Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що вона відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.12.2003 р. серії [NUMBER] є власником квартири [ADDRESS] Згідно розпорядження Немирівської міської ради Вінницької області від 19.02.2015р. №15-р вулиці 50- років ВКЛСМ присвоєну назву «Ліцейна». У даній квартирі разом з позивачем зареєстровані її онуки [PERSON] та [PERSON] та колишня невістка [PERSON]. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищезазначеною адресою з 25.05.2005 року. На момент реєстрації місця проживання відповідачки [PERSON], остання не перебувала у офіційному шлюбі із сином позивачки, [PERSON]( шлюб між ними було зареєстровано лише 23.10.2010 р.). Однак, позивачка дозволила відповідачці користуватися житлом, їхні домовленості були оформлені договором найму житлового приміщення в будинку, що належить громадянину на праві приватної власності від 25.05.2005р. Під час проживання у квартирі, належній позивачці, з 2005 по 2009 рр. відповідач [PERSON] поводилася грубо, вчиняла скандали і негативно настроювала проти бабці неповнолітню дитину, [PERSON], яка народилася 30.04.2004року від спільного проживання із сином позивачки. Також [PERSON], не брала участі у сплаті комунальних послуг. У 2006 році син позивачки у зв'язку із роботою переїхав на проживання до міста Київ. У серпні 2009 році на постійне проживання до Києва також переїхала [PERSON], яка працевлаштувалась у школу №132 м. Києва, де працює і досі. Невдовзі батьки ([PERSON] та [PERSON]) забрали до Києва дочку [PERSON], яка з 01.09.2010 року навчається у школі № 132 м. Києва. 22.03.2011 року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (місце народження - м. Київ). Отже, відповідачі не проживають у квартирі, належній позивачу, вже протягом тривалого часу, при цьому жодних перешкод відповідачам у користуванні житловим приміщенням ніколи не чинилось. Після розірвання шлюбу із сином позивачки, [PERSON] (рішення Немирівського районного суду від 19.10.2015 по цивільній справі №140/2348/15-ц) [PERSON] принципово не бажає знятись з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] а на неодноразові прохання позивача вчинити такі дії, відповідач реагує негативно та агресивно, нецензурно висловлюється, та продовжує вороже налаштовувати дітей проти позивачки. При цьому, погрожує відібрати у позивачки житло. Дані обставини призвели до погіршення стану здоров'я позивачки, тому вона неодноразово викликала бригаду медичної швидкої допомоги, у 2016 році двічі перебувала на стаціонарному лікуванні. Реєстрація відповідачів позбавляє позивача можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість та призводить до необгрунтованих додаткових витрат, оскільки сума комунальних платежів визначається з урахуванням усіх осіб, зареєстрованих у квартирі. Окрім того, позивач не має можливості оформити в належному обсязі субсидію на комунальні послуги. За правилами положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки між позивачкою та відповідачкою [PERSON] [INFO] було укладено договір найму житлового приміщення, остання має статус «наймача». Згідно п. 3 даного договору, наймач вселяється в жиле приміщення самостійно. Строк дії договору невизначений. Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму житла наймодавець передає наймачеві житло для проживання в ньому на певний строк за плату. Не суперечить нормам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства передача житла в найом безоплатно. Відповідно до ст. 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 821, ст.822 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо цей строк договором не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. У разі спливу цього строку наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше, ніж за три місяці до закінчення строку дії договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих чи інших умовах або попередити наймача про відмову в укладенні договору найму на новий строк. Якщо наймодавець не попередив про це наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Відповідно до ст. 817 ЦК України, у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Згідно ст. 158, ст.159,ст.160 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЖК УРСР в разі вибуття наймача та членів його сім 'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З огляду на зазначені правові норми, відповідач [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із припиненням дії договору найму житлового приміщення від 25.05.2005р. внаслідок вибуття на постійне місце проживання до м. Київ. Як зазначено вище у квартирі, належній позивачці, також зареєстрована її онучка - [PERSON], 2004 року народження, яка також не мешкає за адресою реєстрації, оскільки влітку 2010 року переїхала від бабці (позивачки) до своїх батьків в м. Київ. Від повідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім 'ї без повалених причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки [PERSON], не проживає за адресою: [ADDRESS] вже більше 6 років, вважаю, що вона втратили право на користування зазначеним житлом. Визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є підставою для скасування реєстрації у цьому житлі (ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). В зв'язку з цим позивачка [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача адвокат Кравець В.М., позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовну заяву не визнає, заперечує проти її задоволення, так як відповідачі по справі на даний час проживають в м. Києві в орендованій квартирі, власного житла не мають. В судовому засіданні представник третьої особи - відділу у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації [PERSON] заперечує проти задоволення позову в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] і її дочку [PERSON] з 2006 року не проживають в спірній квартирі, а проживають в м. Києві. Суд заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні позивачка є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, а саме її невістка та онука. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з правової конструкції наведеної статті Цивільного кодексу України вбачається можливість визнання особи такою, що втратила право на користування житлом в разі непроживання понад установлений строк без поважних причин. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до 42 Конституції України, положень ст.316, ст.317, ст.319, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р., Закону від 17 липня 1997р. N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, ст.386, ст.391 ЦК України, а об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, ст.382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також ст.392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи ці вимоги закону та відсутність будь яких доказів про те, що відповідач [PERSON] з поважних причин не проживала за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що позивачем в судовому засіданні доведено правомірність своїх вимог, а тому приходить до висновку, що [PERSON] слід визнати такою, що втратила право на користування спірним житлом. У п.6.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. №34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680, роз'яснено, що органи опіки та піклування вирішують питання збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчинені|правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. При цьому, органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками і особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Законом України «Про охорону дитинства» забезпечується право дитини на достатній життєвий рівень. Статтею 18 Закону передбачається право дитини на житло, Діти - члени сіх наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенню нарівні з власником або наймачем. Аналогічні права дитини на житло, достатній життєвий рівень закріплені в Конвенції про права дитини. Оскільки в судовому засіданні орган опіки і піклування в особі відділ у справах дітей Немирівської районної державної адміністрації своїм рішенням №3 від 01.03.2017 року не надавав згоди на позбавлення права користування малолітньої [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] та враховуючи, що доказів наявного альтернативного придатного для життя житла у неповнолітньої [PERSON] судом не здобуто, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування спірним житлом до задоволення не підлягає. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial