Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки боргу за договором позики, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги збільшила, збільшений позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що 20.03.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримала у власність 8 185 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була представлена розписка від 20.03.2014 року на суму 8185 доларів США, якою було підтверджено факт передачі позивачем відповідачу вказаної суми. За вказаним договором відповідач зобов'язалась повернути борг рівними частинами по 3000 грн. щомісячно до 20 числа кожного місяця, а також відсотки по курсу Приватбанку та УСБ, кінцевий розрахунок до 20.12.2014 року. Але до вказаної дати борг повернуто не було. Однак на вимогу позивача відповідачка грошові кошти не повернула, чим порушила умови договору позики. Тому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 216 297 грн. боргу договором позики, 103 745 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами, у відповідності до облікової ставки НБУ, 11 284 грн. 3% річних, 50 000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрат на правову допомогу, 3864 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що між позивачем та відповідачкою існували господарські відносини, за якими відповідач отримала в оренду від позивача певну площу нежитлового приміщення для здійснення роботи перукарні, сплачуючи йому орендну плату. При цьому договір оренди не укладався, документів про отримання [PERSON] орендної плати від [PERSON] не існує. Після чергового підвищення орендної плати відповідач не змогла сплатити обумовлену позивачем суму, тому останній змусив її під психологічним тиском написати боргову розписку на залишок орендної плати на суму 8185 доларів США. Стверджують, що ніякої позики відповідач у позивача не брала, а він в свою чергу грошових коштів за договором позики їй не передавав. За таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 20.03.2014 року відповідачка [PERSON] отримала в позику грошові кошти у сумі 8 185 доларів США від позивача [PERSON] та зобов'язалась повернути борг рівними частинами по 3000 грн. щомісячно до 20 числа кожного місяця, а також відсотки по курсу Приватбанку та УСБ, кінцевий розрахунок до 20.12.2014 року, що підтверджується розпискою написаною власноруч нею (а.с.12). Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ст.525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Допитані у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що 20.03.2014 року до салону краси приїхав [PERSON] і сказав [PERSON], щоб остання сплатила йому суму за оренду приміщення або написала розписку про отримання в борг суми грошових коштів (а.с.55-56). Однак суд вказані показання не може покласти в основу рішення, так як зазначені свідки не бачили моменту написання відповідачкою розписки та передачі позикових коштів. Таким чином, оскільки відповідачка [PERSON] не надала доказів суду про психологічний тиск на неї з боку позивача 20.03.2014 року перед написанням розписки, при цьому вона ні до, ні після її написання до правоохоронних органів з заявами щодо неправомірних дій позивача не зверталась, особисто розуміючи наслідки написання такої розписки, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] позичила зазначену суму саме у [PERSON] 20.03.2014 року, а не повернувши її до 20.12.2014 року, вказана сума підлягає стягненню у судовому порядку з відповідачки на користь позивача. Як зазначає ч.1, ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що „Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Ствердження відповідачки та її представника про те, що [PERSON] не отримувала кошти від позивача, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються описаним вище змістом Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як передбачає ч.1, ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На момент звернення до суду заборгованість відповідачки перед позивачем складає 216 297 грн., яка складається з 8 185 доларів США (еквівалент по курсу НБУ - 1 долар = 26,426 грн.). Аналізуючи докази, зібрані по справі, суд приходить до висновку, що оскільки позивач, надавши договір позики у вигляді розписки, виконав зі свого боку умови договору позики від 20.03.2014 року, а відповідачка, отримавши вказану суму не повернула їх позивачу у вказаний строк, тому зазначений розмір 216 297 грн. підлягає стягненню у судовому порядку. У відповідності до п.1, ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. За приписами ч.1-2, ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки відповідач не сплатила позивачу суми боргу за договором позики, тому з неї на користь [PERSON] необхідно стягнути 103 745 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, виходячи із розміру облікової ставки Національного Банку України. За змістом до ч.2, ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На вимогу позивача відповідачка грошові кошти не повернула, чим порушила умови договору позики, і за таких обставин з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 3% річних за прострочення сплати позики, що становлять 11 284 грн. Як наголошує ч.1, ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини нанесення позивачу відповідачем моральної шкоди за даних правовідносин, тому в задоволенні частини позову про стягнення 50 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. Суд також відмовляє позивачу у задоволенні стягнення 5000 грн. правової допомоги, оскільки ні ним, ні його представником не надано розрахунку розміру такої допомоги згідно чинного законодавства. Згідно ст.88 ЦПК України оскільки задоволено позов судом частково, тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 3 313 грн. 26 коп. судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог, в решті суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, необхідно відмовити.

Outcome: partial