Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.12.2010 року, а саме: 246,89 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 104420,41 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 2719,27 гривень - пеня; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 5369,33 - штраф (процентна складова), а всього 113255,90 гривень, а також судовий збір у розмірі 2102,00 гривень. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] звернулася до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 23.12.2010 року. При підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку", склала між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою [PERSON] підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначен6ий у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу було надано у користування кредитну карту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 500 гривень. Щодо встановленя та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважається простроченими. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості [PERSON] станом на 28.04.2020 року має заборгованість - 113255,90 гривень. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 15.06.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, а також щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача в судове засідання не з"явився, про день, місце і час судового засідання позивач та представник повідомлені належним чином. Через канцелярію суду подали заяву, в якій просять розгляд справи проводити у відсутність представника, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засдання не з"явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог чинного законодавства. 15.07.2020 року [PERSON] подала до суду клопотання, яке за своє суттю є фактично відзивом на позовну заяву, та пояснила, що вона 23.12.2010 року звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання соціальної картки, при цьому їй працівники банку навязали кредитну картку, на що вона погодилась. При отриманні кредитної картки вона не була ознайомлена з тарифами та умовами кредитування. Після закінчення терміну дії картки, вона не знала про існування заборгованість по кредитній картці, тк як вважала, що кредитна заборгованість відсутня. Про існування заборгованості банк її не повідомляв, тому вона не знала, що у неї є заборгованість в сумі 253,89 гривень. В 2013 році строк дії картки закінчився, тому позивачка вважає, що строк дії кредитного договору закінчився і не є дійсним. Вона не визнає позовні вимоги в частині вимог: - 104420,41 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 2719,27 гривень - нарахованої пеня; 500,00 гривень - штрафу (фіксована частина); 5369,33 - штрафу (процентна складова). 246,89 гривень (заборгованість за тілом кредита) вона визнає та готова розрахуватися з банком. В решті позовних вимог просить суд відмовити. Також просить розгляд справи провести у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами статей 526, 527, 530, 536, 546, 550, 610-611, 625, 629, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Судом установлено, що 23.12.2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] , укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого останння отримала кредит із початковим кредитним лімітом шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.14). Як вбачається зі змісту анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 23.12.2010 року, до вказаної заяви банком внесено наступне: "Я згоден(-на) з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився(-лася) і згоден(-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді". Будь яких інших документів, які підписані [PERSON] при укладанні вказаного вище договору про надання банківських послуг, позивачем суду не надано. Банк, звертаючись до суду з позовом, надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 ( а.с. 40). З врахуванням того, що відповідач визнає факт отримання кредиту, суд вважає, що наданих позивачем доказів, зокрема анкети-заяви від 23.12.2010 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка підписана [PERSON] (а.с.14), розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 5-13), достатньо для того, щоб суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] отримала кредит, користувалася кредитними грошовими коштами та сплачувала заборгованість. Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28.04.2020 року становить 113255,90 гривень, з яких: 246,89 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 104420,41 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 2719,27 гривень - нарахована пеня; 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 5369,33 - штраф (процентна складова). Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює суб"єкт підприємницької діяльності (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається із матеріалів справи, зокрема заяви позичальника [PERSON] від 23.12.2010 року процентна ставка у ній не визначена, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також відсутні будь-які істотні умови договору. АТ КБ "Приватбанк", пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.12.2010 року, посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" - "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2020 року № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору, якими визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з тарифів та Витяг з Умов і правил зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент укладання кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов і правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови і правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з тарифів та Витяг з умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд зазначає, що позивач, надаючи обгрунтовуючи належність Умов і правил банківських послуг не надав доказів, що саме надана ним редакція діяла на момент укладення договору. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та інших умов. Такого висновку суд дійшов з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відтак у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості по прострочених відсотках в розмірі 104420,41 гривень, пені в розмірі 2719,27 гривень, штрафів в розмірі 500 гривень та 5369,33 гривень, необхідно відмовити. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 23.12.2010 року у вигляді заяви-анкети вбачається, що він не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, які підлягають захисту шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 246,89 гривень. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 246,89 гривень. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial