Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню згідно ст.32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» в розмірі - 1 696,20 доларів США та збитки в розмірі - 779,13 доларів США. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04.03.2015 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір банківського рахунку в долара США на підставі п.5.1 Основних умов залучення вкладів фізичних осіб та обслуговування рахунків в ПАТ «Фінанси та кредит». На вказаний рахунок позивач перерахував грошові кошти в сумі - 16962 доларів США, які 05.03.2015 року позивач просив перерахувати на рахунок в іншому банку. Між тим, вказані кошти відповідачем перераховані не було, чим порушені вимоги ст.1066 ЦК України та ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому згідно вимог ст.32 вказаного Закону банк зобов»язаний сплатити позивачу пеню в розмірі - 0,1% від суми простроченого платежу за 166 днів прострочки та відшкодувати завдані збитки у вигляді упущеної вигоди, оскільки у разі відкриття ним рахунку в Промінвестбанку під 10,1 % річних, він би отримав за цей період дохід. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити повністю з викладених у позові підстав. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, але направив заяву про розгляд справи у його відсутність, де зазначив про наявність підстав для відмови у позові, зважаючи на введення в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» постановою НБУ від 17.09.2015 року тимчасової адміністрації і прийняття рішення про віднесення вказаного банку до категорії неплатоспроможних, тому правовідносини із позивачем регулюються умовами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою заборонено стягнення грошових коштів з банків. Крім того, зазначив про регулювання відносин між банком та позивачем виключно в межах укладеного договору банківського вкладу. Суд, врахувавши пояснення представника відповідача та позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.08.2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (в доларах США), відповідно умов п.1, 2, якого банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі - 16962 доларів США на строк з 04.08.2014 року по 04.03.2015 року з процентною ставкою - 12,5% річних. При цьому, відповідач взяв на себе зобов»язання виплачувати проценти. За умовами п.6 вказаного договору сторони погодили, що після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених п.5.1 Основних умов, які згідно п.9 договору банківського вкладу складають в цілому один договір і вкладник з ними ознайомлений та погоджується із його умовами. При цьому, за п.5.1 Основних умов залучення вкладів фізичних осіб та обслуговування рахунків в ПАТ «Фінанси та кредит» передбачено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового банківського вкладу, умовами якого не передбачено можливості продовження строку розміщення вкладу … кошти з строкового вкладного рахунку повертаються вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий рахунок або інший вкладний рахунок, а дія договору припиняється (а.с.5-6). Як вбачається з виписки по особовому рахунку позивача від 05.03.2015 року, то грошові кошти в сумі - 16962 доларів США обліковуються за призначенням як перерахування суми вкладу на рахунок на вимогу [PERSON] згідно депозитної угоди від 04.08.2014 року у зв»язку з закінченням строку дії депозиту (а.с.8). В подальшому вказані кошти позивач просив банк перерахувати на інший поточний рахунок в Промінвестбанку за наданим ним платіжним дорученням (а.с.9-12). Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд стягнути кошти пені за порушення банком вимог ст.1066 ЦК України та ст.ст.8, 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в розмірі - 0,1% від суми простроченого платежу за 166 днів прострочки та відшкодувати завдані збитки у вигляді упущеної вигоди у разі відкриття ним рахунку в Промінвестбанку під 10,1 % річних. Між тим, вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки не узгоджуються із вимогами укладеного між сторонами договору банківського вкладу від 04.08.2014 року, яким стягнення пені у запропонований позивачем спосіб не передбачено. Крім того, доказів укладення між сторонами саме договору банківського рахунку, як підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст.1066, 1068 ЦК України, стороною позивача надано не було, що унеможливлює застосування вимог цих правових норм і підстав для перерахування коштів баком на виконання розпоряджень позивача. Також, суд вважає помилковим посилання позивача про наявність підстав для стягнення пені у відповідності до вимог ст.ст.8,32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки з аналізу вказаного закону вбачається про наявність умовами ст. 7 вказаного Закону передбачено відкриття відповідних рахунків, зарахування і перерахування коштів виключно у відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Крім того, за умовами ст.32 вказаного Закону, на яку посилається позивач як на підставу для стягнення пені передбачено, що Банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Згідно п.32.2.2 Закону зазначено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. З аналізу вимог вказаного Закону вбачається, що необхідною умовою для застосування вказаного Закону є укладання договору між платником та банками, що здійснюють переказ, але як вбачається з матеріалів справи, жодного договору, яким би передбачалось перерахування коштів з рахунку позивача в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до Промінвестбанку сторонами укладено не було, що виключає можливість як застосування вказаного Закону між сторонами у цій справі, так і нарахування та стягнення коштів пені. Також, як на підставу для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди позивач посилається на те, що вказані кошти він міг розмістити в іншому банку, де б він отримала відсотки за час протиправного перебування його коштів на рахунку у відповідача. В той же час, відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). За умовами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтвердили сам факти заподіяння йому відповідачем збитків в розумінні положень ст.22 ЦК України та причинний зв»язок між діями відповідача у вигляді неповернення сум вкладу і не отримання позивачем коштів процентів у інших банках, а відтак вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Більше того, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 №171 розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк «Фінанси та кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, а відповідно до Постанови Правління Національного Банку України від 17.09.2015 №612 вказаний банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Отже, відшкодування коштів може здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Між тим, пунктом 1 ч.5 ст.36 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки стягнення будь-яких коштів з банку за умов вказаного закону не передбачено. Оскільки позивачем не було доведено в судовому засіданні сам факт неправомірності дій службових осіб відповідача, а також між позивачем та відповідачем діяли договірні правовідносини, які регулюються договором банківського вкладу, яким не передбачено стягнення пені за не перерахування коштів на рахунок в іншому банку, а також позивачем не доведено заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди, тому в задоволенні усіх позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed