Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач 01 грудня 2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), який 20 вересня 2017 року уточнив (а.с. 60-62) та остаточно просив суд: - поновити його на посаді старшого інспектора Комунального підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради; - стягнути з [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньомісячного заробітку 3 200 грн. та середньоденного заробітку 134 грн. за період з 16 листопада 2016 року та до набрання рішенням законної сили; - стягнути з [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради моральну шкоду у розмірі 3200 грн; - стягнути з [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради, Територіальної громади в особі [PERSON] міської ради витрати за підготовлення позовної заяви у розмірі 2000 грн. Свої вимоги мотивує наступним. З 01 серпня 2016 року він був прийнятий на посаду старшого інспектора Комунального підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради. Згідно наказу № 18-К від 16 листопада 2016 року його було звільнено із займаної посади за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом у його трудовій книжці. Своє звільнення із займаної посади вважає необґрунтованим та незаконним через наступні обставини. 15 серпня 2016 року він тяжко захворів, та прохворів аж до 06 листопада 2017 року. Протягом цього всього часу керівництво [PERSON] підприємства «Муніципальна поліція» [PERSON] міської ради наполягало на його негайному звільнені та здійснювало на нього психологічний тиск щодо подання заяви про звільнення. Погроза звільнення була прийнята ним як сильний психологічний стрес. Також зазначив, що наказ про догану був виданий 15 листопада 2016 року за тим же номером - № 18-К, що і наказ про звільнення його із займаної посади, тому вважає його незаконним. Боячись повторного погіршення свого стану здоровя, він змушений був надати заяву про звільнення із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, маючи надію, що керівництво [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради змінить своє рішення протягом двох тижнів та залишить його на робочому місці. Зазначав, що керівництво [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради проігнорувало діюче законодавство про труд, та до закінчення двотижневого строку розірвало з ним трудовий договір у той же день 16 листопада 2016 року за ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 15 лютого 2017 року на адресу суду від представника [PERSON] міської ради [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с. 25-27), згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів того, що його законні права були порушені відповідачем. 28 квітня 2017 року на адресу суду від начальника [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради, [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с. 35-36), згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, мотивуючи наступним. 01 червня 2016 року позивач був прийнятий на посаду старшого інспектора Комунального підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради. З 15 серпня 2016 року по 24 вересня 2016 року та з 10 жовтня 2016 року по 06 листопада 2017 року перебував на лікарняному. Приступив до роботи 07 листопада 2016 року. Психологічного тиску на позивача щодо подання заяви позивачем про звільнення не здійснювалося, навпроти працівники та начальник [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради цікавилися станом його здоровя та пропонували надати допомогу у лікування. 16 листопада 2016 року позивач подав заяву на звільнення, наполягаючи особисто в усному порядку у його звільненні за власним бажанням саме 16 листопада 2016 року. 17 листопада 2016 року позивач зявився на робочому місці з вимогою видати йому трудову книжку із записом про звільнення, що говорить про намір звільнитись не відпрацювавши два тижні, передбачені ст. 38 КЗпП України. Після цього на робочому місці не зявлявся, з наказом про звільнення ознайомитися відмовився. Також зазначив, що під час здійснення запису про звільнення позивача у його трудовій книжці було здійснено технічну помилку здійснено запис про звільнення позивача за угодою сторін відповідно до ст. 36 КЗпП України, хоча відповідно до наказу від 16 листопада 2016 року № 18 - К позивача звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Позивачу було направлено лист з проханням зявитися для виправлення запису в його трудовій книжці, але безрезультатно. Крім того, відшкодування моральної шкоди позивачем не доведено ніякими доказами. В матеріалах справи також наявні заяви начальника [PERSON] підприємства „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради, [PERSON], представника [PERSON] міської ради, [PERSON] про залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду у звязку з порушенням позивачем строку для звернення до суду (а.с. 51, 53). 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017 року (надалі - Закон № 2147-VIII), Розділом 2 якого внесено зміни до Цивільного Процесуального кодексу України та викладено його у новій редакції. Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2018 року відповідача [PERSON] підприємство „Муніципальна поліція [PERSON] міської ради замінено його правонаступником на [PERSON] підприємство „Муніципальна варта [PERSON] міської ради. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] підприємства «Муніципальна варта» [PERSON] міської ради, [PERSON], проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував у повному обсязі, посилався на обставини, викладені у запереченнях на позовну заяву. Представник Територіальної громади в особі [PERSON] міської ради - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю вимог. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 01 червня 2016 року наказом № 01-К [PERSON] було прийнято на посаду старшого інспектора Комунального підприємства «Муніципальна поліція» [PERSON] міської ради з 01 червня 2016 року з випробувальним терміном один місяць та посадовим окладом згідно штатного розпису підприємства (а.с. 71). 16 листопада 2016 року [PERSON] було написано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с. 74). 16 листопада 2016 року наказом № 18-К [PERSON] було звільнено з посади старшого інспектора Комунального підприємства «Муніципальна поліція» [PERSON] міської ради з 16 грудня 2016 року за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України (а.с.72), але в трудовій книжкі відповідачем була здійснена технічна помилка здійснено запис про звільнення позивача за угодою сторін, відповідно до ст. 36 КЗпП України (а.с. 7). Позивача було повідомлено про це та запропоновано зявитись за адресою [PERSON] підприємства «Муніципальна поліція» [PERSON] міської ради для виправлення у трудовій книжкі вказаної технічної помилки в записі про звільнення (а.с. 37), але позивач для виправлення у трудовій книжкі технічної помилки в записі про звільнення не з'явився. Надаючи оцінку правомірності звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства. У відповідності до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Аналізуючи вказану норму права, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач мав би право звільнити позивача [PERSON] саме з 16 листопада 2016 року, якщо позивач зазначив би в його заяві про звільнення про неможливість продовжувати роботу, поважні причини звільнення з роботи чи просив би звільнити його до закінчення двотижневого строку. Однак в заяві від 16 листопада 2016 року позивач [PERSON] не зазначив причин розірвання трудового договору в день написання заяви про звільнення, тобто з 16 листопада 2016 року та не просив звільнити його до закінчення двотижневого строку. В наказі про звільнення № 18-К від 16 листопада 2016 року причини звільнення [PERSON] з 16 листопада 2016 року за ст. 38 КЗпП України також відсутні. Приймаючи рішення про звільнення позивача [PERSON], відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Натомість відповідач, не маючи обґрунтованих підстав для звільнення [PERSON] з 16 листопада 2016 року, приймає рішення про його звільнення саме з цієї дати, чим порушує встановлений ст. 38 КЗпП України порядок звільнення працівника. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Будь яких доказів про існування домовленості про поважність причин звільнення в день написання заяви, матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо поновлення його на посаді старшого інспектора Комунального підприємства «Муніципальна варта» [PERSON] міської ради з 16 листопада 2016 року підлягають задоволенню, оскільки наказ № 18 К від 16 листопада 2016 року винесено без дотримання вимог передбачених ст. 38 КЗпП України, без зазначення поважних причин звільнення позивача. Вирішуючи питання в судовому засіданні про дотримання позивачем строків звернення з позовною заявою до суду, суд приходить до наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що наказ № 18-К про звільнення [PERSON] було винесено 16 листопада 2016 року, а на наступний день, 17 листопада 2016 року позивач [PERSON] отримав трудову книжку з відповідним записом. До суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди позивач [PERSON] звернувся 01 грудня 2016 року (а.с. 1), не порушивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП України. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі N 6-511цс16 розтлумачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. Згідно довідки [PERSON] підприємства «Муніципальна варта» [PERSON] міської ради від 07 грудня 2017 року середньомісячна заробітна плата позивача за 2016 рік становить 2779,00 грн., середньоденна заробітна плата в 2016 році становить 151,22 грн. (а.с. 109). Позивач [PERSON] звільнений 16 листопада 2016 року. Станом на день ухвалення рішення час вимушеного прогулу становить 349 робочих днів. Виходячи із цього сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу складає: 349 днів х 151,22 грн. = 52 775 грн. 78 коп., яка і підлягає стягненню. Таким чином, враховуючи та аналізуючи усі надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, з відповідача [PERSON] підприємства „Муніципальна варта [PERSON] міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 52 775 грн. 78 коп. (пятдесят дві тисячі сімсот сімдесят пять грн.) 78 коп., без утримання податку та інших платежів. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування морального збитку працівнику здійснюється у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, обговоривши питання про можливість задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди, дійшов висновку, що дійсно у зв'язку з тим, що було порушено конституційне право позивача на працю, він переніс моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, йому доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Тому виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до думки про необхідність часткового задоволення позовних щодо стягнення моральної шкоди в сумі 500,00 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та присудження стягнення середнього заробітку за один місяць, а саме у розмірі 2779, 00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів витрат, повязаних з підготовкою даної позовної заяви в розмірі 2000 грн., суд приходить до наступного. Позивачем [PERSON] не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат, повязаних з підготовкою даної позовної заяви, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial