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 18 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS], згідно умов якого [PERSON], діючи добровільно, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належне їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-1246; рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2008 року, домоволодіння [ADDRESS]. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2293 (а.с.91,94). Встановлено, що 18 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON], попередньо ознайомившись з загальними вимогами, додержання яких необхідно для вчинення правочину, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психологічного, маючи на меті реальне настання правових наслідків від укладеного правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія Д* № 038874 Код ДЗК 81266074 I - ДП № 037202, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів 20.02.2002 року земельну ділянку площею 0,0607 га, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2296 (а.с.133). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. Доводи позивача та її представника, що вищевказані договори дарування від 18 червня 2009 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], необхідно визнати недійсним в силу ст.230 ЦК України, посилаючись на те, що [PERSON] ввів в оману [PERSON] та остання була впевнена, що укладає договір довічного утримання, оскільки вона та її чоловік [PERSON] є людьми похилого віку та потребують стороннього догляду, крім того, вищезазначені договори дарування необхідно визнати недійсним в силу ст.229 ЦК України, тобто з тих підстав, що особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, є необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник не змогли навести ні одну з цих умов, не довели, що спірні договори дарування від 18 червня 2009 року були укладені не з волі позивачки. Так, факт умисного введення в оману [PERSON] шляхом повідомлення їй відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладалася, з боку [PERSON], не доведений в судовому засіданні. Крім того, суд критично ставиться до посилань позивача на ті обставини, що умовами укладання договору була обіцянка [PERSON] у довічному утриманні її, наданні щоденної допомоги по особистому догляду та веденню господарства в обмін на домоволодіння, оскільки договір дарування передбачає безоплатну передачу майна у власність. Згідно ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні договору довічного утримання сторони повинні визначити всі види матеріального забезпечення, об'єм, способи та форми. За загальним правилом повинні бути визначені вид та кількість харчування, періодичність, калорійність та окремі елементи. Оскільки даний договір передбачає можливість догляду, то сторони повинні чітко визначити, з чого саме буде складатися догляд. В договорі визначаються умови, норми, засоби догляду, періодичність, якість та зміст. Якщо відчужувач потребує медичного обслуговування, то вказується, якого саме - загального або спеціального, які ліки необхідні, їх кількість та приблизна вартість. Довічне утримання може надаватися у чітко визначеній сумі, черговість виплат грошових сум повинна бути визначена в договорі. Однак, у судовому засіданні представник позивача не зміг навести ні одну з цих умов, яку він хотів би визначити в договорі довічного утримання. Також, суд зауважує на тому, що процедури посвідчення та укладення договору дарування та договору довічного утримання, а також реєстрація договорів, суттєво відрізняються між собою. Так, відповідно до діючого законодавства України, при укладенні договору довічного утримання, нотаріус обов'язково з'ясовує у сторін договору які конкретні види матеріального забезпечення та догляду (опікування) будуть надаватись набувачем відчужувачу, розміри витрат в грошовому виразі і т. д., які прописуються в самому договорі довічного утримання, крім того, для оформлення та нотаріального посвідчення договору довічного утримання відчужувачем робляться відповідні замовлення в КП „ДМБТІ" та нотаріусом, при підготовці документів для посвідчення договору довічного утримання, робляться відповідні запити, і саме в цих запитах та замовленнях обов'язково вказується для якої мети вони робляться. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що сторони договору дарування, при його укладанні, діяли добровільно, з метою виникнення юридичних наслідків. Крім того, договір дарування укладається та майно за ним відчужується з ініціативи дарувальника, що доводить про спрямованість дій [PERSON] на виникнення цивільних прав та обов'язків, доводить бажання створити юридичні наслідки. Встановлено, що після укладення договору дарування від 18 червня 2009 року [PERSON] був виданий державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, що також свідчить про прийняття дару та настання юридичних наслідків за договором. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що твердження представника позивача про те, що між сторонами була домовленість на укладання іншого правочину, що позивач не розумів, який документ підписує і які правові наслідки укладення договору дарування, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки є непереконливими, а відтак немає підстав визнавати вказані договори недійсними, оскільки позивач мав добровільний намір саме подарувати належне їй на праві власності домоволодіння та земельну ділянку, що і було зроблено 18 червня 2009 року. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. В судовому засіданні не доведений той факт, що позивач мав спотворене уявлення про обставини, що дійсно мають місце, не встановлено, що оспорюваний правочин укладався під впливом помилки, а саме не доведений той факт, що дійсно мала місце помилка, в розумінні неправильного сприйняття позивачем суб'єкта, предмету або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на його волевиявлення і за відсутності якої, за обставинами справи, можна вважати, що правочин не був би укладеним. Також непереконливими є доводи позивача, що при підписання договору дарування земельної ділянки, вона вважала що підписує заповіт, який за її поясненнями повинен був скласти на її користь [PERSON] Жодних доказів, зокрема, медичних документів в підтвердження, що у позивачки поганий зір та вона погано чує, у зв'язку з чим попередньо не читала договір, суду не представлено. Судом встановлено, що в подальшому [PERSON] розпорядився належним йому майном та 14 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 1016 (а.с.135). Згідно умов цього Договору, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар домоволодіння [ADDRESS] (а.с.135). 14 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну дарувальнику земельну ділянку площею 0,067 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], передану для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.134). Встановлено, що після укладення договору дарування земельної ділянки від 14 червня 2011 року [PERSON] був виданий державний акт про право власності на спірну земельну ділянку (а.с.204). Встановлено, що [PERSON] [INFO] помер (а.с.78). За життя, згідно заповіту від 31 січня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 26, [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (а.с.166 на звороті). Згідно ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно матеріалів спадкової справи № 324/2013, заведеної Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] із заявами про прийняття спадщини звернулися 15 травня 2013 року [PERSON] та 07 червня 2013 року [PERSON] (а.с.162-190). Так, поясненнями сторін, показаннями свідків в судовому засіданні встановлено, що договір дарування спірної земельної ділянки та спірного домоволодіння носив безоплатний характер, угода була оформлена відповідно до вимог діючого законодавства, з волевиявленням на то сторін угоди. Допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача підтвердили, що померлий разом з дружиною користувалися земельною ділянкою, збудували гараж. На даний час земельною ділянкою користується син [PERSON]. Свідки з боку позивача пояснили, що сім`я [PERSON] в спірному домоволодінні ніколи не проживала, а проживає у сусідньому домоволодінні [ADDRESS]. Проте, стосовно укладання спірних договорів свідки нічого не пояснили. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що немає підстав для визнання договорів дарування від 18 червня 2009 року недійсними, оскільки судом встановлено, що договори відповідають вимогам діючого законодавства України, з урахуванням добутих в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що ці договори відповідали волевиявленню сторін, були спрямовані на виникнення правовідносин, носили безоплатний характер, а відтак позовні вимоги в частині визнання недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18 червня 2009 року, за реєстровим № 2293; визнання недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0670 га, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18 червня 2009 року, за реєстровим № 2296 є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки судом встановлено, що спірні договори дарування від 18 червня 2009 року відповідають вимогам діючого законодавства України, то відсутні правові підстави для визнання недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 14 червня 2011 року, за реєстровим № 1016 та скасувати його державну реєстрацію; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0670 га, розташованої в [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 14 червня 2011 року, за реєстровим № 1018. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ДП № 037202, Д*№ 038874 код ДЗК 81266074, виданий [PERSON] Дніпропетровською міською радою народних депутатів, на підставі договору дарування земельної ділянки від 18 червня 2009 року; державного акту на право приватної власності на землю, виданий 13 вересня 2012 року [PERSON] Дніпропетровською міською радою народних депутатів, на підставі договору дарування земельної ділянки від 14 червня 2011 року, за нижченаведеним. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до вимог закону. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки, та його державної реєстрації. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Із змісту наведених статей вбачається, що державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, який посвідчує право особи на земельну ділянку і не є підставою набуття такого права, а тому його скасування не тягне за собою скасування права власності на земельну ділянку. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Проте, позивачем не надано відповідних доказів звернення до виконкому за вирішенням спірного питання. Крім того позивачем не надано належних доказів на підтвердження невідповідності Державних актів на землю вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, суд відмовляє по суті позовних вимог, у зв'язку з чим питання про пропуск строків позовної давності не розглядає. З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. Проте, судом встановлено, що позивачкою було переплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн., у зв'язку з чим на підставі Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed