Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), третя особа: Офіс Генерального прокурора, в якому просив суд: - визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [INFO] під час прямого ефіру програми «Свобода слова», що транслювалась каналом ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), а саме: висловлювання, що [PERSON] : «… вчинив злочин…», «… покидьок…», «… який вчора безжально стріляв у жінку та чоловіка…», «… холоднокровно стріляв серед білого дня по поліцейським…», «…мерзота…», «… останні мерзота…»; - визнати всю інформацію, поширену [INFO] під час прямого ефіру програми «Свобода слова», що транслювалась каналом ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), а саме: висловлювання, що [PERSON] : «… вчинив злочин…», «… покидьок…», «… який вчора безжально стріляв у жінку та чоловіка…», «… холоднокровно стріляв серед білого дня по поліцейським…», «…мерзота…», «… останні мерзота…», такими, що порушують немайнові права позивача на недоторканість ділової репутації; - зобов`язати ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) не пізніше 15 днів з моменту набрання рішення законної сили повідомити в ефірі про прийняте рішення; - стягнути з ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2018 року, позивача було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ст. 348, п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. [INFO] в ефірі програми «Свобода слова» на телеканалі ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) ICTV, обговорювались трагічні події, які мали місце 25.09.2016 року щодо вбивства двох поліцейських у м. Дніпро. В своєму виступі [PERSON] розповсюдив неправдиву інформацію та звинуватив позивача в злочинних діях, що насправді не відповідає дійсності та є брехнею. Позивач вказує, що відомості, які були поширені [PERSON] , а саме: висловлювання «… вчинив злочин…», «… покидьок…», «… який вчора безжально стріляв у жінку та чоловіка…», «… холоднокровно стріляв серед білого дня по поліцейським…», «…мерзота…», «… останні мерзота…», є неправдивим та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Такі висловлювання [PERSON] створило наперед громадську думку про винуватість позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, хоча в той час кримінальне провадження було на стадії досудового розслідування. Позивач зазначає, що поширені відносно нього відомості є такими, що не відповідають дійсності, та завдали позивачу моральної шкоди, яка ним оцінена в розмірі 1000000,00 грн., в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.04.2020 року, матеріали позову були направлені за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 28.05.2020 року матеріали справи надійшли до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями не звертався. Представник відповідача надіслав до суду відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставністю, а також просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Третя особа з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась, направили до суду свої пояснення , якими просили відмовити в задоволенні позову. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) судам роз`яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Судом встановлено, що вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2019 року у справі № 203/232/17, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 262, ст. 348, п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.09.2019 року, вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2019 року у справі № 203/232/17 було залишено без змін. [INFO] в ефірі програми «Свобода слова» на телеканалі ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) ICTV, обговорювались трагічні події, які мали місце 25.09.2016 року щодо вбивства двох поліцейських у м. Дніпро. Дослідивши електронний носій (диск) телевізійного ефіру з вказаною телепередачею, судом було з`ясовано, що фрази, які просить визнати неправдивими, а саме: «… вчинив злочин…», «… покидьок…», «… який вчора безжально стріляв у жінку та чоловіка…», «… холоднокровно стріляв серед білого дня по поліцейським…», «…мерзота…», «… останні мерзота…» були висловлені [PERSON] в ході обговорення зазначеної події. Позивач вважає, що зазначена інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Оцінюючи вказану вище інформацію, суд приходить до наступного. Позивач в позові визначив, як недостовірну інформацію - окремі фрази, витягнуті із контексту, називаючи їх недостовірними, однак, беззаперечних доказів того, що всі висловлювання у даному сюжеті стосувались саме позивача, та вони є недостовірними, - останнім не надано. Суд вважає, що вказана інформація не підлягає визнанню недостовірною та, як наслідок, спростуванню. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950р., ратифікована 17.07.1997р.), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. В рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Українська Прес-Група проти України»), зазначається, що стаття 277 ЦК України встановлює, що «негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Ця гарантія є не лише порушенням свободи вираження думки, а й перевертає дійсність із ніг на голову таким чином, що будь-яке правдиве, але негативне твердження вважатиметься недостовірним. Це не може бути виправлене як необхідне, оскільки поширення негативних фактів, так само як і думок про людей, часто-густо буде справою значного громадського інтересу. У справі «Єрусалем проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. Суд вважає, що обґрунтування позову не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, деякі висловлювання є оціночними судженнями, а деякі фрази, які використані в телепередачі підтверджується офіційними документами, вироком суду, а тому містять під собою фактичне підґрунтя та, відповідно, для поширення деяких фраз, які зазначені в позові. Окремо слід звернути увагу на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять. З огляду на викладене та враховуючи наявні у справі письмові докази, змісту та характеру оприлюдненого сюжету, подачі відповідної інформації, яка була здійснена в передачі, суд вважає, що метою оприлюднення сюжету, та, як наслідок, поширення відповідної інформації в ній було обумовлено суспільним інтересом громадськості щодо трагічних подій, які відбулись 25.09.2016 року в м. Дніпро. Згідно приписів ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем не надано суду доказів, які свідчать, що поширення вищезазначеної інформації завдало шкоди його діловій репутації. Разом з тим, суд вважає, що вцілому оприлюднена інформація форма та мета її подачі саме у рамках доведення до громадськості трагічні події, кі мали місце 25.09.2016 року є виправданою, з точки зору необхідності бути доведеною та як наслідок, бути відомою для суспільства, виходячи з загального інтересу. За таких обставин, викладені у позовній заяві твердження позивача про поширення недостовірної інформації та такої, що принижує ділову репутацію позивача, є недоведеними. З огляду на викладене вище, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання інформації недостовірною та її спростування. В частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.п. 4, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою, а тому доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди суд відхиляє. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог також і в частині відшкодування моральної шкоди. В зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених позовних вимог, клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

Outcome: dismissed