Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

21.07.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, обгрунтовуючи позовні вимоги, тим, що після смерті її матері [PERSON] залишилось спадкове майно, а відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності на нерухоме майно у спадкодавця, позбавляє позивача, як спадкоємця за заповітом можливості відповідно до вимог чинного законодавства оформити свої спадкові права на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], що і стало підставою для звернення до суду. В судове засідання позивач не з'явився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника не заперечуючи проти задоволення заявлених вимог. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника не заперечуючи проти задоволення заявлених вимог. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], мати позивачки, що підтверджується витягом свідоцтвом про смерть , свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про народження, копії яких долучені до позовної заяви (а.с. 4, 6, 7, 8). Як встановлено, після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], (розташованого на неприватизованій земельній ділянці Державного фонду), що належало померлій та підтверджується довідкою Абазівської сільської ради Полтавського району №504/02-25 від 26.06.2014 року (а.с.12). В порядку статей 534,542 ЦК УРСР в редакції 1963 року, позивач являється спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON], посвідченим 29.10.1984 Супрунівською сільською радою Полтавського району та області за реєстровим номером 73 (а.с. 5). Згідно довідки Полтавської районної державної нотаріальної контори №02-14/1769 від 01.07.2014 року, встановлено, що за заявою [PERSON] про прийняття спадщини в порядку статей 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року після померлої [PERSON] була заведена спадкова справа№455/1997 (а.с.9), Окрім того встановлено, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої матері [PERSON], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно роз"яснення Пленум Вищого спеціального суду України у п.3.1 Листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" вбачається, що в контексті Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, записи у негосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В зв'язку з повним визнанням позову відповідачем та на підставі п. 24 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, суд вважає за можливе обмежитись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 392, 1218, 1220 1223, 1258, 1262, 1270, 1297 ЦК України, 529, 549 ЦК УРСР , п. 24 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року,

Outcome: approved