Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

06.11.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору укладеного 11.08.2008 року між відповідачем та позивачкою за номером 06-54-aisp-2008. В обґрунтування позивач посилалась на те, що вона повністю виконала свої зобовязання, щодо повернення кредитних коштів та, що пункти договору 4.6, 4.7, 4.8, 6.1, 7.10 мають бути визнаними недійсними з підстав їх невідповідності умов спірного договору, у звязку із незаконним збільшенням процентної ставки, нарахуванням пені з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення, несправедливістю умов, які не мають бути включені до договору, зокрема, умов договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, з якими вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] в судових засіданнях та у відповіді на відзив зазначив, що зазначені пункти кредитного договору суперечать вимогам чинного законодавства, містять несправедливі умови, що в свою чергу порушує баланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, визначає непропорційно велику суми компенсації у разі невиконання з будь-яких причин зобовязань, перевищує розумні межі за послуги та не відповідає передбаченим ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складових конституційного принципу верховенства права. В ході судового розгляду позивачка уточнивши позовні вимоги, також просила додатково визнати недійсним п. 5.2 кредитного договору. Представник відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що перед укладенням сторонами кредитного договору Банк надав в повному обсязі необхідну інформацію, сторони узгодили всі істотні умови договору, річну відсоткову ставку, випадки її підвищення, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позивачка засвідчила договір своїм підписом, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі. Окрім того, відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязана була застрахувати на весь період дії цього договору предмет застави на користь банку на умовах погоджених із банком, оскільки це зобовязання виконане не було, виникла заборгованість по кредиту в розмірі 314 242,53 гривень, строкова заборгованість по відсоткам 1450,47 гривень, прострочена заборгованість по відсотком 35 425,93 гривень та пеня за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту 156 961,57 гривень. Загальна заборгованість, яка виникла за рахунок підвищення відсоткової ставки внаслідок невиконання позичальником зобовязань щодо страхування заставного майна, а саме транспортного засобу, яке належить на праві приватної власності [PERSON], становила 214 242,53 гривень. На момент укладення кредитного договору позивачка не навила жодних зауважень, щодо змісту цього правочину, протягом дії кредитного договору виконувала свої обовязки із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Також представником відповідача надано до суду клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ухвали Новокаховського міського суду Херсонської області від 27.11.2017 року залучена судом третя особа державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів ГУ Держспожив служби в Херсонській області, представник якої [PERSON] в судовому засіданні підтримала думку позивачки, надавши до суду висновок, в якому зазначила про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача, посилаючись на ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої збільшення процентної ставки можливо тільки в разі письмового повідомлення позичальника протягом 7 календарних днів, вважаючи несправедливим положення п. 6.1, яке містить умову про зміни у витратах, зокрема щодо сплати непропорційно великої суми компенсації в разі невиконання позичальником зобовязань за договором, у звязку із чим вважає,що зазначені умови свідчать про наявність підстав зробити висновки щодо визнання окремих пунктів договору від 11.08.2008 року № 06-54-AISP-2008, а саме п.п. 4.6,4.7,4.8,5.2,6.1,7.10 недійсними. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, оцінивши надані в ході судового розгляду докази по справі, судом встановлено наступні обставини по справі та відповідні їм правовідносини. 11.07.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір за № 06-54-aisp-2008. Відповідно до вищевказаного договору банк надав позичальникові споживчий кредит у сумі 16947,00 доларів США, строк повернення даних коштів був визначений в укладеному договорі. За користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 13,8 відсотків річних протягом першого фактичного року кредитування, 13,3 % протягом другого року кредитування, 13,0 % протягом третього, 12,8 % протягом четвертого, 12,4 % протягом пятого, 11,4 % протягом шостого, 8,8 % протягом сьомого року кредитування. Забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є договір застави транспортного засобу належного позивачці, а саме: автомобілю SKODAFABIANEWр/н ВТ7434АК 2008 року випуску. [PERSON] погодилася на умови надання кредиту звернувшись із письмовою заявою на його отримання, та яку власноруч підписала. На час укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішньої волі, що підтверджується власноручними підписами та скріпленням печаткою. Уклавши договір, позивачка прийняла усі його вимоги, в тому числі щодо розміру відсоткової ставки, валюти кредиту, а також будучи дієздатною особою мала чітке розуміння наслідків своїх дій. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 12.03.2018 року підтвердила той факт, що саме не виконання позичальником пункту договору, щодо страхування предмета застави в обраній кредитодавцем страховій компанії ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега» стало підставою для застосування підвищеної процентної ставки. Будь яких претензій, щодо своєчасного та належного виконання [PERSON] своїх кредитних зобовязань у банку немає. Представником позивача [PERSON] в судовому засідання надані копії квитанцій, оригінали, яких судом оглянуті, та які підтверджують виконання [PERSON] своїх зобовязань по поверненню кредиту та сплаті відсотків. Проте, вони не свідчать про не відповідність оспорюванних умов укладених між сторонами договору вимогам закону саме на момент укладення даного договору, а стосується його виконання. Пунктом 5.2 вищевказаного кредитного договору передбачено, що зобовязання позичальника застрахувати на весь період дії цього договору предмету застави на користь банку на умовах погоджених із банком. При цьому позичальник зобовязаний щорічно укладати на кожний наступний рік кредитування договори страхування предмету застави на користь банку на погоджених з ним умовах. Пунктом 7.10 кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязується протягом періоду кредитування здійснювати страхування предмету застави у ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега», або за окремою згодою банка у іншого страховика, особу якого позичальник зобовязаний попередньо письмово погодити із банком. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання вимог щодо страхування заставного автомобіля в строк, банк має право вимагати дострокового розірвання кредитного договору, а позичальник зобовязаний у строк не більше трьох банківських днів з моменту отримання вимоги Банку здійснити повне погашення заборгованості перед банком, у тому числі нарахованих процентів та кредитних ресурсів отриманих згідно договору, а також сплатити штраф у розмірі 30% від суми кредитних ресурсів наданих за цим договором. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог фізичної чи юридичної особи і на підставі доказів сторін. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Конкретний зміст кредитного договору і перелік усіх його істотних умов визначені за згодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою, третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладанні кредитного договору сторонами були дотримані усі вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, які встановлені ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі свої відносини, які не врегульовані актами цивільного законодавства на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 , 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів». Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості. За змістом частин п'ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 11 ЗУ « Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення договору вбачається, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно якими: споживач зобовязаний під час укладання договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладання такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості для споживача. Тому суд дійшов висновку, що в даному випадку умови кредитного договору про страхування предмету застави виключно в обраній кредитодавцем ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега» без права позичальнику самостійно обрати іншого страховика свідчать про не справедливість таких положень правочину в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» а тому доводи позивача, щодо незаконності таких умов договору суд визнає обґрунтованими. Судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Держпродспожив служба у Херсонській області про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору є обгрунтованими, проте представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, у звязку з чим дана позовна заява не може бути задоволеною. Відповідно до ст. 256. ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання субєктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом уставноленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція ( пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав , а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо. Позивач повинен довести також той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із розясненнями викладеними в абз. 3 п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, положеннями ЦК України визначено, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Отже враховуючи вищевикладене, наявність клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за можливе застосувати в даному випадку строк позовної давності, оскільки в судовому засіданні представником позивача [PERSON]В не доведено поважних причин його пропуску, а отже з урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з позивачки слід стягнути судові витрати на користь держави у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved