Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що з 25.11.2006 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Між ними постійно виникали непорозуміння та суперечки, внаслідок чого сімя розпалась. Протягом тривалого часу вони проживають окремо і спільного господарства не ведуть, у відповідача утворилась нова сімя з іншим чоловіком тому шлюб носить формальний характер. Рішенням суду просить шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити проживати з відповідачем. Позивач письмово повідомив про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Понесені у справі судові витрати покладає на себе. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових викликів за місцем проживання та реєстрації. В судове засідання не зявилась, заперечень з приводу пред"явлених вимог не подала. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 25.11.2006 року, який був зареєстрований міським відділом РАЦСу Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 584. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків проживають окремо, спільного господарства не ведуть, намірів щодо збереження сім"ї не мають. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем позивач вважає неможливим. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін \~суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та \~роз"ясненнями \~п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання \~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved