Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на його користь суму боргу за борговою розпискою в розмірі 315270 гривень 00 копійок. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, внаслідок чого позивач надав відповідачу в борг 11300 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 15 вересня 2017 року, що підтверджується розпискою від 06 травня 2017 року. Однак, борг в сумі 11300 доларів США відповідач у строк повернення позики зазначений в розписці, не повернув. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження на 12 листопада 2020 року. 12 листопада 2020 року судове засідання було відкладено на 09 грудня 2020 року, оскільки відповідач [PERSON] надав суду заяву про відкладення у зв`язку зі знаходженням на самоізоляції (а.с.20). 09 грудня 2020 року судове засідання повторно було відкладено на 20 січня 2021 року, оскільки відповідач [PERSON] надав суду заяву про перенесення судового засідання, оскільки готує зустрічний позов та збирає додаткові докази по справі. В наданій заяві також зазначив, що він не згоден з позовними вимогами, оскільки ціна позову не відповідає дійсності. Позивачу ним були виплачені значні суми грошей по розписці а саме 07 червня 2017 року в розмірі 40000 гривень та 06 липня 2017 року в розмірі 40000 гривень, що підтверджується наданою копіює виписки. 21 січня 2021 року в судове засідання позивач не з`явився. Надав суду пояснення, в яких зазначив, що не згоден з доводами відповідача з наступних підстав.06 травня 2017 року відповідачем було отримано від позивача кошти в розмірі 11300 доларів США та 160000 гривень, про що було складено дві розписки. До розписки на суму 160000 гривень було складено графік повернення коштів рівними частинами по 40000 гривень щомісячно, а саме 06 червня 2017 року, 06 липня 2017 року, 06 серпня 2017 року, 06 вересня 2017 року. Зазначена розписка не була долучена до матеріалів справи, оскільки не має відношення до предмета спору. Тож зазначив, що надані відповідачем докази сплати коштів не мають відношення до предмета спору в зазначеній справі, а дії відповідача розцінює як такі, що спрямовані на затягнення розгляду справи. Крім того, надав суду заяву в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутністю. Не заперечує щодо розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 20 січня 2021 року не з`явився, повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма. Причини неявки суду не повідомив. Пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Враховуючи, що відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, відзиву на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився та не повідомив причини неявки, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивач не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] 06 травня 2017 року надав розписку [PERSON] , [INFO] , з якої вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти для особистого користування в розмірі 11300 доларів США, які він зобов`язався віддати у строк до 15 вересня 2017 року (а.с.9). Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти та строк повернення боргу. Відповідно до відомостей, викладених на офіційному сайті НБУ станом на 14 вересня 2020 року курс 1 долару США до Української гривні складає 27.90 гривень. Суд погоджується з розрахунком позивача, згідно якого, станом на 14 вересня 2020 року (дата подання позову до суду) заборгованість відповідача складає 315270 гривень (11300 ?27.90). Тож, враховуючи те, що відповідач дійсно отримав грошові кошти від позивача, що підтверджується наявністю розписки відповідача та не повернув їх, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Крім того, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо його незгоди з ціною позову у зв`язку з виплатою ним позивачу частини коштів з наступних підстав. З наданої позивачем копії розписки від 06 травня 2017 року вбачається, що 06 травня 2017 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 160000 гривень, які він зобов`язався повернути згідно графіку, а саме : 06 червня 2017 року - 40000 гривень; 06 липня 2017 року - 40000 гривень; 06 серпня 2017 року - 40000 гривень; 06 вересня 2017 року - 40000 гривень. Тобто, наданий відповідачем графік погашення заборгованості за розпискою від 06 травня 2017 року в розмірі 40000 гривень 07 червня 2017 року та 40000 гривень 06 липня 2017 року стосується саме розписки щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 160000 гривень. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що наданий відповідачем [PERSON] у якості доказу часткової сплати боргу відповідачу [PERSON] графік погашення заборгованості не стосується предмета спору у зазначеній справі, а тому не може бути прийнятий судом у якості доказу. Тож, відповідачем [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б викладені ним в заяві доводи та спростовували б доводи позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved