Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон») про захист прав споживача згідно якого вказує, що в серпні 2015 року в мережі Інтернет позивач побачив рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про можливість придбання транспортних засобів на вигідних умовах (невисока ціна, можливість внесення платежів на протязі декількох років, низька відсоткова ставка, мінімальний пакет документів, гарантоване отримання транспортного засобу після авансу). Позивач звернувся за вказаним в оголошенні телефоном, і особа, яка представилась працівником відповідача, пояснила що дійсно в їхній компанії можна придбати транспортні засоби. При цьому, невисоку ціну транспортних засобів пояснили тим, що ціна на транспортні засоби 2014 року випуску значно нижча за аналогічний товар 2015 року випуску, а про наявність конкретного транспортного засобу можна дізнатись при підписанні договору. Також повідомили, що договір можна підписати в м. Луцьк, так як позивач проживає в Рівненській області. 28 серпня 2015 року в м. Луцьк позивач зустрівся з представником відповідача. З запропонованих з йому транспортних засобів, він обрав мінітрактор «Dongfeng DF 404 DCL» вартістю 90000 грн.. З метою економії часу, представник відповідача запропонувала підписати договір, а поки позивач буде оплачувати авансовий платіж в розмірі 50% від ціни трактора, вона заповнить пусті графи договору. Довірившись завірянням представника відповідача, що договір «стандартної форми», позивач підписав договір №002781 фінансового лізингу та пішов в найближче відділення банку оплачувати аванс за договором. Сплативши аванс, позивач повернувся до представника відповідача та предявив квитанцію банку. Представник відповідача вручила позивачу примірник договору та порадила чекати дзвінка від компанії про наявність трактора. Ознайомившись наступного дня з текстом договору, позивач зясував, що предметом договору є трактор марки «Брансон 3520 р» вартістю 450000 грн.. Оскільки наміру придбавати такий трактор в позивача не було, 9 вересня 2015 року відповідно до частини 3 і 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач повідомив відповідача про розірвання договору №002781 фінансового лізингу та повідомив банківський рахунок для повернення коштів. В жовтні 2015 року на адресу позивача надійшов лист відповідача, в якому повідомлялось про розірвання договору фінансового лізингу. Однак, повернути сплачені кошти відповідач відмовився посилаючись на п. 12.12 вищевказаного договору. Вважає, що відмова у поверненні позивачу коштів є протиправною виходячи з положень ст.627 ч.2 ЦК України та ч.3 і 4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Під час судового розгляду справи позивач [PERSON], позовні вимоги підтримав. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та доповнив, що Договір №002781 фінансового лізингу від 28 серпня 2015 року укладений поза торгівельними та офісними приміщеннями, оскільки з договору вбачається, що офісне приміщення відповідача знаходиться в м. Київ, а фактично оформлення та підписання договору і сплата авансу відбулися в м. Луцьк. Зазначене підтверджується і повідомленням Луцької ОДПІ про те, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не перебуває та не перебувало на обліку в Луцькій ОДПІ. Крім того, є помилковим посилання відповідача на пункт 12.12 договору, оскільки він є нікчемний в силу вимог ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 45\~000,00 гривень в рахунок повернення грошових коштів у звязку із розірванням договору №002781 фінансового лізингу від 28.08.2015 року. Згідно поданого заперечення відповідач, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі, підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші, в якому передбачені усі істотні умови. В день підписання договору, позивач написав заяву про те, що уважно прочитав та зрозумів умови договору та отримав свій примірник разом з додатками, а також підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано марку, модель та вартість лізингу, котрий він самостійно обрав. Також, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на положення ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно; укладає з лізингоодержувачами не договори купівлі-продажу, а договори фінансового лізингу; не здійснює реалізацію продукції поза торговельними або офісними приміщеннями, договори з клієнтами укладаються виключно в офісах компанії, що розташовані в орендованих приміщеннях на підстав договорі оренди. Договір фінансового лізингу укладений з позивачем з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний недійсним. Просять відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі, справу розглянути без участі представника ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, дослідивши та оцінивши докази, приходить до наступного. Встановлено, що 28 серпня 2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №002781, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор «Брансон 3520р» та передати предмет лізингу у користування позивача на строк на умовах, передбачених цим договором, а [PERSON] зобов'язався прийняти предмет лізингу та виплатити лізингові платежі та інші платежі за умовами договору ( а.с.6-11). У відповідності до п.3.1 Договору - Предметом Лізингу є трактор «Брансон 3520р» (а.с.6 зв.) На виконання умов цього договору [PERSON] сплатив за товар-послугу 45\~000,00 грн., що підтверджується квитанцією банку від 28.08.2015 року(а.с.16). Свідок [PERSON] показала суду, що 28 серпня 2015 року разом з чоловіком поїхала в м.Луцьк , оскільки чоловік мав купити трактор за 90\~000,00 гривень. У м.Луцьк представник відповідача дала договір та повідомила, що договір стандартний, до нього вносяться лише відомості про покупця та трактор, який купується. Тоді ж таки, вона, від імені чоловіка заповнила заяву, яку чоловік підписав. Останній розділ заяви вона не заповняла. Поки представник відповідача заповняла договір, вони з чоловіком пішли до найближчого відділення банку та сплатили 45000,0 гривень. 09 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 002781, що підтверджується фіскальним чеком поштового відправлення (а.с.18). Відповідно до листа №1133 від 29.09.2015 року, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомляє, що сплачені кошти не підлягають поверненню та повідомляє, що на підставі заяви договір №002781 від 28.08.2015 року вважається розірваним з 15.09.2015 року згідно ст.12 п.12.12 Договору та п.3 ст.7 та ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг»(а.с.19). Пунктом 12.12 договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, Лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. В силу вимог ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. Суд вважає, що пункт 12.12 Договору фінансового лізингу є нікчемний, так як суперечить ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Згідно листа №1133 від 29.09.2015 року (а.с.19) ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомляє позивача [PERSON] про те, що договір №002781 від 28.08.2015 року вважається розірваним з 15.09.2015 року. Отже відповідач мав повернути позивачу кошти до 15 жовтня 2015 року. Згідно ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. 15 вересня 2015 року договір розірвано за заявою позивача та згодою відповідача, в якій [PERSON] просив останнього повернути сплачені кошти в сумі 45000 грн.. ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" відмовило у поверненні цих коштів на підставі п.12.12 договору та п.3 ст.7 та ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» (а.с.- ). Відповідно до квитанції від 28.08.2015 року, [PERSON] сплатив «ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» у Луцькому відділенні №15 Приватбанк кошти в сумі 45000,00 гривень. Кошти сплачені за товари/послуги (а.с.16). Отже, скориставшись своїм правом на розірвання договору лізингу у строки встановлені цією статтею, позивач має право на повернення всіх сплачених за договором коштів. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосована , оскільки «ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно; укладає не договору купівлі-продажу, а договори фінансового лізингу; не здійснює реалізації продукції поза торгівельними або офісними приміщеннями з огляду на те, що такі твердження суперечать п.19 ст.1 цього ж Закону, який передбачає, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже послуги теж є продукцією. Крім того, факт укладення договору у м.Луцьк підтверджується показаннями свідка [PERSON] та квитанцією про оплату [PERSON] 28.08.2015 року на рахунок відповідача грошових коштів за товари/послуги в сумі 45000,00 гривень, яка здійснена у Луцькому відділенні №15 Волинського ГРУ «Приватбанк» (а.с. ). Твердження відповідача, що договори з клієнтами укладаються виключно у офісах компанії, що розташовані в орендованих приміщеннях на підставі договорів оренди не заслуговує на увагу суду, оскільки зазначене не підтверджене належними доказами. Згідно повідомлення Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області від 23.02.2016 року, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на податковому обліку як платник окремих видів податків (неосновне місце обліку) в Луцькій ОДПІ не перебувало та станом на 22.02.2016 року не перебуває (а.с.42). Аналізуючи зібрані у справі докази та правові норми суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. \~\~\~\~

Outcome: approved