Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

У серпні 2018 року позивачка звернулася в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Однак, на сьогодні в будинку зареєстровані відповідачі, які є її сином та внуком. Відповідачі у вказаному будинку не проживають, жодного разу не з"являлись, їх особистих речей в домоволодінні немає. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням . Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання та 28 січня 2019 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судове засідання представник позивача, через канцелярію суду, подала заяву про розгляду справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі до суду не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористались. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених вимог частково, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.06.2018 року ( а.с. 10, 11, 12). В будинку [ADDRESS], зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 14, 16). З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, які без поважної причини не проживають у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивач визнавала, що відповідачі вселились до житла, яке є її власністю, як члени сім'ї. Законність вселення та проживання відповідачів у даному житлі позивач не оспорює. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об'єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім'ї, покладається обов'язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідача за місцем його реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідача у місці реєстрації. Позивач надала до суду, як доказ відсутності відповідачів за місцем реєстрації, акт від 28.07.2018 року ( а.с. 7 ). З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідачів за зазначеною адресою неповажними, а відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що вони більше року там не проживають, однак, будучи зареєстрованими за вказаною адресою створюють перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Разом з тим, за наявності судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке набрало законної сили, та відповідно до ст. 18 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, тому вимоги позивача щодо примусового зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у судовому порядку не потребується, а тому в цій частині вимог небхідно відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. Суд стягує з відповідачів, по 353,40 грн., з кожного, судового збору на користь держави.

Outcome: approved