Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з уточненим позовом про визнання договору удаваним, про визнання фактично укладеним договору довічного утримання, про визнання недійсним договору дарування та про скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову покликається на те, що вказана частка квартири за адресою: [ADDRESS] належала йому на праві власності, у вказаній квартирі він проживав один, проте, часто хворів та потребував догляду. Відповідач запропонував йому здійснення такого догляду та забезпечення харчуванням, на що він погодився та 24.05.2006р. уклав із відповідачем договір, тексту якого не читав, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Тривалий час відповідач сумлінно виконував свої обов'язки, однак, з початку червня 2011р. припинив забезпечувати його доглядом та харчуванням і виїхав у Росію. Після цього, він у нотаріальній конторі дізнався, що між ним та відповідачем було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Відповідач подарував квартиру за адресою: [ADDRESS] своїй дочці [PERSON]. Враховуючи те, що він неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, вік, стан здоров'я, потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування та продовження проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо, вважає, що договір дарування від 24 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., є удаваним, що 24.05.2006 року між ним та [PERSON] був фактично укладений договір довічного утримання; що необхідно визнати недійсним договір дарування від 25.05.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Магировською О.В., реєстр.№2084 та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Просив вимоги задоволити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що у липні 2011р. між позивачем та відповідачем виник конфлікт, оскільки останній не впустив позивача у квартиру та відмовився дати йому ключі від неї, незважаючи на те, що він зареєстрований в квартирі та має право у ній проживати. Строк давності звернення до суду з цим позовом позивач не пропустив, оскільки дізнався, що його права порушені в червні 2011р, з цього часу через суд намагається поновити свої права через суд. Просять врахувати, що позивач іншого житла немає та позов задоволити. Представники відповідачів позов не визнали та пояснили, що позивач не проживає у спірній квартирі з часу одруження із [PERSON], з 18.07.1992р.. У 2006р. позивач ініціював питання дарування своєї частки відповідачу [PERSON], який є його сином, мотивуючи тим, що він має житло у своєї дружини, та щоб у випадку його смерті між його дружиною та сином не виникало жодних спорів. Помилитись щодо природи договору позивач не міг з огляду на те, що йому достеменно було відомо, що відповідач із дружиною із 2004р. постійно проживають у Росії, відтак, відповідач не зміг би виконувати умови договору довічного утримання. За період 2006-2009рр. відповідач приїжджав до Львова із періодичністю раз в квартал, а в подальшому раз у рік, однак, жодних вимог до нього з приводу невиконання умов договору позивач не заявляв, що свідчить про те, що позивач розумів який договір ним укладений. Відтак, твердження позивача про те, що він помилявся щодо того, який договір укладається не відповідає дійсності. Просять врахувати зазначені обставини, а також пропуск позивачем строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову . Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов не визнали, враховуючи права неповнолітньої [PERSON]. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд обирає спосіб захисту свого права. Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що позивач з 18.07.1992р. перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та з часу одруження проживав та фактично проживає у належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS]. 24.05.2006 року позивачем укладено договір дарування, згідно якого він подарував відповідачу [PERSON], який є його сином, 1\\2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Тимків І.М., зареєстровано в реєстрі за №1646. Із змісту оспорюваного договору (п.10) вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз'яснено сторонам всі умови укладеного договору (ст.ст.717, 719, 720, 722 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (ст.334 Цивільного кодексу). Вказана частка належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 02.12.1996р. та договору від 18.05.2006р. про зміну форми власності із сумісної на часткову із визначенням за позивачем 1\\2 частки у спільній власності. На підставі договору дарування 30.05.2006р. за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. В липні 2011р між позивачем та відповідачем [PERSON] виник конфлікт після якого в них виник спор щодо квартири за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявленого позову про визнання зазначеного договору дарування квартири договором довічного утримання, позивач посилався на те, що вказаний правочин являється удаваним. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до приписів ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім цього, відповідно до вимог ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивачем [PERSON] та його представником не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, на які вони покликаються у позові. Пояснення Позивача [PERSON] та його представника не можуть використовуватися як засіб доказування, оскільки такі пояснення отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК України). Відтак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б були отримані та відповідали вимогам ст.ст. 57, 58, 59, 184 ЦПК України, які б свідчили про те, що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання, оскільки будь-які дані про те, що позивач помилився щодо природи укладеного договору відсутні. Той факт, що не отримуючи від відповідача жодного утримання та догляду, він не заявляв до нього жодних вимог, свідчить про його обізнаність щодо відсутності в укладеному ним договорі умов про здійснення відповідачем такого догляду. Крім того, викликає сумнів така помилка позивача з огляду на відсутність необхідності укладати із позивачем договір довічного утримання, з огляду на те, що в силу ст.ст.202, 203 Сімейного кодексу України повнолітні діти зобов'язані утримувати непрацездатних батьків та брати участь у додаткових витратах на них. Відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 ЦПК України, аналізуючи подані сторонами докази та з огляду на відсутність даних про помилку [PERSON] на час укладення договору дарування щодо обставин правочину, які мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Враховуючи те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, є усі підстави вважати, що поданий позов не було доведено, та такий є безпідставним. Натомість, належними та допустимими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи доведено наступні обставини. Так, вказаним позовом фактично оскаржується договір дарування 1/2 ідеальної частини квартири від 24.05.2006року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. Вказаний договір вже був предметом судового розгляду, а саме [PERSON] вже звертався до Сихівського районного суду м. Львова із позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. про визнання недійсним договору дарування - цивільна справа № 2-2642/11. В даній позовній заяві позивач покликався, як на підставу позову, на те, що він потребував догляду та укладаючи договір дарування вважав, що укладає договір довічного утримання. Вказував на те, що помилився в правових наслідках правочину. Також зазначав, що відповідачем [PERSON] спочатку виконувався договір довічного утримання, а з 2011 року, він припинив виконувати свої обов'язки. За наслідками розгляду вказаної вище цивільної справи рішенням Сихівським районного суду м. Львова від 20.02.2012 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні цього позову, судом було дано оцінку обставинам, на які покликається [PERSON], зокрема було встановлено, що позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснював, що жодного догляду та утримання відповідач [PERSON] йому фактично ніколи не надавав, однак він не заявляв до відповідача [PERSON] жодних вимог щодо надання такого утримання. Суд, за наслідками розгляду справи встановив відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки будь-які дані про те, що позивач помилився щодо природи укладеного договору відсутні. Той факт, що не отримуючи від відповідача жодного утримання та догляду, він не заявляв до нього жодних вимог, свідчить про його обізнаність щодо відсутності в укладеному ним договорі умов про здійснення відповідачем такого догляду. Крім цього, викликає сумнів така помилка позивача з огляду на відсутність необхідності укладати із позивачем договір довічного утримання з огляду на те, що в силу ст.ст. 202, 203 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати непрацездатних батьків та брати участь у додаткових витратах на них. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтверджують, що обставини, які підлягають доказуванню в даному спорі, оскільки свідчать лише про те, що позивач не повідомляв їм про намір здійснити дарування квартири та лише у 2011 році розповів про укладений договір, а не свідчать про те, що в момент укладення договору він помилявся щодо істотних обставин правочину, а показання свідка [PERSON], яка ствердила, що про дарування квартири їй повідомив сам позивач, свідчать про відсутність такої помилки. Відтак, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 11 ЦПК України, аналізуючи подані сторонами докази та з огляду на відсутність даних про помилку [PERSON] на час укладення договору дарування щодо обставин правочину, які мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку. 15.11.2012 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20.02.2012 року залишено без змін. Відхиляючи апеляцію [PERSON], апеляційний суд вказав, що судом встановлено, що 24.05.2006 р. позивач уклав договір дарування, згідно якого подарував відповідачу, який є його сином, 1/2частку квартири [ADDRESS]. Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1646. На час укладення договору позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та з часу одруження (1992 р.) проживав у належній їй квартирі [ADDRESS]. Встановлено, що після укладення договору дарування відповідач не надавав матеріальне утримання позивачу та позивач до нього таких вимог не пред'являв, з позовом про спонукання до виконання умов договору «довічного утримання» не звертався і лише після погіршення між сторонами стосунків звернувся до суду з даним позовом, а згодом - з позовом (до відповідача) про стягнення аліментів на своє утримання. Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд вірно виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення правочину він помилявся щодо істотних умов правочину, які вплинули на його волевиявлення і при відсутності яких такий би не був би укладений. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.12.2012 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження з мотивів того, що судами попередніх інстанцій вірно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини. Крім цього, в матеріалах даної цивільної справи є ухвала Сихівського районного суду м.Львова в складі головуючого судді Шашуріної Г.О., якою було відмовлено [PERSON] у відкритті провадження у справі за його позовом до [PERSON] в частині вимог щодо розірвання укладеного 24.05.2006 року у вигляді договору дарування 1/2 частини квартири, договір довічного утримання. Мотивуючи свою позицію суд зазначив, що 20.02.2012 року Сихівським районним судом м. Львова було ухвалено рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження по даній справі. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20.02.2012 року набрало законної сили. У позовній заяві [PERSON] предметом позовних вимог є договір дарування укладений 24.05.2006 року між [PERSON] та [PERSON] В одній із вимог позивач просить розірвати укладений 24.05.2006 року у вигляді договору дарування 1/2 частини квартири, договір довічного утримання. Фактично 24.05.2006 року між сторонами укладено договір дарування, цей договір не визнано договором довічного утримання. Відтак, оскільки є таке, що набрало законної сили постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав рішення суду, у відкритті провадження в частині вимог щодо розірвання укладеного 24.05.2006 року у вигляді договору дарування Уг частини квартири, договір довічного утримання по даній справі слід відмовити. Вказану ухвалу позивачем не оскаржувалось, а відтак така набрала законної сили. Посилання позивача на те, що при укладенні договору дарування була домовленість про догляд його відповідачем [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки з часу укладення договору з 2006 по 2011рр. пройшло більше чотирьох років, дій, спрямованих на надання будь-якої допомоги з боку [PERSON] для [PERSON] не встановлено та свідками не підтверджено, фактів звернень за той період до правоохоронних органів з приводу вищевказаної квартири також не надано. Матеріали справи, досліджені в судовому засіданні докази не містять підтвердження про наявність підстав для визнання договору дарування договором довічного утримання. Відмовляючи в задоволенні позову суд враховує також правову позицію Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15). При цьому, враховуючи наведене вище, суд вважає, що укладаючи договір дарування у 2006 році сторони мали повне уявлення як про предмет договору, та й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Про якісь інші обов'язки обдаровуваного [PERSON] щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру сторони не домовлялися. Відповідно до зазначених вище рішень судів з боку [PERSON], який вчинив зазначений правочин, помилок щодо обставин (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання), які мають істотне значення, судом не встановлено. Більше 9 років тому назад позивач був значно молодший за віком; за станом здоров'я він не потребував у догляду й сторонньої допомоги; позивач фактично передав спірну квартиру сину та не проживав в спірній квартирі після укладення договору дарування; на час розгляду справи він має право проживати у спірному житлі. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Магировською О.В., реєстр.№2084 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступних висновків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування 30.05.2006р. за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. 25.05.2015 року відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого він подарував [PERSON], яка є його донькою, квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Магировською О.В., реєстр.№2084. Статтею 182 Цивільного кодексу України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній державній реєстрації відповідним органом. За [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. А відтак, [PERSON] правомірно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 березня 2012 року набуто право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], яке у встановленому законом порядку зареєстровано за нею. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. А відтак, враховуючи те, що квартира за адресою: [ADDRESS] набута [PERSON] за договором дарування, у відповідача [PERSON], який був її власником та відповідно мав права її відчужувати, то й у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Магировською О.В., реєстр.№2084 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS], необхідно відмовити. На підставі ст.182, 229, 235, 328, 330, 388, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed