Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

23 січня 2006 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 квітня 2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу № On48631287, відповідно до якого він передав банку грошові кошти у сумі 64 264,32 євро строком на 3 місяці до 12 липня 2005 року зі сплатою 11,00% річних. В подальшому, 18 квітня 2005 року за меморіальним ордером він довніс до вкладу ще 590, 00 євро. Внесення коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами. У червні 2005 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення вкладу. 12 серпня 2005 року листом №08020001000/2-3241 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON], що рахунок за вказаним депозитним вкладом не відкривався, грошові кошти до каси банку не вносились. В травні 2006 року позивач доповнив обґрунтування позову, зазначивши, що вперше договір депозитного вкладу ним було укладено приблизно в середині 2004 року, строком на 3 місяці, на суму 59 146,7 євро, а у наступному, після закінчення строку дії договору, він переукладався, у тому числі 11 січня 2005 року № On48631234, а останнього разу 12 квітня 2005 року. При переукладенні договору кошти за попереднім договором, з урахуванням процентів, перераховувались на рахунок нового договору, про що відповідачем видавались меморіальні ордери. При тому, договори та документи про внесення ним коштів за 2004 рік не збереглись. Спираючись на положення ст. ст. 23, 526, 530, 610, 651, 1058, 1060 ЦК України, з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції за жовтень 2011 року, просив розірвати договір депозитного вкладу № On48631287 від 12 квітня 2005 року, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 64 854, 32 євро депозитного вкладу, 46 405,00 євро процентів на вклад, 200 000, 00 гривень у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої йому відповідачем у зв'язку з неповерненням вкладу. 11 червня 2012 року [PERSON] звернувся з заявою про уточнення позовних вимог та просив доповнити мотивувальну частину позову посиланням на ч. 1 ст. 1172 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що в договорі від 12 квітня 2005 року, за яким він просить стягнути кошти, в графі «виконавець» та «банк» підписи зроблені [PERSON], що перебував з банком у трудових відносинах. Зазначив, що підписи у меморіальних ордерах від 12 квітня 2005 року та від 18 квітня 2005 року також зроблені [PERSON] У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали та просили суд розірвати договір депозитного вкладу, стягнути на користь [PERSON] суму вкладу у розмірі 64 854,32 євро, проценти за вкладом у сумі 46 405,00 євро, всього 111 375,52 євро та 200 000, 00 гривень моральної шкоди, спричиненої неповерненням вкладу за обставин, правового обґрунтування, викладеного у позові та уточненнях. Просили застосувати до спірних правовідносин одночасно ст. ст. 1166, 1172 ЦК України. Підтвердили, що у заяві від 17 жовтня 2011 року було помилково зазначено про внесення коштів за спірним договором до каси банку та правильними є обставини викладені у доповненнях до позову від 15 травня 2006 року, за якими кошти 12 квітня 2005 року та 18 квітня 2005 року були перераховані з рахунку за раніше укладеним договором від 11 січня 2005 року. Представники ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення позову заперечували. Факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договорів депозитних вкладів 12 квітня 2005 року, 11 січня 2005 року, в середині 2004 року заперечували. Пояснювали, що кошти позивачем до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» не вносились, з іншого рахунку не перераховувались. За обліками банку, [PERSON] укладався лише один договір у гривні, за яким кошти вкладник отримав у вересні 2005 року. Будь-які договори у валюті євро між [PERSON] та банком не укладались. Надані ним докази носять ознаки фіктивності/фальшування, не відповідають вимогам НБУ та тим документам, які у дійсності застосовувались банком у його діяльності. Так, у меморіальних ордерах наданих позивачем, відсутні номери рахунків, що свідчить про відсутність операції по зарахуванню або перерахуванню коштів. Відсутній підпис клієнта про передачу коштів, підпис касира про отримання коштів та здійсненні касової операції. Зазначили, що [PERSON] у судовому засіданні не довів факт укладання договорів у 2004 році, оскільки ним не були надані не лише договори, але і платіжні документи за ними. На сьогодні триває досудове слідство у кримінальній справі № 131, що знаходиться у провадженні СБУ у Дніпропетровській області, за якою розслідуються зокрема, але не виключно спірні обставини. Вказували, що по своїй суті договори депозитних вкладів ПАТ КБ «ПриватБанк» є уніфікованими з чітко визначеними для всіх клієнтів банку умовами їх укладення. Натомість, в обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] було надано копію договору ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12 квітня 2005 року за яким відсоткова ставка становить 11% річних, що вдвічі перевищувала чинну відсоткову по банку ставку, яка на той час дорівнювала 4,75% річних. Вважають, що має місце правовідносини шкоди, спричиненої злочином. Винна особа на сьогодні, та обставини вчинення злочину слідством не встановлені, вирок або постанова у кримінальній справі відсутні, що, в силу зазначеного, унеможливлює вирішення питання про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» шкоди. Щодо посилань [PERSON] на ст. 1172 ЦК України повідомляли суд, що до трудових обов'язків [PERSON], як співробітника ПАТ КБ «ПриватБанк» не відносилось укладення договорів депозитних вкладів, оскільки останній не був уповноважений, на підставі довіреності, на вчинення таких дій. Так само до його обов'язків не відносилось приймання готівки від клієнтів або зарахування/перерахування коштів на рахунок, оскільки за внутрішніми положеннями банку, це є виключною компетенцією касира. Позивачу був відомий порядок укладення договорів депозитних вкладів, оскільки у нього в ПАТ КБ «ПриватБанк» був легітимний договір депозитного вкладу, що передбачає його обізнаність про необхідність внесення коштів до каси, що є обов'язком клієнта. За договором депозитного вкладу оформлюється квитанція або прибутковий касовий ордер. Оформлення меморіального ордеру виключається. Вислухавши пояснення представників позивача, представників відповідача, показання свідка, дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] просить суд стягнути кошти за договором про депозитний вклад № 0п48631287 від 12 квітня 2005 року на суму 64 264, 32 євро, укладеного строком на 3 місяці, до 12 липня 2005 року зі сплатою 11% річних. В обгрунтування укладеного договору посилається на копії меморіальних ордерів про внесення коштів за означеним договором від 12 квітня 2005 року № 01 на суму 64 264,32 євро та від 18 квітня 2005 року № 01 на суму 590, 00 євро. Надаючи оцінку спірним правовідносинам судом було з'ясовано, що позивач у позові, а його представники у судовому засіданні послались на те, що вперше договір депозитного вкладу в валюті євро [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено навесні 2004 року. Первісні документи у позивача відсутні. Кошти [PERSON] вносив до каси особисто. Зі спливом строків кожного разу договір переукладався, а йому видавали меморіальні ордери, кошти банк перераховував з рахунку за попереднім договором на рахунок за наступним договором. На підтвердження надано копію договору від 11 січня 2005 року на суму 62567, 29 євро строком на 3 місяці, зі сплатою 11% річних та копію меморіального ордеру від 1 січня 2005 року № 01. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Частинами 2, 3, 6 ст. 633 ЦК України встановлено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов'язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ч. 2 ст. 640 ЦК України встановлено, що, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчиненням відповідної дії. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадно книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з п. 2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (затверджене постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 15 вересня 2004 року № 437) грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. П. 2.2. вказаного Положення передбачено, що додержання письмової форми договору є обов'язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником. Згідно з п. 1.4. вказаного Положення, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленими законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. П. 1.10. Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах" в редакції від 04.04.2005 року (затверджена постановою правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року) також передбачено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось, що договір, на підставі якого [PERSON] просить стягнути грошові кошти від 12 квітня 2005 року, з боку відповідача було підписано заступником Правобережного відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], якого у наступному було звільнено та в подальшому відносно якого, СБУ України у Дніпропетровській області на даний час розслідується кримінальна справа № 131. В контексті спірних правовідносин судом також було встановлено, що станом на час укладення договору 12 квітня 2005 року у [PERSON] були відсутні повноваження на укладення договорів депозитних вкладів від імені ПАТ КБ «ПриватБанк». Повноваження на укладення договорів депозитних вкладів станом на 12 квітня 2005 року у Правобережному відділенні були наявні лише у директора [PERSON], заступника директора [PERSON] Дана обставина підтверджується допитаною у судовому засіданні у якості свідка гр. [PERSON], яка на той час працювала заступником директора Правобережного відділення ПАТ КБ «ПриватБанк»; довідками ПАТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, суд робить висновок про те, що підписання 12 квітня 2005 року договору [PERSON] від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» не відповідало вимогам ч.2 ст. 207 ЦК України, що вказує на відсутність юридичних наслідків для банку щодо його виконання. Також суд приймає до уваги, що згідно наказу банку № 574 від 07 квітня 2005 року, з 11 квітня 2005 року за депозитними вкладами в євро строком на 3 місяці була чинною депозитна ставка 4,75% річних. Оскільки договір від імені банку підписано неуповноваженою особою, не укладався, і, відповідно, не виконувався, докази досягнення згоди щодо процентної ставки 11% річних відсутні. Крім того, навіть у разі укладання договору, процентна ставка 11% річних за ст. 633 ЦК України була б нікчемною. Також стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів спричинення шкоди посадовою особою банку, при виконанні посадових обов'язків, тобто обов'язків, зумовлених трудовим договором, якими саме діями її були спричинено, не було доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями та шкодою, що є обов'язковим при вирішенні питання про стягнення шкоди за ст. 1172 ЦК України. При цьому, судом було встановлено, що відповідно до довідок ПАТ КБ «ПриватБанк», правочин не було схвалено юридичною особою, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не було відомо про його наявність, договір у відповідача був відсутній на паперовому носії та за даними електронного обліку. Надаючи правову оцінку копіям меморіальних ордерів про внесення грошових коштів за договором депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року, суд приходить до висновку, що дані документи не можуть безспірно виступати, а судом сприйматися, як переконливі та допустимі докази перерахування грошових коштів за договором депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року. Приписами ч. 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст. 1059 ЦК України встановлено чітку вимогу, що документ про внесення коштів повинен відповідати вимогам законодавства України. Згідно з п. 3.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, грошові кошти на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого вкладного (депозитного) рахунку або поточного рахунку і повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Банки можуть відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) перераховувати фізичним особам нараховані проценти за вкладами (депозитами) на їх поточний рахунок, для поповнення вкладу (депозиту) або видавати готівкою. Пунктом 10.11. Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах № 492 від 12 листопада 2003 року, в редакції від 04 квітня 2005 року також передбачено, що кошти на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого власного вкладного (депозитного) або поточного рахунку. Після закінчення строку або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу, кошти з вкладного (депозитного) рахунку повертаються власнику шляхом видачі готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Аналогічні норми містить п. 10.18. Інструкції № 492 щодо зарахування коштів на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті фізичної особи-резидента. Таким чином, положеннями наведених нормативних актів визначено, що зарахування та повернення коштів за договором депозитного вкладу може бути у готівковій чи безготівковій формі. Застосування безготівкової форми при зарахуванні коштів з рахунку іншого договору депозитного вкладу (та повернення коштів вкладнику після закінчення строку дії договору депозитного вкладу), у тому числі нарахованих відсотків, здійснюється у разі вказівки у договорі рахунку для повернення коштів або за заявою вкладника. При здійсненні операції з готівкою, згідно з п. 4.5. Положення про організацію операційної діяльності у банках України (затверджено Постановою Національного банку України № 254 від 18 червня 2003 року) оформлюються касові документи, що поділяються на прибуткові та видаткові. У відповідності до п.1 Глави 1 Розділу III Інструкції про касові операції в банках України (затверджена постановою Національного банку України № 337 від 14 серпня 2004 року), до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на переказ готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. П.2 Глави 1 Розділу III цієї Інструкції передбачено, що форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки чи виплати та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов'язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Згідно з п.3, до обов'язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім перелічених вище), також належать: номер рахунку отримувача та назва банка отримувача. За п. 3 Глави 2 Розділу III Інструкції № 337, приймання готівки іноземної валюти від клієнтів також здійснюється за заявою на переказ готівки, прибутковим касовим ордером. Таким чином, у переліку відсутній меморіальний ордер як документ, за яким може бути оформлено операцію з приймання (видачі) готівки, у тому числі іноземної валюти. Представники позивача не заперечували, що касові готівкові операції не оформлюються меморіальним ордером. За ствердженням представників позивача, при першому укладенні договору депозитного вкладу в середині 2004 року на суму 59 146,7 євро, було видано належний касовий документ про внесення коштів (не меморіальний ордер). Однак з урахуванням того, що позивачем та його представниками не надано доказів на підтвердження - договору, платіжного документу, навіть у копіях, а за ствердженнями відповідача та наданими довідками такий договір відсутній, суд не може прийняти до уваги доводи про наявність первісного договору, датованого серединою 2004 року, між позивачем та відповідачем, на вказану суму, внесення коштів, належного платіжного документу. Таким чином, первісне внесення, за ствердженнями представників позивача, в середині 2004 року 59 146,7 євро [PERSON] до каси відповідача не підтверджено будь-якими доказами. Посилання представників позивача, що меморіальний ордер є належним доказом зарахування безготівкових коштів на рахунок депозитного вкладу при укладенні договору депозитного вкладу, суд вважає таким, що не ґрунтується на чинному законодавству України. За твердженнями представників позивача, кошти (вклад та нараховані проценти) з рахунку за попереднім вкладом після закінчення строку дії договору списувалися на рахунок за новим договором депозитного вкладу. Тобто, мало місце списання коштів з рахунку за договором, строк якого закінчився, та зарахування на рахунок за новим договором. Як вказано вище, за нормативними актами Національного банку України при списанні зарахуванні безготівкових коштів операції здійснюються за умови відповідної вказівки у договорі, зазначення номеру рахунку, на який необхідно зарахувати кошти після закінчення строку дії договору, або заяви вкладника. У відповідності до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті (затверджена постановою Національного банку України № 22), кошти з рахунків клієнта банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. п. 3.7. цієї Інструкції також передбачено, що фізичні особи використовують платіжні доручення в разі перерахування коштів зі своїх поточних та вкладних/депозитних рахунків згідно з режимом використання цих рахунків, що встановлений нормативно-правовими актами Національного банку з питань порядку відкриття та використання рахунків, без будь-яких підтвердних документів. п. 1.14. Цієї Інструкції встановлено, що клієнти банків для здійснення розрахунків самостійно обирають передбачені цією главою платіжні інструменти (за винятком меморіального ордера) і зазначають їх під час укладання договору. В той же час, у відповідності до п. 1.19-1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що був чинним на квітень 2005 року, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій по списанню коштів з рахунку платника та внутрішньобанківських операцій. Тобто за операціями за ініціативою вкладника, якими є операції при укладенні договору депозитного вкладу, меморіальні ордери не оформлюються. З урахуванням положень всіх наведених нормативних актів Національного банку України, ст. 1071 ЦК України суд вважає, що оформлення меморіального ордеру при списанні, зарахуванні коштів за договором депозитного вкладу - виключається. Крім того, надані позивачем меморіальні ордери суд оцінює як такі, що не підтверджують будь-яку операцію, оскільки на них відсутні номери рахунків дебету та кредиту операції, відсутній підпис позивача про внесення коштів, відсутній підпис уповноважених осіб банку про здійснення операцій. Номери рахунків відносяться до обов'язкових реквізитів документів, у тому числі меморіальних ордерів, у відповідності з п.п. 4.8.,4.11. Положення про організацію операційної діяльності в банках України № 254. Інші обставини, на які посилається позивач на підтвердження перерахування коштів з попереднього договору, від 11 січня 2005 року на суму 62 567,29 євро, що, з його слів, укладався на 3 місяці, і після закінчення строку дії за яким кошти було зараховано на рахунок за договором від 12 квітня 2005 року - не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Оригінали документів - договір від 11 січня 2005 року та меморіальний ордер від 10 січня 2005 року - не надані, копії не посвідчені, що за ст. 64 ЦПК України не може вважатися письмовим доказом у справі. Крім того, суд вважає неможливим оформлення платіжного документу 10 січня, до оформлення договору депозитного вкладу 11 січня. Оскільки за п. 1.8. Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах № 492, ст. 7.1.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», вкладні (депозитні) рахунки відкриваються банком клієнту на договірній основі. Тобто укладення договору передує відкриттю рахунку. Крім того, у розділі 10 Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків в національних та іноземних валютах № 492 визначено порядок відкриття вкладного (депозитного) рахунку, та за цим порядком перерахування коштів з іншого рахунку за цим порядком здійснюється після ідентифікації фізичної особи, укладання договору у письмовій формі. Як зазначено вище, меморіальний ордер не є належним допустимим доказом, не підтверджує операцію. У меморіальному ордері від 10 січня 2005 року також відсутні номери рахунків, підписи позивача, уповноваженої особи банку. В силу встановленого, суд приходить до висновку, що меморіальней ордер не міг бути оформлений ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року. Сторонами не заперечувалась та обставина, що на меморіальних ордерах підпис виконано тією ж особою, що і на договорі від 12 квітня 2005 року, тобто [PERSON], який, як було вже встановлено судом, за обсягом наділених повноважень не був уповноважений банком на підписання та укладення від його імені та в його інтересах договорів депозитних вкладів. Тому, неоприбуткування коштів по касі не є виною касиру ПАТ КБ «ПриватБанк», а є наслідком дій [PERSON], який мав виконати умови договору від 12 квітня 2005 року про зобов'язання внесення коштів до каси. Суд також зазначає, що відповідно до висновку службового розслідування, на меморіальних ордерах міститься печатки каси № 25, яка станом на 12 квітня 2005 року, 18 квітня 2005 року не використовувалась у операційній діяльності кас Правобережного відділення, оскільки була привласнена [PERSON] та самовільно ним використовувалась при підробці документів. Згідно з протоколом виїмки та огляду за кримінальною справою від 07 червня 2005 року № 131 печатка каси № 25 була вилучена не в касі Правобережного відділення, а в особистому портфелі [PERSON] Викладене свідчить про те, що сторони, згідно наданими у справі доказами, не укладали договір депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року № Оn48631287 на суму 62 264,22 євро на строк 3 місяці, тобто до 12 липня 2005 року, що вказує на відсутність підстав для стягнення сум за договором депозитного вкладу, на який посилається позивач. Вирішуючи справу по - суті та приймаючи у ній рішення, суд також зважав на приписи ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, що була постановлена за розглядом касаційної скарги [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2014 року (Т. 3 а.с. 209 - 211 зворот). Так, в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року встановлено, що суди не звернули уваги на те, що позивач, як він зазначав у своїх позовних вимогах, не вносив готівку в касу банку, а кошти були перераховані на його рахунок з іншого рахунку, який був відкритий на його ім'я за депозитним договором від 11 січня 2005 року, та не перевірив який банківський документ повинен видаватися вкладнику в даному випадку. Частиною 2 ст.1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. В силу наведеного договір банківського вкладу вважається укладеним при наявності 2 документів: 1) договору банківського вкладу; 2) документу про внесення коштів, що відповідає вимогам чинного законодавства, тобто який свідчить про передачу коштів банку. Встановлене судом свідчить про відсутність підтвердження обставини перерахування у безготівковій формі грошових коштів на рахунок [PERSON] з іншого його рахунку за депозитним договором від 11 січня 2005 року. Також, в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року зазначено наступне, «аналіз положень статей 1166 та 1172 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої ст. 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема статей 1059-1060 ЦК України, а тому судам при новому розгляді даної справи необхідно визначитися з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до вказаних правовідносин». Згідно з ч.2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. За ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В контексті спірних обставин, з урахуванням обізнаності учасників процесу з ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, стороною позивача у судовому засіданні була підтверджена раніше обрана правова позиція щодо одночасного обґрунтування позовних вимог ст. ст. 1166, 1172 ЦК України. Розглядаючи спір по суті, в межах принципу диспозитивної, та приймаючі рішення суд виходить з того, що позивач та його представники не змінювали позовні вимоги в редакції, що існувала на момент винесення ухвал Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, тобто про розірвання договору депозитного вкладу, стягнення суми депозитного вкладу та процентів за вкладом, а також моральної шкоди, спричиненої неповерненням вкладу одночасному застосуванню підлягають ст. ст. 23, 526, 530, 610, 651, 1058, 1060 ЦУ України та ст. 1172 ЦК України. Тому, вирішуючи питання про можливість застосування ст. 1172 ЦК України та стягнення матеріальної і моральної шкоди з юридичної особи, завданої працівником банку при виконанні ним своїх трудових обов'язків, суд зазначає, що такі позовні вимоги не заявлялись, а тому не можуть бути вирішені за приписами ст. 11 ЦПК України. Отже оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Як зазначено вище, судом було встановлено факт неукладення [PERSON] та уповноваженою особою ПАТ КБ «ПриватБанк» договору депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року №On48631287, внесення/перерахування, надходження грошових коштів за договорами банківського рахунку, через касу банку або за меморіальними ордерами від 12 квітня 2005 року №01, від 18 квітня 2005 року № 01. Тому, за наявності у провадженні СБУ України у Дніпропетровській області кримінальної справи № 131, за якою у тому числі, розслідуються обставини щодо договору від 12 квітня 2005 року, суд вважає, що у даній справі мають місце правовідносини шкоди, спричиненої злочином, а відтак питання про відповідальність винної особи може бути вирішено лише при наявності постанови (вироку) у кримінальній справі, що набрала законної чинності. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, суд виходить з положень ст. 62 Конституції України, яка декларує, що встановлення винної особи відбувається за наявності вироку (постанови) суду, яка набрала законної чинності. З урахуванням відсутності на цей час обвинувального вироку, що набрав чинності відносно винної особи, суд вважає неможливим встановити у порядку цивільного судочинства обставини вчинення злочину та як наслідок задовольнити позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. При тому, відмовляючи [PERSON] не лише в частині розірвання договору, повернення суми банківського вкладу, відсотків, а й частині вимог щодо відшкодування немайнової шкоди, суд виходить з того, що дані вимоги є похідними від основних та можуть бути вирішені за наявності встановлення судом винної особи, що відповідає приписам ст. ст. 1166 - 1167 ЦК України, набрання обвинувальним вироком законної сили, та як наслідок відшкодування моральних збитків завданих злочином. При тому, роблячи такий висновок суд виходить з того, що відшкодування немайнових моральних збитків не є договірної санкцією за договором депозитного вкладу від 12 квітня 2005 року №On48631287, який ПАТ КБ «ПриватБанк» не укладав. Враховуючи результат розгляду справи та на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати у справі необхідно віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed