Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

04.11.2019 до Борівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 30 000 грн. та судовий збір в розмірі 768.40 грн. Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. 27.08.2014 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений розпискою, яку відповідач особисто підписав. Відповідно до умов договору позики, відповідач брав у позивача позику в розмірі 30 000 грн. та зобов?язався її повернути напротязі семи календарних днів з моменту отримання вимоги в порядку ст. 530 ЦК України. 10.10.2019 на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів, яку він отримав 11.10.2019, про що свідчить підпис відповідача у корінці поштового відправлення. Проте, станом на 01.11.2019 грошові кошти так і не були повернуті позивачу. Ухвалою судді від 08.11.2019 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 16.12.2019 до Борівського районного суду Харківської області надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно якого, останній заперечує наявність між сторонами боргового зобов`язання, оскільки отримав від ФГ "Віола" грошові кошти в розмірі 30 000 грн. не за договором позики (розпискою), а в обмін на довготривалу оренду земельного паю (45 років), що було нотаріально завірено в м. Ізюм та підписано відповідачем. Представник позивача в судове засідання не з?явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за місцем його проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судова влада України. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно копії розписки про отримання грошових коштів від 27.08.2014, [PERSON] отримав від [PERSON] позику 30 000 грн. та зобов?язався повернути напротязі семи календарних днів з моменту отримання вимоги в порядку ст. 530 ЦК України (а.с.6). 10 жовтня 2019 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів, яку останній отримав 11.10.2019, що підтверджується копією вимоги про повернення грошових коштів від 10.10.2019, копією опису вкладення та інформації про відправлення, копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.7-9). Враховуючи думки сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що 27.08.2014 [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 30 000 грн. та зобов?язався повернути на протязі семи календарних днів з моменту отримання вимоги в порядку ст. 530 ЦК України (а.с.6). На підтвердження спростування укладення договору позики між сторонами по справі, відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили, що [PERSON] отримав грошові кошти саме від ФГ "Віола" в обмін на довготривалу оренду земельного паю, а не від [PERSON] за борговою розпискою. Крім того, відповідачем не оспорювався факт підписання ним розписки від 27.08.2014. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, письмова розписка, в якій сторони домовилися про всі істотні умови позики відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. Тому в силу ст. 1049 ЦК України [PERSON] як позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем 27.08.2014. Однак, [PERSON] цього обов`язку не виконав. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved