Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 16939,20 доларів США, посилаючись на те, що 18.08.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №MRIPGK00430069, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у сумі 28 375 доларів США на строк до 17 серпня 2020р., зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 18 вересня 2005 року з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] й між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до умов яких [PERSON], [PERSON] зобов'язалися в разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, комісії, пені та інші платежі, передбачені кредитним договором. У відповідності до п.4 договорів боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банк виконав свої зобов'язання повністю та в строки встановлені кредитним договором видав позичальнику кредит на суму 28\~375 доларів США. Проте, позичальник свої зобов'язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 05.03.2015р. позичальник має заборгованість по кредиту на загальну суму 16939,20 доларів США, яка складається з наступного: 15585,92 доларів США заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. У червні 2015р. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» порушило норми Закону України "Про захист прав споживачів" та норми валютного законодавства України, що виразилось в наданні кредиту в іноземній валюті. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що отримав кредит у ПАТ КБ «Приватбанк» на споживчі цілі, однак ані до укладання кредитного договору, ані під час укладання кредитного договору, банком не було дотримано вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не була надана повна та достовірна інформація про сукупну повну вартість цього кредиту та всіх супутніх послуг, як банківських, так і третіх осіб. Банком не був наданий окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не наданий графік погашення кредиту, де б відображалась сума кредиту, сума процентів, та інших платежів за кредитним договором, що б споживачу було зрозуміло, яку суму потрібно щомісячно сплачувати і як [PERSON] буде розподіляти отримані від позичальника кошти щомісячно. [PERSON] в кредитному договорі не зазначено загальна вартість кредиту, яку споживач повинен сплатити протягом 15 років, з дати укладання кредитного договору до дати повернення, що є суттєвою умовою договору. [PERSON] не повідомив його, як позичальника про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе виключно споживач, що потягло укладання договору на невигідних для споживача умовах. Зазначав, що укладений кредитний договір містить умови, які значно погіршують його становище, як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України. Так, відповідач надавши кредит у доларах США порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету КМУ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Підпунктами В, Г п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій потребує індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Вважає, що використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, суперечить принципу справедливості, оскільки значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з відповідачем в разі настання певних подій. Відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.203,236,548,1054,1055 ЦК України, просить визнати в цілому недійсним кредитний договір №MRIPGK00430069 від 18.08.2005р. У серпні 2015р. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», вказуючи, що банком в односторонньому порядку було збільшено кредитну ставку за договором та те, що ПАТ КБ «Приватбанк» пропущено строки для пред'явлення вимог до поручителя. Посилаючись на ці обставини, [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким припинити договір поруки, а в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити. В жовтні 2015р. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», вказуючи, що банком в односторонньому порядку було збільшено кредитну ставку за договором та те, що ПАТ КБ «Приватбанк» пропущено строки для пред'явлення вимог до поручителя. Посилаючись на ці обставини, [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким припинити договір поруки, а в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги банку підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Крім того, надала письмові заперечення, в яких просила суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності до зустрічних позовів та вказала, що зустрічні позови необґрунтовані та не підлягають задоволенню. [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, заперечували проти задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» та наполягали на задоволенні своїх позовних вимог. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання також не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв про відкладання розгляду справи до суду не надходило. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, позови [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання, згідно статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За правилами ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з частинами 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням\~\~забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Судом встановлено, що 18.08.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №MRIPGK00430069, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 28 375 доларів США на строк до 17 серпня 2020р., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Відповідно до пункту 2.3.1 Кредитного договору банком в односторонньому порядку може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні курсу долару США до гривні більш ніж на 10% порівняно з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору. При цьому про збільшення та встановлення нового розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника за 20 днів до дати її збільшення. 18.09.2005 року з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] й між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до умов яких [PERSON] та [PERSON] поручилися перед кредитором за виконання [PERSON] його зобов'язань за кредитним договором №MRIPGK00430069 від 18.08.2005р., що був укладений між кредитором та боржником, у повному обсязі. У відповідності до п.4 договорів поруки боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У відповідності до п.13 договорів поруки зміни та доповнення до договору вносяться лише за згодою сторін в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди. З'ясовуючи обставини укладання цих договорів суд вважає, що при їх підготовці була допущена технічна помилка у визначені дати укладання кредитного договору: 18.09.2005р. замість 18.08.2005р., оскільки [PERSON] та [PERSON] не заперечували та особисто вказували, що поручилися перед кредитором за виконання [PERSON] його зобов'язань за кредитним договором №MRIPGK00430069. Вказане не перешкоджає вирішенню спорів по суті. Факт виконання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи. Таким чином, у судовому засідання встановлено, що позивач свої зобовязання за даним кредитним договором виконав. На підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Після отримання кредиту відповідач [PERSON] порушив зобовязання по кредитному договору, виконував свої зобовязання неналежним чином і станом на 05.03.2015 року розмір заборгованості за кредитним договором складає 16939,20 доларів США, яка складається з наступного: 15585,92 доларів США заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, відповідно до наданого позивачем розрахунку. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору банком 18.03.2015р. були направлені відповідачам за первісним позовом вимоги від 11.03.2015р. щодо погашення простроченої заборгованості за кредитом, які відповідачами не були виконані. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.\~ За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобовязальними відносинами, є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст.555 цього Кодексу). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання.\~ Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника. \~ Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~ Обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).\~ Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.\~ У разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).\~ Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.\~ Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. [PERSON] збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним;\~ відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.\~ Судом встановлено, що додаткових угод до кредитного договору про встановлення нових умов, які б призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів не укладалося. \~ У зв'язку з порушенням умов кредитного договору банком 18.03.2015р. були направлені відповідачам за первісним позовом вимоги від 11.03.2015р. щодо погашення простроченої заборгованості за кредитом, які відповідачами не були виконані. Судом встановлено, що договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цих договорів встановлено, що вони діють до припинення зобов'язань за кредитним договором. Матеріалами справи встановлено, що пред'явлена банком у березні 2015р. вимога до позичальника та поручителів про дострокове повернення частини позики останніми не виконана, та що банк пред'явив позов до цих же осіб в квітні 2015р., тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку, тому у даному випадку порука не припинилася Тому позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч.1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України було видано ПАТ КБ «Приватбанк» банківську ліцензію № 22 від 19 березня 1992 року та дозвіл №22-2 від 19 березня 1992 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", зокрема на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету, на який посилається відповідач (позивач) [PERSON], індивідуальні ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.\~\~Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. У якості підстави для визнання договору недійсним [PERSON] посилався також на порушення одного із принципів цивільно-правових відносин, принципу справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 1 ст. 1056 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань по договору. А тому доводи [PERSON] про те, що йому не було надано інформації щодо умов кредитування, суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору та додаткових угод [PERSON] був згодний з умовами договору. Відповідач (позивач) був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. Позивачем не доведено, що умови договору є несправедливими. За викладених обставин, судом встановлено відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому в даній частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч.ч.2-5 ст.267 ЦК України, заява\~\~про\~\~захист\~\~цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна\~\~давність\~\~застосовується\~\~судом\~\~лише\~\~за\~\~заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив\~\~позовної\~\~давності,\~\~про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд\~\~визнає\~\~поважними\~\~причини\~\~пропущення\~\~позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки судом встановлено відсутність у позивачів за зустрічними позовами права, яке підлягає судовому захисту, заява представника ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту. Розглядаючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, суд виходить з наступного. Як було встановлено судом, 18.08.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №MRIPGK00430069, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 28 375 доларів США на строк до 17 серпня 2020р., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 05.03.2015 року розмір заборгованості за кредитним договором складає 16939,20 доларів США, яка складається з наступного: 15585,92 доларів США заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, відповідно до наданого позивачем розрахунку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд бере за основу розрахунок відсотків, який був наданий ПАТ КБ «Приватбанк», і вважає, що він відповідає діючому законодавству. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому належним виконанням зобов'язань за Кредитним договором є оплата кредиту, відсотків, комісії в тому розмірі, в ті терміни, і в тій валюті, як було передбачено договором. Згідно п.1 ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Свої зобов'язання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів відповідач [PERSON] не виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість складає 16939,20 доларів США, яка підлягає стягненню. Відповідно до договорів поруки №MRIPGK00430069, укладених між банком та [PERSON] та [PERSON] відповідно, відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Зміст вказаної норми вбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак, така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч.3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов'язання, проте, в цьому випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується, оскільки поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, а тому не можна вважати поруку їхньою спільною відповідальністю. За таких обставин, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. Тобто в даному випадку ч. 3\~ст. 554 ЦК України застосована бути не може і поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено окремі договори поруки. Разом з тим, згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 1 ст. 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. У п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Позивач має ліцензію на право здійснювати операції з іноземною валютою та просив стягнути борг у валюті боргу - доларах США. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли з кредитного договору в іноземній валюті, у банку є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, то за узгодженням з положеннями ч. 2 ст. 533 ЦК України борг необхідно стягувати саме в доларах США. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. в рівних частках, по 1218 грн. з кожного. На підставі ст.ст. 192, 533, 526, 551, 610, 612, 614, 615, 651, ст. 1049, ст. 1054 ЦК України,

Outcome: partial