Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

25 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СУХА БАЛКА» (далі - Відповідач) про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві в розмірі 170 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 21.02.1996 року був прийнятий підземним гірником 2-го розряду на дільницю 20 шахти «Ювілейна» рудника «СУХА БАЛКА» з повним робочим днем в підземних умовах. ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», а наразі Приватне акціонерне товариство «Суха Балка», з 16.08.1996 року був переведений підземним прохідником 4-го розряду на дільницю №20 відповідача з повним робочим днем в підземних умовах. 20.12.1997 року на дільниці №20 шахти «Ювілейна» відповідача - «штрек скрепировани №1, блок 242-250 залежи «42-46» горизонта 970 метра» з ним у віці 24 років стався нещасний випадок, про що було складено акт про нещасний випадок №46 від 23.12.1997 року, затверджений власником підприємства 25.12.1997 року. Внаслідок нещасного випадку отримав «тяжелую контузию, проникающее роговино- лимбальное ранение, выпадение радужки, отрыв радужки у корня, гифема, гемофтальм, травматическая катаракта, ОД - инородное тело роговицы, травматический хориоретиниг». Висновком офтальмологічної МСЕК від 16.04.1998 року йому було первинно встановлено - 50 % втрати професійної працездатності в зв'язку з нещасним випадком на виробництві, а в подальшому - вже 60 % втрати професійної працездатності при повторному освідуванні та третю групу інвалідності. Вказаний нещасний випадок докорінно змінив його життя та фактично «спотворив» зовнішність у віці 24 років. Крім того, після отриманої травми з 05.05.1998 року, був переведений з престижної професії прохідника на менш оплачувану - на дільницю №44 відповідача учнем машиніста по пранню спецодягу, з 29.04.1999 року - переведений на дільницю №44 відповідача - машиністом по пранню спецодягу, та 11.09.1999 року був звільнений за власним бажанням. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійний дискомфорт і комплекс неповноцінності, не може влаштуватися на достойну роботу, щоб повноцінно утримувати свою родину, погіршення зору дуже негативно впливає на його життя та він ніколи не зможе повернутися до нормального ритму життя, почуватися здоровою людиною. Ухвалою від 26 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному провадженні на 23.07.2018 року. 13 липня 2018 року судом отримано відзив відповідача на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог, представник вказала, що вина відповідача у настанні нещасного випадку, який стався з позивачем та наявність моральної шкоди, не доведені, просить у позові відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові заяви сторін по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював з 21.02.1996 року підземним гірником 2-го розряду на дільниці 20 шахти «Ювілейна» рудника «СУХА БАЛКА» з повним робочим днем в підземних умовах (згодом перетворене на ВАТ «СУХА БАЛКА», ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», на сьогодні Приватне акціонерне товариство «СУХА БАЛКА»), з 16.08.1996 року був переведений підземним прохідником 4-го розряду на дільницю №20 відповідача з повним робочим днем в підземних умовах. З 05.05.1998 року був переведений на дільницю №44 відповідача учнем машиніста по пранню спецодягу, з 29.04.1999 року - переведений на дільницю №44 відповідача - машиністом по пранню спецодягу, та 1 1.09.1999 року звільнений за власним бажанням (трудова книжка а.с. 12,13). 20.12.1997 року з позивачем стався нещасний випадок на підприємстві, де він отримав травму «тяжелую контузию, проникающее роговино- лимбальное ранение, выпадение радужки, отрыв радужки у корня, гифема, гемофтальм, травматическая катаракта, ОД - инородное тело роговицы, травматический хориоретиниг», було складено Акт 46 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, який стався з [PERSON] під час виконання робіт на дільниці №20 шахти «Ювілейна» - «штрек скрепировани №1, блок 242-250 залежи «42-46» горизонта 970 метра». Пунктом 11.3. цього Акту визначено, що основною причиною настання нещасного випадку є порушення вимог безпеки при експлуатації обладнання, виражене у з'єднання відрізків рукавів без страхових пристосувань (а.с. 8, зворотній бік). Згідно копії Довідки офтальмологічної МСЕК від 16.04.1998 року позивачу первинно встановлено - 50 % втрати професійної працездатності в зв'язку з нещасним випадком на виробництві, а в подальшому - вже 60 % втрати професійної працездатності при повторному освідуванні та третю групу інвалідності (а.с.10,11). Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила). У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (п. 11 Правил зі змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року № 110). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Саме до таких висновків зводяться правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах №6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-188цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-24цс15 від 18 березня 2015 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з отриманням професійних захворювань позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 60%, який встановлено безстроково та третю групу інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 60%, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, яке є неможливим в силу втрати ока позивачем, стаж роботи позивача та вважає, що стягненню підлягає сума, з урахуванням ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у розмірі 18615, 00 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial