Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду 27.05.2013 року із позовною заявою в якій просить зобов'язати Громадську організацію «Самоохоронна гаражна стоянка «Суворовська» повернути членські внески за період з 2000 року по 2007 рік в сумі - 1104,00 грн. та суму сплаченого судового збору 230,00 грн., обгрунтовуючи вимоги тим, що він з 28 червня 1999 року є членом «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА» та власником гаражу [NUMBER], який знаходиться на земельній ділянці, наданій у користування відповідачу. Згідно пункту 3.4.2 чинного Статуту «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА» позивач на протязі усього часу свого членства регулярно, своєчасно та у повному обсязі сплачував членські внески, розмір яких доводився до нього керівництвом відповідача. Однак, не всі члени «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА» сплачували членські внески, називаючи їх сплату у розмірі, який доводився до них керівництвом «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА», безпідставною та незаконною. Як стало відомо позивачеві, відповідач звернувся до суду з кількома позовними заявами, в яких прохали стягнути заборгованість за несплаченими членськими внесками з тих членів «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА», які їх не сплачують. Згідно судових рішень, які були постановлені за наслідками розгляду даних позовних заяв, у задоволенні усіх позовних вимог про стягнення заборгованості за несплаченими членськими внесками було відмовлено. Мотивуючи свої рішення, суди наголошували на тому, що чинний Статут «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА» не передбачає порядку встановлення членських внесків, а тому, згідно статті 15 Закону України «Про кооперацію», визначення розмірів членських внесків належить до виключної компетенції вищого органу управління «Громадської організації «Самоохоронна гаражна стоянка «СУВОРОВСЬКА» - загальних зборів її членів, яке до цього часу не прийнято. На підставі цього позивачем було підраховано суму безпідставно стягнутих з нього членських внесків за період з 2000 по 2007 роки, що склало 1104 гривні 00 коп. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що відповідач діяв згідно діючого законодавства та в межах статуту, позивачем сплачувались внески у добровільному порядку. Також представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, при цьому аналогічні заяви містяться в матеріалах справи за підписом голови правління та начальника стоянки (а.с.26, 38-41). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовн задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що Громадська Організація СГС «Суворовська» на підставі паспорту платного об'єкту зберігання чи тимчасового відстою транспортних засобів у м.Одесі №0/631, що виданий Виконавчим комітетом Одеської міської ради та акту відбору та дослідження земельної ділянки від 19.12.2001 року, користується земельною ділянкою загальною площею 3 га., яка розташована за адресою: м.Одеса, вул.Мелітопольська, 19. Відповідно до п. 1.2. Статуту, ГО СГС «Суворовська», - це добровільне об'єднання громадян, створене для задоволення своїх інтересів по збереженню приватних транспортних засобів, захисту своїх прав, а також з метою організації та координації загальної діяльності членів організації по експлуатації і обслуговуванню автостоянки. Відповідач являється членом ГО СГС „Суворовська" та на автостоянці з 28 червня 1999 року, де зберігається належний йому металевий гараж під [NUMBER], встановлений на території СГС «Суворовська», у 2000-2007 роках постійно у добровільному порядку сплачував членські внески, їх загальний розмір за вказані роки становить 1104 гривні 00 копійок, що сторонами не оспорювалось. З 2008 року позивач припинив оплату коштів та по цей час внески не сплачує. Згідно ст.1 Закону України «Про об'єднання громадян» №2460-12 від 16.06.1992 року, об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод та визнається громадською організацією. Відповідно до п.3.4.2. член Статуту Громадської організації „Самоохоронна стоянка „Суворовська" зобов'язаний своєчасно, до 25 числа кожного місяця, сплачувати членські внески. Статут Громадської Організації СГС «Суворовська» не визначає порядок та підставу визначення, зміну розміру членських внесків членів організації. За змістом діючої на час виникнення правовідносин ст. 6 Закону України «Про об'єднання громадян» №2260-ХП від 16.06.1992 року, всі основні питання діяльності об'єднань громадян повинні були вирішуватись на зборах всіх членів або представників членів об'єднання. Відповідно до ст. 15 Закону „Про кооперацію" від 2004 року (з наступними змінами) вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу, до компетенції яких належить визначення розмірів вступного і членських внесків та паїв. Рішення, щодо визначення розміру членських внесків, загальні збори Громадської Організації СГС «Суворовська» не приймали. Посилання відповідача на протокол правління щодо встановлення членських внесків, не може бути підставою для відмови у задоволення позовних вимог, оскільки загальні збори не делегували правлінню визначення розміру членських внесків. Відповідно до ст.15 Закону України «Про кооперацію» вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. Чергові загальні збори скликаються правлінням або головою кооперативу у разі потреби, але не рідше одного разу на рік. Про дату, місце, час проведення та порядок денний загальних зборів члени кооперативу повинні бути повідомлені не пізніше ніж за 10 днів до визначеного строку їх проведення. Позачергові загальні збори членів кооперативу скликаються також і на вимогу органу управління кооперативного об'єднання, членом якого вона є. Кожний член кооперативу чи його уповноважений має один голос, і це право не може бути передано іншій особі. Зазначені обставини встановлено рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, що набрали чинності, зокрема Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14.04.2011 року по справі №22-ц/1898-11, та згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що сплачені позивачем членські внески в сумі 1104,00 грн. за період з 2000 по 2007 роки є безпідставними, так як загальні збори це питання не вирішували. Положеннями ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстав, зобов'язана повернути потерпілому це майно незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Разом з тим, суд вважає за можливе задовольнити вимоги представника відповідача щодо застосування строку позовної давності з наступних підстав. Припинення з 2008 року сплати позивачем членських внесків, на думку суду, свідчить про ту обставину, що позивач розумів уже на той час про порушення свого права, однак до суду звернувся лише 27.05.2013 року після аналізу судової практики за іншими справами. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звертатися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом трирічного строку. Про причину пропуску строку позовної давності та про поновлення строку позовної давності позивач не заявляв, натомість представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Згідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що вимоги про стягнення безпідставно отриманих відповідачем коштів за 2000-й - 2003-й роки регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року, у відповідності до якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки (ст.71 ЦК УРСР). Статтями 74, 75 зазначеного кодексу передбачено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду незалежно від закінчення строку позовної давності, та позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. За таких обставин суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явлених позовних вимог щодо стягнення безпідставно отриманих коштів слід відмовити повністю у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Судовий збір сплачено при зверненні до суду.

Outcome: dismissed