Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Прокуратури Сумської області і Управління Служби безпеки України в Сумській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування та прокуратури. В подальшому за заявою відповідача до участі в справі в якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України. Свої уточнені вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є батьком [PERSON], відносно якого 20 серпня 2009 року прокуратурою міста Суми була порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 368 КК України і 20 серпня 2009 року він був затриманий. 26 серпня 2009 року [PERSON] безпідставно було пред'явлене обвинувачення у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 368 КК України. Запобіжний захід - взяття під варту підозрюваному [PERSON] був обраний 28 серпня 2009 року. Провадження у кримінальній справі тривало з 20 серпня 2009 року по 30 травня 2014 року і закінчилось закриттям кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368, ч. 5 ст. 27 - ч. 3 ст. 364 КК України. Впродовж цього часу по справі виносились вироки, які скасовувались апеляційною та касаційною інстанцією з направленням справи на новий розгляд та для проведення додаткового розслідування, за наслідками якого і було закрито провадження за наведених підстав. Внаслідок незаконних притягнення його сина [PERSON] до кримінальної відповідальності, пред'явлення обвинувачення, обрання запобіжного заходу йому заподіяно моральну шкоду. Незаконне кримінальне переслідування сина тривало 4 роки 9 місяців 10 днів. 20 серпня 2009 року він був повідомлений про затримання сина, з 2лютого 2010 року був допущений його захисником, протягом 2011-2012 років постійно звертався до прокуратури Сумської області із вимогами ретельно дослідити обставини справи, вказував на допущену досудовим слідством неповноту та однобічність, наводив доводи щодо невинуватості сина, проте всі його звернення фактично проігноровані. Позиція прокуратури області у розслідувані та при судовому розгляді справи завдала йому моральної шкоди у вигляді стресу від відсутності відчуття безпеки і правової захищеності, взаємодії з правоохоронними органами як гарантами таких, у реалізації прав та обов'язків громадянина. Моральна шкода заподіяна також незаконними діями прокуратури області, працівники якої тривалий час з надуманих підстав затягували слідство, ігнорували його обґрунтовані скарги, не виконували вказівки судів першої та апеляційної інстанцій при поверненні обвинувальних актів прокурору, намагалися проводити незаконні процесуальні дії з метою незаконного притягнення його сина до кримінальної відповідальності. Працівниками Управління СБУ в Сумській області при проведенні оперативно-розшукових заходів допущені істотні порушення вимог закону, чим йому також заподіяна моральна шкода. Ними з грубим порушенням закону зібрані матеріали щодо ймовірного отримання працівниками Зарічного РВ СМУ ГУМВС України в Сумській області хабара, на підставі яких у серпні 2009 року розпочате досудове слідство. Заява потерпілого не зареєстрована у встановленому законом порядку, не зазначено прізвище працівника, який її прийняв, немає резолюції керівника. В протоколах оперативно-розшукових заходів і в поясненнях працівників СБУ і потерпілого є розбіжності, оперативно-розшукові заходи проводились без дозволу суду, в подальшому не легалізовані. Проте вказані матеріали були спрямовані до прокуратури області для вирішення питання про порушення кримінальної справи стосовно його сина. Він неодноразового звертав увагу працівників прокуратури області на порушення, допущені працівниками УСБУ, на недопустимість доказів в справі, проте його звернення проігноровані, а УСБУ вже після закриття кримінального провадження повідомило про законність дій його працівників. Така позиція УСБУ завдала йому моральної шкоди, оскільки підірвала авторитет цього органу в його очах, породила відчуття безсилості та неможливості захистити законні права сина. Внаслідок ігнорування відповідачами його законних вимог він отримав розлад психічного стану, у 2010 році звертався за медичною допомогою до Сумського психоневрологічного диспансеру зі скаргами на погіршення стану здоров'я у зв'язку з судовими процесами, відчував внутрішню напругу, тривогу, погіршення сну. 8 грудня 2010 року йому встановлено діагноз - астено-невротичний синдром, гостра реакція на стрес. Від отримання повідомлення про затримання сина він 30 серпня 2009 року раптово захворів на лівобічну ниркову коліку, був госпіталізований до СМКЛ №1 за терміновими показаннями. Посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, ч. 1 ст. 1173, ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. ст. 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», просив стягнути з прокуратури та управління СБУ в солідарному порядку на його користь 100000 гр. на відшкодування моральної шкоди внаслідок їх незаконних дій (а.с. 2-9). 3 листопада 2014 року позивач в особі свого представника уточнив позовні вимоги та просив стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди з Прокуратури Сумської області 60000 гр., з УСБ України в Сумській області - 40000 гр., посилаючись на вищенаведені обставини та додатково на те, що за час кримінального переслідування сина він знаходився у стані постійного стресу, намагався довести його невинуватість. При ознайомленні з матеріалами кримінальної справи в лютому 2010 року вказував на те, що син хворий, має високу температуру та не може знайомитись з матеріалами справи, знаходиться у спецзасобах (наручниках) і не може поставити підписи на процесуальних документах. Зазначав про ці обставини і у зверненнях до Прокуратури Сумської області, проте його доводи були відкинуті. Слідчі під час досудового розслідування вдавалися до фальсифікації процесуальних документів, на що він звертав увагу прокуратури, що теж було проігноровано. Не виконувалися вказівки судів щодо проведення процесуальних дій з метою встановлення фактичних обставин справи, безпідставно відмовлялось в задоволені клопотань захисту про проведення процесуальних дій. Ці відмови оскаржувались до суду, проте ухвали суду про зобов'язання виконати процесуальні дії прокуратурою проігноровані. Органом прокуратури він був позбавлений можливості здійснювати захист сина протягом червня 2013 року - травня 2014 року, і Зарічним районним судом м. Суми двічі повертався з цих підстав обвинувальний висновок. Внаслідок тривалого кримінального переслідування син позивача 1 рік 7 місяців 9 днів знаходився під вартою. Для підтримання зв'язку з сином він змушений був двічі на тиждень відвідувати його в слідчому ізоляторі, відлучатися з роботи. Це порушувало його звичний ритм життя, змушувало докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Від оголошення вироків щодо сина він отримав сильний стрес (а.с. 130-138). 17 листопада 2014 року позивач в особі представника уточнив позовні вимоги, зазначивши відповідачем і Державну казначейську службу України, та, посилаючись на вищезазначені обставини, просив зобов'язати Державне казначейство України списати у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 100000 гр. в рахунок відшкодування моральної шкоди, внаслідок незаконних дій Прокуратури Сумської області та Управління служби безпеки України в Сумській області (а.с. 150-158). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з мотивів наведених в ньому. Представник відповідача - прокуратури Сумської області проти позову заперечив, пояснивши, що позивач не має права на відшкодування шкоди на підставі спеціального законодавства в зв'язку з незаконними діями відповідачів, оскільки він не є тією особою, відносно якої вчинялися дії, що дають право на таке відшкодування відповідно до вимог закону, крім того позивачем не доведено обставин, на які він посилається на обґрунтування вимог, тому просив відмовити в задоволенні позову. Інші учасники, будучи сповіщеними про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON], 1985 року народження (а.с.11-12). 20 серпня 2009 року син позивача [PERSON], який на той час займав посаду оперуповноваженого карного розшуку Зарічного РВ СМУ ГУМВС України в Сумській області в порядку ст. 115 КПК України був затриманий старшим слідчим прокуратури м. Суми за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КПК України, - отримання хабара, про що був повідомлений позивач (а.с. 14). 26 серпня 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Суми була винесена постанова про притягнення [PERSON] як обвинуваченого у кримінальній справі та пред'явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а.с. 15-16). Постановою слідчого прокуратури м. Суми від 25 січня 2010 року син позивача був притягнений як обвинувачений та йому пред'явлене обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368 КК України (а.с. 17-20). Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 2 листопада 2010 року скасований вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2010 року відносно [PERSON] та [PERSON], справа направлена на новий судовий розгляд (а.с. 20-23). Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 6 січня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 квітня 2012 року, [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 368, 70 КК України на 1 рік 7 місяців 9 днів позбавлення волі із позбавленням права займати певні посади або займатися певною діяльністю у сфері проходження публічної служби і служби в правоохоронних органах (а.с. 28-32). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2013 року ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 квітня 2012 року скасовано з направленням справи на новий апеляційний розгляд (а.с. 42-44). Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 23 травня 2013 року скасований вирок Зарічного районного суду м. Суми від 6 січня 2012 року відносно [PERSON] та [PERSON], кримінальна справа направлена прокурору м. Суми для провадження додаткового розслідування (а.с. 45-53). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2013 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] та [PERSON] повернено прокурору для приведення його у відповідність з вимогами КПК України (а.с. 64). Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 3 квітня 2014 року залишена без зміни ухвала Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2014 року, якою обвинувальний акт відносно [PERSON] та [PERSON] повернений прокурору (а.с. 65-70). Постановою прокурора прокуратури Сумської області від 30 травня 2014 року закрите кримінальне провадження відносно [PERSON], внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013200010000115 за ч. 5 ст. 27 - ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 368 КК України, у зв'язку з встановленням відсутності в його діяннях складу вказаних кримінальних правопорушень (а.с. 71-74). З реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013200010000115 стосовно [PERSON] за фактом перевищення влади або службових повноважень, супроводжуване насильством і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, одержання хабара за попередньою змовою групою осіб та поєднане з вимаганням хабара, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368 КК України, вбачається, що позивач допущений до участі у кримінальній справі його захисником з 2 лютого 2010 року, здійснював захист до 23 травня 2013 року. Після направлення апеляційним судом 23 травня 2013 року кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування він втратив статус захисника та не залучався як захисник в кримінальному провадженні згідно п. 12 розділу Х1 Перехідних положень та ст. 45 КПК 2012 року (а.с. 54-63). З матеріалів справи також вбачається, що позивач під час кримінального провадження звертався до правоохоронних органів та судів з заявами та клопотаннями, зокрема, про зміну синові запобіжного заходу з арешту на підписку про невиїзд, про повернення прокурору обвинувального висновку, з апеляцією на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 6 січня 2012 року,з касаційною скаргою на вказаний вирок та ухвалу апеляційного суду від 12 квітня 2012 року, якою залишено без зміни вказаний вирок, до Генерального прокурора України та прокуратури області з приводу порушень у кримінальному провадженні,щодо упередженості слідчих прокуратури м. Суми, які розслідували кримінальну справу (а.с. 24- 27, 38-40, 85, 91). Позивач отримував відповіді від прокуратури Сумської області, зокрема, про те, що у своїх зверненнях він фактично оскаржує незаконність притягнення його сина до кримінальної відповідальності та законність постановлених відносно нього судових рішень, про відсутність підстав для прокурорського реагування відповідно до вимог КПК України (а.с. 92 - 108, 115-122). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 15, 20 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 гр., завданої, як він зазначає, незаконними діями прокуратури Сумської області і Управління СБУ в Сумській області, заявлено на підставі ст. ст. 23, 1167, ч. 1 ст. 1173, ч. 1 ст. 1176 ЦК України, статей 3, 4 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 56 Конституції України. Позивач обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди незаконними діями відповідачів, вчиненими у зв'язку з незаконними притягненням його сина до кримінальної відповідальності, обранням йому запобіжного заходу, проведенням оперативних та слідчих дій, засудженням сина, тощо. Відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 1176 ЦК України в редакції Закону України від 13 квітня 2012 року, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, який визначає підстави та умови виникнення права на відшкодування шкоди в таких випадках є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Ст. 2 вказаного Закону передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках,передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону, на яку посилається позивач як на правову підставу позову, відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного і психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Статтею 5 Закону передбачено, що у разі смерті громадянина право на відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 3 і 4 статті 3 цього Закону, у встановленому законодавством порядку переходить до його спадкоємців. Отже, в інших випадках право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями вказаних органів, прокуратури або суду, має громадянин, якому ця шкода завдана. Згідно ст. 11 Закону, у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язаний роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведений Закон пов'язує виникнення у реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди одночасно з наявністю підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, і умовами виникнення права на її відшкодування. Умовою для відшкодування шкоди є постанова про закриття справи, а підставою виникнення права на відшкодування шкоди є незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що відносно позивача відсутні умови та підстави для відшкодування шкоди згідно вказаних норм. Ч. 1 ст. 1176 ЦК України передбачає спеціальний делікт, виникнення якого обумовлено незаконністю дій, що визначені даною нормою права. В даному випадку такі дії відносно позивача не здійснювались, оскільки він не засуджувався, до кримінальної відповідальності не притягувався, не затримувався, не тримався під вартою, запобіжний захід відносно нього не застосовувався, оперативно-розшукові заходи відносно нього не проводились. Оскільки на спірні правовідносини між позивачем та прокуратурою Сумської області і Управлінням СБУ в Сумській області вказаний Закон не поширюється, то і права на відшкодування шкоди за змістом положень частин 1,2 статті 1176 ЦК України позивач не має. Підстав для відшкодування моральної шкоди, передбачених іншими нормами закону, зокрема, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі унаслідок іншої незаконної дії чи незаконного рішення органу відшкодовується на загальних підставах, позивач не наводив і на вказану норму не посилався. У разі суперечності правових норм у підзаконних нормативно-правових актах однакової юридичної сили слід керуватися правовим принципом, відомим з часів римського права: «Lexspecialisderogatgenerali» («спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон»). Суть цього принципу зводиться до того, що у випадку конкуренції норм загального (generalis) і спеціального (specialis) характеру перевага при тлумаченні і застосуванні повинна надаватися спеціальним нормам. При цьому під загальними зазвичай маються на увазі норми, які регулюють певний вид суспільних відносин, а під спеціальними - які регулюють вид цього роду. Принцип «Lex specialis degroat generali» в доктрині розглядається як пріоритетний по відношенню до принципу переваги наступного закону перед попереднім («Lex posterior derogate lex prior»): презюмується, що наступний загальний закон не відміняє більш раннього спеціального закону аналогічної юридичної сили (Lex posterior generalis non degroat priori specialі), якщо про це немає особливого застереження у самому законі. Згідно з Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України. Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений, виникає у випадку повної його реабілітації. Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п. 6 Положення, громадянинові, а в разі його смерті - його спадкоємцям відповідний орган, зазначений в п. 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Пунктом 11 Положення передбачене направлення громадянину відповідного повідомлення про можливість звернення протягом шести місяців з моменту отримання останнього до відповідних органів з метою відшкодування шкоди. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятих Радою Європи 04 листопада 1950 року, яка в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання,здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 6 вказаної Конвенції, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Отже, тривалість досудового слідства та судового розгляду протягом необмеженого строку може завдавати саме особі, відносно якої вони проводяться, певну шкоду, зокрема, моральну. З врахуванням вищезазначених положень правових актів України та вказаної Конвенції, шкода, завдана незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодовується громадянину, який був незаконно засуджений і лише після повної його реабілітації, тобто тому, хто був потерпілим від неправомірних дій. Закон і Положення не передбачають підстав для відшкодування шкоди близьким родичам (батькам) громадянина, який був незаконно засуджений. До спірних правовідносин сторін в цій справі положення ст. 1176 ЦК України та вказаного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач, не застосовуються, а ст. 23 ЦК України, на яку посилається позивач як на одну з правових підстав позову, є загальною нормою матеріального права, яка встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди. Підставами відповідальності за таку шкоду є шкода, незаконні дії (рішення, бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається уразі встановлення незаконності дій посадових (службових) осіб правоохоронних органів, що в ЦК вичерпно визначені. За таких обставин позивач безпідставно вимагає застосування до спірних правовідносин вищезазначеного Закону України, оскільки його стаття 2 визначає вичерпний перелік підстав, за яких настає право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові. Позивач не надав належних та допустимих доказів про те, якими незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана шкода, порядок відшкодування якої визначений вказаним Законом України, і якими іншими рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, визнаними незаконними у встановленому законом порядку, завдана моральна шкода, що відшкодовується на загальних підставах, як і не надано доказів причинно-наслідкового зв'язку між певними діями (бездіяльністю) відповідачів та наслідками, що настали. Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди з огляду на визначені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України загальні підстави, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості. Вимогами ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання; в інших випадках, встановлених законом. Позивач посилався і на те, що моральна шкода йому завдана також тривалим досудовим слідством та судовим розглядом кримінальної справи відносно сина, процесуальними порушеннями протягом вказаного періоду та фальсифікацією доказів працівниками УСБУ, не реагуванням на його звернення з цього приводу прокуратурою Сумської області. Особою, відносно якої безпосередньо було порушено кримінальну справу, яку потім було закрито за відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, є син позивача - [PERSON] Позивач посилається на те, що внаслідок вказаних незаконних рішень і дій органів прокуратури і УСБУ його син [PERSON] незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності і зазнав незаконного кримінального переслідування протягом 4 років 9 місяців 10 днів, з яких незаконно утримувався під вартою 1 рік 7 місяців 9 днів, в зв'язку з чим йому як батькові і захиснику сина було завдано моральної шкоди. З змісту вказаних вимог вбачається, що позивач і в цій частині вбачає правову підставу для відшкодування йому моральної шкоди в положеннях спеціального вищезазначеного Закону, хоча це спеціальний закон і його положення розповсюджуються лише на осіб, які безпосередньо зазнали такої шкоди від дій відповідних органів, а позивач не є такою особою, відносно якої вчинялися незаконні дії у вигляді незаконного порушення кримінальної справи, обрання запобіжного заходу, притягнення як обвинуваченого, тримання під вартою, незаконне засудження. З матеріалів справи вбачається що син позивача самостійно звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, як безпосередній потерпілий від неправомірних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. У відповідності до положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як роз'яснено в п.п. 3, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Враховуючи, що підставою звернення позивача до суду стало те, що він вважає порушеними свої права внаслідок незаконних дій відповідачів відносно його сина та не реагування на його звернення з цього приводу до прокуратури, позивач на власний розсуд обрав такий спосіб захисту свого, як він вважає, порушеного права. Суд вважає, що обравши зазначений спосіб захисту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України, не довів правову і фактичну підставу позовних вимог, які ґрунтуються як на вимогах спеціального, так і загального законодавства, а тому в задоволені позову слід відмовити. При цьому суд враховує, що обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на загальних підставах передбачає визнання незаконними дій відповідачів в цій частині у сфері публічно-правових відносин. Така обставина та її причинний зв'язок з настанням для позивача наслідків, на які він посилається як на підставу відшкодування моральної шкоди, в тому числі погіршення стану здоров'я, матеріалами справи не доведена. Юридичні підстави вимагати вказаного відшкодування на підставі норм спеціального законодавства в порядку цивільного судочинства без попереднього визнання незаконними дій відповідачів, що стосуються безпосередньо позивача, відсутні. Посилання ж позивача на те, що незаконність цих дій підтверджена закриттям провадження у кримінальній справі відносно його сина, свідчить про те, що він, розпоряджаючись предметом позову на власний розсуд, обґрунтовує його нормами спеціального законодавства, яке не дає саме йому права на відшкодування моральної шкоди як особі, відносно якої відсутні підстави та умови такого відшкодування, передбачені цим законодавством. Відтак позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст. 1-4, 11, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: dismissed