Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона є онукою [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). [INFO] її батько [PERSON] , а [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . Вищевказане майно належало [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок з належними йому приміщеннями від 29 квітня 1970 року. З метою оформлення спадкових прав на цей будинок, вона звернулася до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради для отримання дублікату свідоцтва про право власності. Проте листом №К-2947-01/10 від 18 жовтня 2019 року їй повідомлено про неможливість видачі такого дублікату. Крім того вказувала, що вона зверталася до Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, однак, Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації повідомило про неможливість видачі дублікату вищевказаного свідоцтва, а також про те, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] дійсно належав [PERSON] . В подальшому, 02 жовтня 2017 року вона звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Першої чернівецької державної нотаріальної контори. Разом з тим, постановою від 17 січня 2020 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем [PERSON] , оскільки є її онукою, та спадкує ту частку спадщини, яка б належала за законом її батькові, [PERSON] . Також посилалася на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2018 року по справі №725/1452/18, залишеним в силі постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду України від 28 серпня 2019 року встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона, [PERSON] . Посилаючись на вищевикладене, просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . У судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. При розгляді справи просив врахувати всі наявні у справі матеріали та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] (а.с. 11). Позивачка [PERSON] є онукою [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 вересня 2017 року (а.с. 12). При цьому, як убачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , оскільки є її онукою, та спадкує ту частку спадщини, яка б належала за законом її батькові, [PERSON] . Зокрема, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2018 року по справі №725/1452/18, залишеним в силі постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду України від 28 серпня 2019 року встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона, [PERSON] (а.с. 25-42). Після смерті бабусі позивачки [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . Вищевказане майно належало [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок з належними йому приміщеннями від 29 квітня 1970 року (а.с. 21). Так, відповідно до ст. 25 ЦК України в зв"язку із смертю фізичної особи припиняється і її правоздатність. Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із вимогами ст.ст.1268, 1269, 1270ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зокрема, з метою оформлення спадкових прав, 02 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Першої чернівецької державної нотаріальної контори (а.с. 13). Разом з тим, постановою від 17 січня 2020 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.24). Крім того, як убачається з матеріалів справи, з метою оформлення спадкових прав на вищевказаний будинок, позивачка зверталася до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради для отримання дублікату свідоцтва про право власності. Проте листом №К-2947-01/10 від 18 жовтня 2019 року їй повідомлено про неможливість видачі такого дублікату (а.с. 22). Також [PERSON] зверталася й до Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, однак, Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації повідомило про неможливість видачі дублікату вищевказаного свідоцтва, а також про те, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] дійсно належав [PERSON] (а.с.23). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач як підставу для визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування вказувала саме на втрату правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна та неможливістю у зв`язку із цим підтвердити право власності спадкодавця на нерухоме майно у будь-який інший спосіб, аніж за відповідним рішенням суду про визнання права власності, а тому просила визнати право власності на підставі ст. 392 ЦК України. Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Крім того, ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимогами ст. 392 ЦК України визначено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності й відповідно у таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Крім того, з урахуванням вищевказаних норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Також слід зазначити, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. При цьому, ст.1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Крім того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо спірного нерухомого майна. Крім того, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінета Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, не передбачено видачу дублікатів свідоцтв про право власності та реєстрація права власності за особою, що втратила правовстановлюючий документ. Відповідно до п.1ч.1ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових правна нерухоме майно. Згідно з частинами першою, другою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з-за відсутності у неї правовстановлюючого документу на нерухоме майно. За таких обставин, а також ураховуючи те, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , однак позбавлена можливості оформити спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, поданий нею позов, ураховуючи відсутність заперечення з боку відповідача, підлягає до задоволення, а тому наявні усі підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем доведено, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом спадкового нерухомого майна. З огляду на вказане, суд, виходячи з вищевикладеного та оцінивши надані позивачами докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, та вважає за можливе визнати за нею право власності на майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а саме на будинок [ADDRESS] .

Outcome: approved