Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] сільської ради, третьої особи [PERSON] про скасування рішення сільської ради від 11 лютого 2016 року. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що рішенням XXXVІІ сесії VІ скликання [PERSON] сільської ради за № 3.16-37/15 від 28 вересня 2015 року йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, орієнтовною площею 0,19 га. Однак, рішенням ІІІ сесії VІІ скликання сільської ради за № 09.23-03/16 від 11 лютого 2016 року попереднє рішення сесії було скасовано. Зважаючи на те, що сільська рада не могла скасувати власне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та даним рішенням порушено його право щодо отримання у власність земельної ділянки по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, просив скасувати як незаконне рішення сільської ради. Під час судового розгляду справи третя особа [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] сільської ради, третьої особи [PERSON] про скасування рішення сільської ради від 28 вересня 2015 року, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, посилаючись на те, що під час її шлюбу з [PERSON] останньому рішенням сільської ради № 4/64 від 20 квітня 2007 року була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, на якій вони розпочали будівництво нового будинку. Однак, [PERSON] не встиг зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку та отримати державний акт. Після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина на всі права щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі щодо закінчення процесу приватизації та отримання правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку за нею як за спадкоємцем за законом. Спадщину вона прийняла своєчасно, а тому рішення сільської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] даної земельної ділянки фактично позбавляє її право успадкувати дану земельну ділянку шляхом закінчення розпочатого процесу приватизації земельної ділянки та отримання правовстановлюючого документу, чим порушує її права та законні інтереси, а тому просила скасувати рішення сільської ради як незаконне. В судовому засіданні представник позивача підтримав первісний позов, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на те, що спадкодавець [PERSON] при житті не провів реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а тому його дружина третя особа [PERSON] не може успадкувати дану земельну ділянку, оскільки він фактично не набув право власності на неї. Представник відповідача [PERSON] сільської ради первісний позов не визнав, а зустрічний позов визнав та пояснив, що рішенням сільської ради № 4/64 від 20 квітня 2007 року на підставі проекту землеустрою у виді кадастрового плану [PERSON] була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 на для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, на якій в послідуючому було розпочато будівництво житлового будинку. В 2015 році сільською радою помилково був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність даної земельної ділянки [PERSON], який є рідним братом померлого [PERSON]. Усвідомлюючи, що вказане рішення було прийнято помилково, оскільки спадкоємець [PERSON] має право успадкувати всі права спадкодавця [PERSON], в тому числі щодо отримання правовстановлюючого документу на дану земельну ділянку на своє імя, рішенням сільської ради від 11 лютого 2016 року було скасовано попереднє рішення. Представник третьої особи [PERSON] первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав та просив задовольнити зустрічні вимоги в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що згідно із частиною першою\~статті 15 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до п.п.6 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року, при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"\~(із змінами і доповненнями, внесеними згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2, а також\~рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010\~у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої\~статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями\~13\~і\~14 Конституції України, статтями\~177,\~181,\~324\~і главою\~30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин. Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті\~2,\~5 Земельного кодексу України; далі -\~ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями\~16,\~21,\~393 ЦК,\~статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15\~ЦПК\~розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року передбачено, що якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог\~статті 15 ЦПК. Ураховуючи положення\~статті 1 ЦПК\~та\~статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. Враховуючи вказане, спір між позивачем, третьою особою та органом місцевого самоврядування, яким видані оспорювані нормативні акти стосується права власності на земельну ділянку та аж ніяк не є спором з органом місцевого самоврядування, який, на думку позивача та третьої особи, порушив їх право на вільне і безперешкодне користування земельною ділянкою, оскільки не стосується реалізації органом місцевого самоврядування своїх функцій у сфері публічно-правових відносин, а стосується конкретних прав позивача та третьої особи . Таким чином, незважаючи на те, що один з відповідачів є органом місцевого самоврядування, поданий позивачем та третьої особою для вирішення судом спір не є публічно-правовим, оскільки виникає з цивільних правовідносин і згідно з підставами та предметом позову стосується визнання недійсним акту на право власності у зв'язку із захистом права власності на нерухоме майно. Крім того, між сторонами відсутня така ознака публічно-правового спору як підпорядкування одного учасника відносин іншому. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 4/64 від 20 квітня 2007 року [PERSON] була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, на якій було розпочато будівництво нового житлового будинку. Однак, [PERSON] не встиг зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку та отримати державний акт, оскільки 21 липня 2015 року помер. В послідуючому, рішенням XXXVІІ сесії VІ скликання [PERSON] сільської ради за № 3.16-37/15 від 28 вересня 2015 року був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки братові спадкодавця [PERSON] позивачу [PERSON]. Проте, п. 2 рішення ІІІ сесії VІІ скликання [PERSON] сільської ради за № 09.23-03/16 від 11 лютого 2016 року було відмінено рішення XXXVІІ сесії VІ скликання сільської ради за № 3.16-37/15 від 28 вересня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району. У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їх виконання, вони не можуть бути в подальшому скасовані органом місцевого самоврядування. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 04 червня 2013 року за № 21-64а13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). За вказаних обставин, [PERSON] сільська рада не вправі була відмінити власне рішення за № 3.16-37/15 від 28 вересня 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, у звязку із чим, первісний позов щодо незаконності рішення сільської ради є обґрунтованим та підлягає задоволенню, так як [PERSON] заперечує проти даного рішення, яке повязано з реалізацією його субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з того, що гарантоване\~ст. 14 Конституції України\~право власності на землю може набуватися і реалізовуватися громадянами виключно відповідно до закону. За змістом ст.ст. 328, 373 ЦК України\~право власності на землю набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а згідно ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1\~ст. 236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Статтею 116 Земельного кодексу передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 Земельного кодексу України. На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень, суд приходить до висновку, що особа має право на приватизацію земельної ділянки, в тому числі шляхом безоплатної передачі йому земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Вказане відбувається у разі якщо така земельна ділянка попередньо не була приватизована та знаходиться у державній або комунальній власності. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Зважаючи на те, що рішенням [PERSON] сільської ради № 4/64 від 20 квітня 2007 року земельна ділянка розміром 0,1923 га, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, була надана у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, однак останній не встиг зареєструвати право власності на дану земельну ділянку та отримати державний акт, то після його смерті відкрилася спадщина на усі його права, в тому числі на права завершення приватизації щодо отримання у власність земельної ділянки та проведення її державної реєстрації. Матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] встановлено, що спадщину своєчасно прийняла як спадкоємець за законом 1 черги його дружина [PERSON]. А тому, надання [PERSON] сільською радою дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по вул. Молодіжна, 47 в с. Маршинці Новоселицького району, порушує її права та законні інтереси як спадкоємця прав та обовязків спадкодавця [PERSON], у звязку із чим, рішення сільської ради за № 3.16-37/15 від 28 вересня 2015 року є незаконним. За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим зустрічний позов та звернення [PERSON] до суду за захистом свого порушеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Крім цього, вказане повністю співпадає з положеннями ст.ст. 21, 393 ЦК України, відповідного до якої суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Доводи представника позивача про те, що після смерті [PERSON] спадщина на права завершення приватизації щодо отримання у власність спірної земельної ділянки не відкрилася, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, суд вважає безпідставним, оскільки дані посилання суперечать чинному цивільному законодавству. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За вказаних обставин, з [PERSON] сільської ради на користь як [PERSON] так і [PERSON] слід стягнути понесені ними судові витрати у виді сплаченого судового збору, оскільки саме неправомірні рішення сільської ради призвели до звернення сторін до суду. На підставі ст.ст. 19, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 21, 203, 216, 236, 328, 373, 393, 1218, 1225 ЦК України, ст.ст. 40,81,116,118 ЗК України, рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009, суд

Outcome: approved