Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

06.12.2017 року заявник звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту народження дитини. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилається на те, що [INFO] року в Алуштинському міському пологовому будинку вона народила дівчинку. Документи, що підтверджують факт народження дитини видані владою тимчасово окупованої території та не визнаються Україною такими, на підставі яких проводиться державна реєстрація народження дитини. Враховуючи викладене заявник не має можливості отримати свідоцтво про народження дитини в органах ДРАЦС, а тому змушена звернутися до суду з вказаною заявою та просить суд встановити факт народження дитини жіночої статі - [PERSON], [INFO], уродженки м. Алушта, АРК, Україна, зареєструвавши матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], а батьком дитини записати - [PERSON]. Заявник у судове засідання не з'явилась, але через канцелярію суду надала заяву якою змінила позовні вимоги та просила суд: встановити факт народження [PERSON], [INFO], у м. Алушта, АРК, Україна, зазначивши матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], а батьком - [PERSON], [INFO]. Крім того в заяві зазначила прохання розглянути справу без її участі та участі заявлених свідків. Представник Покровського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду був належним чином повідомлений, причини неявки суду не відомі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільним процесуальним кодексом України, доповненим ст. 257-1, визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Так статтею 257-1 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Серед матеріалів справи міститься свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Алуштинським міським відділом ЗАЦС Департаменту ЗАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим за змістом якого [INFO] року в м. Алушта, АР Крим у [PERSON] та [PERSON] народилась донька "[PERSON]". Мати дитини - [PERSON] є громадянкою України та має відповідний документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а саме паспорт громадянина України, серія [NUMBER]. З метою проведення державної реєстрації народження заявник звернулась до Покровського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області на що їй було 28.11.2017 року відмовлено у проведенні державної реєстрації. Згідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 3 цього ж Закону закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону - Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Пунктом 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачено, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Згідно ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Таким чином, враховуючи практику ЕСПЛ суд бере до уваги свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] виданого Алуштинським міським відділом ЗАЦС Департаменту ЗАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, зазначаючи, що для проведення державної реєстрації на території України є об'єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України та приходить до висновку про необхідність встановлення факту народження [PERSON], [INFO], у м. Алушта, АРК, Україна. Щодо вимоги зареєструвати матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], а батьком - [PERSON], [INFO], суд виходить з наступного. За приписами ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Таким чином враховуючи викладене суд вважає, що заявлені вимоги щодо реєстрації матір'ю дитини "[PERSON]" - [PERSON], [INFO], а батьком - [PERSON], [INFO], слід задовольнити, з огляду на його законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України легітимне та легальне свідоцтво про народження дитини. Крім того згідно абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. На підставі викладеного та

Outcome: approved