Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначає, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Починаючи з 2001 року позивач зареєструвала у належному їй будинку відповідачів по справі, які були її родичами. Разом з тим, як вказує позивач, з 2013 року відповідачі, виїхали на роботу до Російської Федерації та на протязі тривалого часу не користуються цим житловим приміщенням, хоча продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою. Вказує, що реєстрація відповідачів за місцем проживання [PERSON] у належному їй будинку порушує права позивача як власника нерухомого майна та тягне за собою матеріальну шкоду, яка виражається в тому, що вона має постійно сплачувати комунальні послуги за осіб, які фактично в будинку не проживають. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] вимоги викладені у позовній заяві підтримав повністю, посилаючись на обставини позову. Додатково пояснив, що на протязі трьох років відповідачі проживають за межами України. На неодноразові звернення до них з приводу добровільного зняття з реєстрації, останній відповідали згодою та вказували що знімуться з реєстрації після повернення до України. Однак протягом тривалого часу відповідачі продовжують проживати за межами України, що позбавляє [PERSON] вирішити питання зняття їх з реєстраційного обліку в добровільному порядку. [PERSON] в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги з підстав, вказаних у позові, просила суд позов задовольнити, оскільки реєстрація відповідачів у належному їй житловому будинку порушує її права щодо вільного володіння та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Подали заяви про визнання позовних вимог у яких вказують, що не заперечують проти визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS] який на праві приватної власності належить [PERSON], але фактично в будинку не проживають з 2013 року з причини виїзду за кордон, що зокрема підтверджено довідкою Рівненської сільської ради Генічеського району Херсонської області №1178 від 04.11.2016 року, актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Перешкод відповідачам в користуванні будинком з боку позивача не відбувалося. Згідно ст.150 ЖК України - громадяни ,які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власність на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати і оренду, обмінювати, закладати, укладати та інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що відповідачі без поважних на то причин в зазначеному будинку не мешкають, тобто не використовують житло за цільовим призначенням - для проживання, і відповідно не реалізували своє право на проживання в будинку протягом встановленого законом строку, а тому згідно ст. 405 ЦК України втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Також судом визнається, що реєстрація відповідача в зазначеному будинку, створює перешкоди в користуванні позивачем власністю. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком позивача.

Outcome: approved