Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач, [PERSON]звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона з 15.11.2011 року на підставі договору дарування набула в особисту власність однокімнатну квартиру загальною площею 17,3 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, в даній квартирі на реєстраційному обліку знаходиться [PERSON] з 2013 року. 11 січня 2007 року позивач та відповідач уклали шлюб, але 21 листопада 2013 року рішенням суду цей шлюб було розірвано. Таким чином Відповідач є членом сім'ї власника. Відповідач за комунальні послуги не сплачує, особистих речей його в квартирі не має. Враховуючи те, що [PERSON], не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить позбавити його права користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач та її уповноважений представник не були присутні, до початку розгляду справи від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме шляхом виклику через оголошення у пресі відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Тому суд розглядає справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян № 3587 від 23.08.2016 року за адресою [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON](а.с.17). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 16.02.2017 року за № 80475119, власником вищевказаної квартири є [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13 червня 2015 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON]. Згідно акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], засвідченого ТОВ "Сіті-Сервіс-КР") відповідач у справі [PERSON] мешкає в квартирі, в якій він має місце реєстрації з 2013року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2014 року цивільний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Міграційна служба Дзержинського РВ КМУ УМВс у Дніпропетровській області про зняття з реєстраційного обліку - задоволений (а.с. 13-14). Рішенням Апеляційного районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2014 року скасоване, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Міграційна служба Дзержинського РВ КМУ УМВС у Дніпропетровській області про зняття з реєстраційного обліку - відмовлено з підстав передчасності. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї. Вказана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, та є обов"язковою для застосування. Так, судом встановлено, що Відповідач у справі, не будучи власником вищевказаної квартири, не будичи членом сім'ї власника, залишається зареєстрованим в ній, при цьому не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності Позивачу [PERSON], не перебуває з позивачем у шлюбних відносинах, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику - Позивачу [PERSON], та між сторонами відсутня домовленість щодо права користування житлом, тому суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом підлягають задоволенню. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи оплату публікації оголошення в пресі про виклик відповідача по даній справі було здійснено Позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати сплачені за подання позову, а саме в розмірі 551,20 грн. та 600,00 грн. за оплату публікації оголошення в пресі (ст. 79 ЦПК). На підставі викладеного,

Outcome: approved