Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на багаторазовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 2011 р. по 2015 р. З 2012р. позивач не проживає з відповідачем. 28 квітня 2015 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] Під час розгляду справи про розірвання шлюбу 3 квітня 2015 року в газету «Урядовий кур'єр» було розміщено оголошення про пошук відповідача. Але відповідач на засідання не з'явився і справа була розглянута в його відсутність. Після розірвання шлюбу з відповідачем донька, [PERSON], 2015 року народження, проживає постійно з Позивачем. При цьому дитина знаходиться на повному утриманні Позивача. Відповідач у вихованні та догляді за дитиною участі не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач від сплати аліментів ухиляється. Фактично відповідач відсторонився від виховання дитини. Водночас, донька позивача, часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, необхідні якісне медичне обслуговування, проходження обстеження, яке можна отримати виключно на території, яка контролюється державою Україна та за кордоном. Крім того, періодичне перебування дитини в Україні та в іноземних державах вочевидь сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Більш того, позитивно відзначиться на її психіці та надасть можливість зберегти життя. З'ясувати місцезнаходження відповідача, та знайти зв'язок з ним не представляється можливим. В останній раз Позивач бачився з відповідачем у лютому 2012 року. Від знайомих відповідача відомо тільки те, що він деякий час знаходився на території Азербайджану. Більше про його місцезнаходження нема ніяких відомостей. Фактично відсутність відповідача перешкоджає Позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Від відповідача не представляється можливим отримати у встановленому законодавством України порядку дозвіл на багаторазовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та багаторазовий виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON] у супроводі її матері, [PERSON] Така позиція відповідача, який є батьком неповнолітньої [PERSON], шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Його бездіяльність порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на відсутність інтересу до життя та розвитку дитини з боку її батька - [PERSON]. На даний момент неповнолітня дитина, [PERSON], проживає разом з Позивачем у Донецьку, в районі проведення антитерористичної операції на неконтрольованій території України. Позивачка просить суд надати дозвіл її доньці на багаторазовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька. Позивачка до судового засідання не з'явилась, в позовній заяві зазначила, що просить справу розглядати без її участі, та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до паспорту громадянина України [NUMBER] [PERSON], [INFO],зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-6). [PERSON] народилась [INFO] у місті Донецьк, батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 16.07.2011 року (а.с.9). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] від 28.04.2015 року розірвано (а.с.10). Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, та положення ч. 3 ст. 11 Закону України ""Про охорону дитинства", за якою батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Згідно із пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Частиною 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу Виходячи із встановлених фактів, саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і на самозахист своєї дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду/виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України, а тільки встановлено особливий порядок перетинання лінії зіткнення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки в цієї частині, оскільки неможливо на даний час передбачати, що батько дитини не надасть дозволу і в майбутньому, тому дозвіл на три роки є доцільним. Щодо позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звіко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак позовні вимоги позивачки в цій частині не підтверджені жодним доказом, бо позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну. Надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу, а дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Ухвалюючи рішення щодо вимог в цій частині позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, довгий час участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Тому суд приходить до висновку про те, що в цій частині позовні вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial