Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

28.08.2014 року позивачка звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовом до Слов'янської міської ради про визнання права власності, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 1993 року їй на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності було видане відповідно до розпорядження Слов'янської міської ради № 1473-р від 14 липня 1993 року. Згідно зазначеного розпорядження було задоволено моє прохання та квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну приватну власність, уповноваженим власником квартири була визначена позивач, їй було видане свідоцтво про право власності на квартиру, та нею були укладені договори на участь у витратах по обслуговуванню будинку. Разом з позивачкою на час приватизації квартири проживав та був зареєстрований її чоловік, [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1971 року. [INFO] року чоловік позивачки помер у місті Слов'янську, свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Спадкова справа після смерті [PERSON] у нотаріальній конторі не заводилася, спадщина відкрилася за законом. На час смерті чоловіка він проживав та був зареєстрований разом з позивачкою, за адресою [ADDRESS], що підтверджено довідкою житлової установи з місця проживання. Після смерті свого чоловіка заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини позивач не подавала, однак зазначає, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини після його смерті спільно постійно проживала з ним за однією адресою у спірній квартирі. Коли позивачка звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, то отримала відмову у видачі свідоцтва, оскільки правовстановлюючий документ на ім'я спадкодавця не був зареєстрований в БТІ. Таким чином реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину позивачка не може, оскільки державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися з дійсним позовом до суду. Просила суд визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] і складається з двох кімнат житловою площею 29, 4 кв.м. у тому числі першої кімнати площею 16, 5 кв.м., другої кімнати площею 12,9 кв.м., кухні, площею 5, 4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 7,7 кв.м., вбудованої шафи площею 1.1 кв.м., обладнаної балконом площею 0,9 кв.м., як на майно отримане в порядку спадкування після смерті спадкодавця. Та визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] і складається з двох кімнат житловою площею 29, 4 кв.м. у тому числі першої кімнати площею 16, 5 кв.м., другої кімнати площею 12,9 кв.м., кухні, площею 5, 4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 7,7 кв.м., вбудованої шафи площею 1.1 кв.м., обладнаної балконом площею 0,9 кв.м., як на майно нажите під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач, Слов"янська міська рада, до судового засідання не з'явилися, надавши до суду клопотанням про розгляд справи без участі їх представника. Просили винести рішення на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України ) установив наступне. Матеріалами справи встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] належить позивачці, що підтверджується свідоцтвом про право власності видане відповідно до розпорядження Слов'янської міської ради № 1473-р від 14 липня 1993 року. (а.с. 20) Згідно зазначеного розпорядження квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну приватну власність, уповноваженим власником квартири була визначена позивач, їй було видане свідоцтво про право власності на квартиру. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до довідок № 1164 та № 1165 від 16.07.1993 року вбачається, що позивач по справі [PERSON] та спадкодавець [PERSON] безоплатно приватизували займану ними квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] [INFO] року чоловік позивачки помер у місті Слов'янську, свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Спадкова справа після смерті [PERSON] у нотаріальній конторі не заводилася, спадщина відкрилася за законом. На час смерті чоловіка він проживав та був зареєстрований разом з позивачкою, за адресою [ADDRESS], що підтверджено довідкою житлової установи з місця проживання. Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] не є особистою приватною власністю позивачки, а є приватною спільною сумісною власністю, як вбачається з свідоцтва про право власності на житло то позивачка звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Однак після звернення до нотаріуса позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва, оскільки правовстановлюючий документ на ім'я спадкодавця не був зареєстрований в БТІ. Згідно з положеннями ст.ст.41,47 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право на житло. Держава створює умови за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Порядок приватизації квартир на час здійснення такої у 1993 році був передбачений Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992 року №56, зареєстрованим в Мінюсті 23 серпня за №201/411. Цим положенням було передбачено право на приватизацію житла разом із наймачем членів сім'ї, осіб, які постійно проживають разом з наймачем. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі, тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. В рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 зазначено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3). Приватизація державного житлового фонду згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною 5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Аналогічні положення містяться у Положенні про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затв. Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992р. N 56 (чинний у спірний період), згідно до п. 5 якого передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких . Таким чином відсутність правовстановлюючого документа на ім'я спадкодавця не позбавляє суд можливості визнати факт правомірного набуття [PERSON] права на частку квартири [ADDRESS] оскільки правові акти, які діяли на момент приватизації спірної квартири не пов'язували виникнення права власності на квартиру із проведенням її реєстрації. Згідно норм ч.4 ст. 25 ЦК України визнання права власності за особою яка померла - неможливо. Згідно п.1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» який був чинний на приватизації квартири, квартира передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність - є спільною сумісною власністю громадян. Разом з тим, як роз'яснено в Постанові № 7 Пленуу Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не буде встановлено договором між ними. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації(ст.. 1299 ЦК України). Наведена позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24 - 753/0/4-14 від 16 травня 2013 року. Проаналізувавши вищенаведене, та надавши належну оцінку кожному доказу в їх сукупності, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] і складається з двох кімнат житловою площею 29, 4 кв.м. у тому числі першої кімнати площею 16, 5 кв.м., другої кімнати площею 12,9 кв.м., кухні, площею 5, 4 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 7,7 кв.м., вбудованої шафи площею 1.1 кв.м., обладнаної балконом площею 0,9 кв.м., як на майно отримане в порядку спадкування після смерті спадкодавця. Разом з тим вимоги позивачки щодо визнання за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] і складається з двох кімнат житловою площею 29, 4 кв.м. як на майно нажите під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем суд вважає такими що не підлягають задоволенню з огляду на те, що згідно з нормами законодавства квартира чи частка квартири, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом її приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із житлового фонду. Таким чином в цій частині позовних вимог позивачці слід відмовити за відсутності підстав. На підставі викладеного та

Outcome: partial