Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

12.31.2016 року на адресу суду надійшли матеріали справи за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] в якому представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.10.2011 року станом на 31.10.2016 року в розмірі 83763, 26 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 9320, 36 грн., по процентам за користування кредитом 67077, 98 грн., за пенею та комісією 2900, 00 грн., штрафів 500 грн. фіксована частина, 3964, 92 грн. процентна складова; стягнути з відповідача судовий збір 1378 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 11.10.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладено кредитний договір, за яким відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення по строку дії картки. Свої зобовязання банк виконав, натомість відповідач покладені на неї обовязки не виконувала, в результаті чого станом на 31.10.2016 року має заборгованість в розмірі 83763, 26 грн., яку представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] в примусовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, просили в позові відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 11.10.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого останній було надано кредит у розмірі 2000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення по строку дії картки. (а.с.3). Відповідно до ч. 1\~ ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно\~ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до положень ст.ст. 526, 527, 530, 610 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений саме кредитний договір. Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку б/н від 11.10.2011 року не містить конкретного найменування банківських послуг, які виявила бажання оформити на своє імя відповідач, оскільки в заяві не зазначено ні виду картки, що має бути оформлена, ні погодженої сторонами суми кредитного ліміту. В анкеті-заяві б/н від 11.10.2011 року вказано, що відповідач згодна з тим, що дана заява з памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, проте не зазначено, що укладено саме кредитний договір. Відповідно до ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 06 квітня 2016 року по справі № 6-29425ск15, номер реєстру №57102607 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості зазначив, що апеляційний суд, скасовуючи рішення першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами ст..212 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки сторони не дійшли згоди, щодо усіх істотних умов договору, а саме: [PERSON] підписано анкету-заяву від 09 червня 2011 року, яка не містить чіткого зазначення банківських послуг, які вона оформила на своє імя. На підтвердження суми заборгованості позивачем надано розрахунок за договором б/н від 11.10.2011 року, який містить дані починаючи з 20 грудня 2012 року. Інших доказів, які б вказували на вид платіжної картки, яку отримала відповідачка 11.10.2011 року, та умови, на яких останній надано кредит, та підтверджували б факт надання кредиту відповідачці, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Умови та Правила надання банківських послуг затверджені наказом від 06 березня 2010 року, надані позивачем як доказ, підпису відповідача про ознайомлення з ними не містять, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Згідно з п. п. 1.1.1.33, 1.1.1.34 Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, вбачається, що заява-анкета про надання послуг-звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку або надання інших банківських послуг на умовах цих умов та правил. У випадку приєднання до даних Умов та Правил не в повному обсязі послуг, які надає банк по даним умовам та правилам, клієнтом додатково надається Заява про надання окремих послуг, які надаються банком по цим Умовам та Правилам. Ідентифікація-встановлення особи клієнта на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій документів при його зверненні до банку для здійснення банківських операцій чи отримання інформації по рахункам клієнта в порядку, встановленому договором чи чинним законодавством. Відповідно до п. п. 1.1.1.45, 1.1.1.46 вищевказаних Умов, кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) розмір грошових коштів, наданих банком на строк, обумовлений в договорі, на умовах платності та повернення. Кредитна карта - платіжна карта з встановленим кредитним лімітом за пунктами 1.1.3.1.5 та 2.1.1.3.4 зобов'язання банку щодо надання кредитного ліміту згідно із заявою виникають з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту. Згідно з п.2.1.1.12.6. Умов та правил користування кредитом та овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленим тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів у році, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13. Із системного аналізу наведених норм суд дійшов висновку,що виходячи з процентної ставки зазначеної в розрахунку заборгованості 30% (стовпчик 6), банком застосовані тарифи по картці «Універсальна 55 днів пільгового періоду», хоча сторонами ніде не зафіксовано застосування саме цих умов. Згідно витягу з Тарифів банку, який є в матеріалах справи, по картці «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів у році) складає 2,5 %, з 01.09.2014 року 2,9 %, з 01.04.2015 року 3,6 %. Тобто процентна ставка по відсоткам у рік складає 30 %, з 01.09.2014 року 34,8 %, з 01.04.2015 року 43,2 %. На підставі вказаних умов сума відсотків за користування кредитом виходить 10179,13. При цьому починаючи з 05.04.2014 року сума нарахованих відсотків банком є більшою ніж у двічі ніж ті, що розраховані відповідачем відповідно до умов і правил та Тарифів банку. За даних фактів виходить, що банком безпідставно включено до суми відсотків за користування кредитом суму неустойки (пені або штрафу), але не відомо який саме її вид. Так відповідно з п.2.1.1.12.6.1. Умов та правил у випадку виникнення прострочених зобовязань, клієнт сплачує банку пеню, котра нараховується як: ПЕНЯ= пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору) 30 нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1 % від заборгованості, нараховується один раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсоткам 5 або більше днів. Мінімальна сума 30 грн. Згідно п.2.1.1.12.6.2. Умов та правил у випадку невиконання або неналежне виконання позичальником обовязків по виплаті відсотків за користування кредитом, у розмірі вказаній у памяткі клієнта, довідці об умовах кредитування і тарифів. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 100% від розміру належно сплачених відсотків. Виплата штрафу здійснюється позичальником за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником обовязку по виплаті відсотків за користування кредитом. Також суд критично ставиться до розрахунку заборгованості в якому зазначено ставку пені за порушення строків розрахунків, яка з 01.11.2013 року зазначена як друга, але не відомо, на підставі якого пункту Умов та правил,на яку суму та за якою формулою здійснено її нарахування. Сума неправомірно включеної банком до нарахованих відсотків за кредитом неустойки складає 56\~898, 85 грн. (67\~088, 98 10\~179, 13) розрахунок якої взагалі відсутній, тому суд приходить до висновку, що її розмір банком не доведений. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В розумінні ч. 2 ст.22 ЦК України збитками є втрати банку, тобто сума наданих відповідачу коштів, та не повернутих останньою, яка згідно розрахунку становить 9320, 36 грн. Суд також враховує обставини, що мають істотне значення у даному випадку є те, що у вказаний період відповідачка перебувала у скрутному матеріальному становищі, оскільки розлучилась із чоловіком та на її утриманні залишилося двоє малолітніх дітей. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що банком неправомірно нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, понад встановлений законом строк позовної давності для вимог даного виду. Згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Заборгованість за комісією та пенею в розмірі 2900 грн. була нарахована банком імовірно відповідно до тарифів банку по картці «Універсальна, 55 днів льготного періоду», де зазначено пеня за несвоєчасне погашення заборгованості пеня = 0,24 % ( нараховується за кожен день прострочки кредиту на суму загальної заборгованості) + 50 грн. при кожному виникненні прострочки за кредитом або процентам на суму 100 грн. (+100 грн. другий місяць підряд). Так згідно розрахунку заборгованості банком вперше 01.11.2013 року застосовано пеню 50 грн., а далі щомісяця по 100 грн. З урахуванням дати звернення банку за позовом до суду 12.12.2016 року, пеня згідно вказаного розділу Тарифів банку відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України може бути нарахована за період не раніше ніж 11.12.2015 року по дату звернення за позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, законом визначено, що розмір кредиту та умови його надання (готівкою або на картковий рахунок та інше) це істотні умови кредитного договору. Банк свої зобов'язання за кредитним договором від 11.10.2011 року перед [PERSON] виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в обумовленому сторонами розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. В порушення умов договору [PERSON] свої зобовязання не виконує, в результаті чого станом на 31.10.2016 року утворилась заборгованість за кредитом 9320, 36 грн., яку суд вважає доведеною розрахунком заборгованості, у звязку з чим вона підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не\~ повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Виходячи зі змісту ст.ст.546,548,549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Вирішуючи вимогу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з [PERSON] заборгованості по пені та комісії, нарахованим сумарно в розмірі 2900, 00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Із системного аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог. Згідно п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі із зазначенням переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Так, судом встановлено, що окремим платежем, щомісячний обовязок по сплаті якого покладений на відповідача за договором є комісія за кредитне обслуговування в розмірі 1 % на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду (у випадку її наявності). Інші види комісії, передбачені Умовами кредитування (за зняття готівки, за отримання балансу на чек в банкоматах, за безготівковий розрахунок) в аспекті положень п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту суд розцінює як додаткову плату за розрахунково-касове обслуговування при користуванні кредитними коштами, зняття яких автоматично здійснюється банком безпосередньо в момент видачі готівки шляхом списання з карткового рахунку. В той же час, ні Умовами кредитування та Правилами надання банківських послуг, ні в предявлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, що входить до сукупної вартості кредиту, не визначено її розмір, базу розрахунку, натомість будь-яких доказів стосовно тотожності даного платежу з «комісією», яку позивач предявляє в позові сумарно з пенею, суду не надано, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу, зважаючи на положення ч.1 ст.11 ЦПК України та п.3 постанови Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Також суд критично ставиться до заявлення заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та предявленими позивачем вимогами. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості в графі "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" розмір заборгованості визначено 2900, 00 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум вона вказана виключно як заборгованість по комісії, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку в цій частині як доказу в обґрунтування цих вимог, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 11.10.2011 року станом на 31.10.2016 року за кредитом 9320, 36 грн., штрафів 500 грн. фіксована частина, 3964, 92 грн. процентна складова., суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 13785, 28 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, в силу ч.1 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 226, 78 грн.

Outcome: partial