Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

16 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі\~ПрАТ «Рівнеазот»), в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 11761,78 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22248,72 грн. та вихідну допомогу в розмірі 13798,48 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час\~ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 2591-ВК від 19.09.2017 року був звільнений з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи йому\~ не була виплачена заробітна плата\~ за лютий-червень 2017 року в сумі 11761,78 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22248,72 грн. та вихідна допомога в розмірі 13798,48 грн., у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Посилаючись на вимоги\~статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по по заробітній платі в сумі 11761,78 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22248,72 грн. та вихідну допомогу в розмірі 13798,48 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує, що не погоджується з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22248,72 грн., надавши свій розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість середнього заробітку за період з 23.09.2017 року по 16.02.2018 року становить 16302,41 грн. (101 роб. днів Х161,41). Вимогу про стягнення вихідної допомоги в розмірі 13798,48 грн. взагалі не визнає і вважає необґрунтованою. Також посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов"язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, представник відповідача посилається на те, відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» ПрАТ «Рівнеазот» є платником єдиного внеску, що разом із нормами п. 1 ст. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час\~ПрАТ «Рівнеазот»). При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата\~ за лютий-червень 2017 року в сумі 11761,78 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22248,72 грн. та вихідна допомога в розмірі 13798,48 грн., у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Відповідно до вимог\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги в розмірі 13798,48 грн., то суд при вирішенні цієї позовної вимоги приходить до наступних висновків. Наказом № 2591- ВК від 19.09.2017 року позивач був звільнений з роботи за\~статтею 38 КЗпП України\~за власним бажанням. Покликання позивача на те, що він був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням власником умов трудового договору, не приймається судом до уваги, оскільки згідно оглянутого в судовому засіданні наказу від 19.09.2017р. № 2591-ВК вбачається, що [PERSON] звільнено з роботи «за власним бажанням» (ч. 1 статті 38 КЗпП України), а не «за власним бажанням у звязку з порушенням власником умов трудового договору» (ч. З статті 38 КЗпП України). Підставою звільнення є заява [PERSON] Крім того, факт звільнення з роботи «за власним бажанням» підтверджується листом Управління Держпраці у Рівненській області № 17-04/685 від 07.02.2018р. (наявний в матеріалах справи). Таким чином, вихідна допомога визначена в статті 44 КЗпП України (внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку) не нараховується при звільненні за власним бажанням. При цьому, роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи (Аналогічна правова позиція викладена в Постанова Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6- 34цс13). Таким чином, ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» при оформленні звільнення [PERSON] діяло у повній відповідності з нормами Кодексу законів про працю України, що підтверджується офіційною правовою позицією та рекомендаціями Верховного Суду України. З огляду на вищевикладене, вимога про стягнення вихідної допомоги в розмірі 13 798,48грн. є необґрунтована. Щодо позовної вимоги розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд приходить до наступних висновків. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній не погодився з сумою середнього заробітку за період з 23.09.2017 року по 16.02.2018 року в розмірі 22248,72 грн. та надав суду свій розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON], що становить 16302,41 грн. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату № 828 від 12.03.2018р. заробітна плата за липень-серпень 2017р. становить 7546,07грн. Число відпрацьованих робочих годин у липень 2017 року - 198,00 год., у серпні 2017р. - 176,00 год., разом - 374,00 год. Отже, середньогодинна заробітна плата (за відпрацьовані години) становить 20,1767 (7546,07грн. / 374,00год). Таким чином, середньоденна заробітна плата при восьмигодинному робочому дні становить 20,1767 х 8 дорівнює 161,41грн. [PERSON] соціальної політики України від 05.08.2016р.№ 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» встановлено Розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем пятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів. Отже, з дослідженого вс удовому засіданні розрахунку середнього заробітку за період з 23.09.2017р. по 16.02.2018р. становитиме (середньоденний (годинний) заробіток) х (число робочих днів/годин): З 23-30.09.2017р. - 5 роб. днів; Жовтень 2017р. - 21 роб. днів; Листопад 2017р. - 22 роб. днів; Грудень 2017р. - 20 роб. днів; Січень 2018 р. 21 роб. днів; З 01 16.02.2018 р. 12 роб. днів. Таким чином, середній заробіток з 23.09.2017 року по 16.02.2018 року становить 16302, 41 грн. (101 роб. днів Х161, 41). Вищевказаний розрахунок ніким не оспорений і доказів протилежного суду не надано, а відтак суд даний розрахунок бере до уваги при встановленні обставин по справі. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Посилання представника відповідача на відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця дає підстави для висновку про те, що не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз»яснень, наведених у пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов»язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Крім того, доводи представника відповідача про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до розяснень, даних в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обовязок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року в сумі 11\~761 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят одна) грн. 78 коп.\~ без утримання прибуткового податку з громадян й інших обовязкових платежів та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23 вересня\~ 2017 року по 16 лютого 2018 року включно в розмірі 16302 (шістнадцять тисяч триста дві ) грн. 41 коп. без\~ утримання прибуткового податку з громадян й інших обовязкових платежів. Щодо позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги, то суд вважає відмовити з підстав необґрунтованості. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити частково.

Outcome: partial