Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування матеріальних збитків у сумі 194 952 грн. 58 коп. та завданої на протязі 14 календарних років моральної шкоди в зв"язку з неправомірною бездіяльністю ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві по чотирьом виконавчим листам, виданими Дарницьким районним судом м.Києва № 2-30 від 07 травня 2004 року на підставі рішення цього суду від 26 серпня 2003 року по справі за його позовом до ТОВ «Компанія Інкомед», третя особа - [PERSON], про зміну формулювання в наказі про звільнення, зобов»язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, всього - 25 273 грн. 94 коп., й виконавчими листами, виданими Дарницьким районним судом м.Києва 2-557 від 22 травня 2014 року по справі за його позовом до ТОВ «Компанія Інкомед», третя особа - [PERSON], про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, стягнення боргу з урахуванням істановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, всього - 169 678 грн. 64 коп. на підставі рішення, яке набуло чинності 14 серпня 2014 року, які також не виконуються на протязі чотирьох років, та численними (усними та письмовими) зверненнями з цього приводу до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві), оцінену ним в сумі 33 000 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 серпня 2003 року Дарницьким районним судом м.Києва ухвалено рішення, яке набуло законної сили 22 жовтня 2003 року, у цивільній справі про захист трудових прав позивача. На виконання вказаного рішення видано чотири виконавчих листи: про зобов"язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу, стягнення суми коштів на відшкодування моральної шкоди. Проте, Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві рішення суду у примусовому порядку не виконується протягом більше, ніж 14 років. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року, яка набула законної сили, бездіяльність ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві по чотирьом виконавчим листам та по його чотирьом зверненням з цього приводу визнана неправомірною. Окрім того, рішення, яке набуло чинності 14 серпня 2014 року, й ним звернуто до виконання, також не виконуються на протязі чотирьох років по виконавчими листами, виданими Дарницьким районним судом м.Києва 2-557 від 22 травня 2014 року по справі за його позовом до ТОВ «Компанія Інкомед», третя особа - [PERSON], про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, стягнення боргу з урахуванням істановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, всього - 169 678 грн. 64 коп. З посиланням на неправомірне нездійснення протягом тривалого часу фактичного невиконання рішення суду, зазначає про неможливість ним реалізувати свої трудові права (працевлаштуватись) унаслідок невидачі йому трудової книжки, втрату ним своєї ділової репутації та професійних здібностей, що в свою чергу також спричинило настання негативних наслідків у приватному житті та самозабезпеченні. Матеріальну шкоду обґрунтовує тим, що її розмір визначається загальною сумою грошових коштів, які підлягають стягненню на його користь з боржника на підставі двох виконавчих листів - № 2-30 від 26 серпня 2003 року та № 2-557 від 22 травня 2014 року, які перебувають на виконанні у виконавчій службі, й становлять загальну суму 194 952 грн. 58 коп. (по виконавчому провадженню № 2-30 від 26 серпня 2003 року - 25 273 грн. 94 коп. й по виконавчому провадженню № 2-557 від 22 травня 2014 року - 169 678 грн. 64 коп., що вцілому становить 194 952 грн. 58 коп.), й оскільки державний виконавець не виконує вказані рішення суду, вважає, що така сума має бути стягнута з відповідача у якості матеріальної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в особі Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Спектор М.П., діюча на підставі довіреності від 03 січня 2019 року (а.с.9 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх недоведеністю та безпідставність, й виконання державним виконавцем виконавчих листів, проте повернутих стягувачу з підстав неможливості їх виконання (відсутність коштів, які могли би бути звернуті до виконання тощо). Відповідачі в особі Державної виконавчої служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві в судове засідання не з»явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Надали письмові відзиви на позов, у яких виклали свою позицію щодо незгоди із заявленими позивачем вимогами та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх недоведеністю та безпідставність. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом визнано за можливе розглдати справу за відсутності вказаних відповідачів, на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперчення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26 серпня 2003 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Компанія «Інкомед», третя особа - [PERSON], про зміну формулювання в наказі про звільнення, про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення суми заборгованості заробітної плати та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, позовні вимоги задоволено й вирішено зобов'язати ТОВ «Компанія «Інкомед» видати [PERSON] трудову книжку, стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь [PERSON] 432,29 грн. - заборгованості по заробітній платі, 12 591,65 грн. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 12 250 грн. - моральної шкоди. На виконання вищевказаного рішення суду 07 травня 2004 року Дарницьким районним судом м.Києва видано 4 виконавчі листи №2-30/2003, які позивачем (стягувачем) звернуто до виконання. Проте, виконавчі дії по виконанню виконавчих листів були неефективними, рішення суду не виконувалось, своєчасно і в повному обсязі виконавчі дії не вчинялись, що стало наслідком численних (усних та письмових) звернень з цього приводу [PERSON] до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві). Так, ухвалою Дарницького районною суду м.Києва від 17 березня 2014 року частково задоволено скаргу [PERSON], визнано бездіяльність ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м.Києва №2-30 від 07 травня 2004 року та по 4 зверненням скаржника до ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві від 22 липня 2013 року, від 16 вересня 2013 року, від 30 жовтня 2013 року, від 23 грудня 2013 року - неправомірною (а.с.18-20 том 1). Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28 травня 2014 року ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року залишено без змін (а.с.21-22 том 1). Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Факт неправомірності (незаконності) дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва, установлено, що стягувач [PERSON] неодноразово звертався до ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві із заявами та скаргами, зокрема 22 липня 2013 року, 16 вересня 2013 року, 30 жовтня 2013 року та 23 грудня 2013 року, з приводу примусового виконання виконавчих листів Дарницького районного суду м.Києва №2-30/2003 від 07 травня 2004 року, проте ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» на них відредаговано не було, заявник відповіді на звернення не отримав і така бездіяльність ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві визнана судом неправомірною. Окрім того, Дарницьким районним судом м.Києва видано виконавчі листи № 2-557 від 22 травня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Компанія Інкомед», третя особа - [PERSON], про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, стягнення боргу з урахуванням істановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, всього - 169 678 грн. 64 коп. на підставі рішення, яке набуло чинності 14 серпня 2014 року (а.с.15-16 том 1), звернуто до виконання стягувачем (позивачем [PERSON].) від 23 квітня 2015 року (а.с.17 том 1), які також не виконуються ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві на протязі понад трьох років. Наразі по вказаним виконавчим провадженням, як по № 2-30 від 26 серпня 2003 року, так й № 2-557 від 22 травня 2014 року, проводяться виконавчі дії, на наслідками яких державний виконавець неодноразово повертав позивачу (стягувачу) виконавчі листи у зв»язку із неможливістю виконати рішення суду - не встановленого майна та коштів, на які можливо звернути стягнення тощо (а.с. 26, 27, 77-102, 103-141 том 1, матеріали виконавчого провадження). Окрім того, мають місце неодноразові втрати державним виконавцем виконавчого листа, за наслідками якого державний виконавець звертався до суду із поданням про видачу його дублікату, що вказує на неякісно проведені виконавчі дії, допущення формалізму та неуважності тощо (а.с. 133-135, 135-137, 138 том 1, матеріали виконавчого провадження). Рішення суду є обов"язковим до виконання. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Рішенням Апеляційцного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року, яке набуло чинності, позов [PERSON] до Держави Україна в особі - Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто на користь [PERSON] з Держави Україна в особі Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3000 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України (а.с. 23-25 том 1). Цим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи Дарницьким районним судом м. Києва від 27 лютого 2015 року, суд апеляційної інстанції також встановив бездіяльність державного виконавця, що призвела до заподіяння моральної шкоди позивачу, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв»язків, що потягло за собою додаткових зусиль для їх відновлення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відтак, у спірних правовідносинах судом достойменно встановлені факти тривалої неправомірної (незаконності) дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, які встановлені у передбаченому законом порядку ухвалами за наслідками розгляду скарг [PERSON] на дії (бездіяльність) державного виконавця та рішенням суду про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями (бездіяльністю) державної виконавчої служби по виконанню рішення суду, які набули чинності, та мають бути покладені в основу цього рішення. Суд уважає, що бездіяльність державного виконавця призвела до заподіяння моральної шкоди позивачу, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв»язків, що потягло за собою додаткові зусилля для їх відновлення. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст.23 ЦК України). В постанові від 11 вересня 2013 року (справа №6-48цс13) Верховним Судом України висловлена правова позиція, згідно якої при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу». Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Частиною 2 ст.1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала не залежно від її вини. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до п. 28 постанови Плунуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби» під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Коституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року в справі № 1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 2 ЦК України держава є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на пілставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичні особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою у порядку визначеному законом. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011). Тривале невиконання державним виконацем судового рішення сталося з вини виконавчої служби, а тому позивач має право на відшкодування завданої моральної шкоди. Задовольняючи частково позов, суд виходить з доведеності факту саме рішеннями суду та їх неодноразовість неправомірної бездіяльності державного виконавця, заподіяння позивачу моральної шкоди, яка відповідно до вимог статей 1167, 1173 ЦК України підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава. Відповідно, судом встановлена неправомірна бездіяльність державного виконавця, і вважає, що останні не можуть бути спростованими лише з формальних міркувань відповідача - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав неможливості виконати рішення суду, адже не є припустимим невиконання рішення суду про поновлення трудових прав громадянина протягом чотирнадцяти та трьох років відповідно. Дана категорія виконавчого провадження має скорочені строки для виконання у порядку виконавчого провадження поряд з іншими категоріями, що підтверджує позицію держави по першочерговому захисту порушених трудових прав громадян. Так, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки позивач, заявляючи позовні вимоги, посилається на завдання моральної шкоди, яка полягає в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону № 202/98-ВР. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловленої 11 вересня 2013 року (справа № 6-48 цс 13). Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, виду виконавчого провадження - захист (поновлення) трудового права, стан виконавчого провадження та дії державного виконавця по його виконанню, наявність рішення від 09 квітня 2015 року Апеляційного суду міста Києва по справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі - Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві про відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 грн. (а.с. 23-25 том 1), вважає за необхідне задовольнити позов частково на підставі принципу розумності та справедливості й доведеності, обгрутованості позовних вимог за своєю суттю порушеного права, й визначає її сумі 50 000 грн., й вважає, що визначена сума є достатньою для відновлення морального стану позивача за наслідками неправомірної бездіяльності державного виконавця по виконанню рішення суду щодо захисту порушеного трудового права [PERSON] Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 3 000 000 (три мільйони) грн., виходячи із розрахунку визначення кратності співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумо доходів громадян станом на час розгляду справи, яку суд вважає необгруновано завищеною. Проте суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиконання рішення суду сталося з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням/бездіяльністю відповідача та вини останнього у її заподіянні. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявилась у його душевних стражданнях, яких він зазнав у зв»язку із невиконанням рішення суду, за наслідками якого наразі протягом тривалого часу невідновленого порушеного трудового права, що є неприпустимим, й жодним чином невиправданим з боку державного виконавця, виходячи із принципу розумності та справедливості, й оцінює її у 50 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Ураховуючи Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45 кошти підлягають стягненню шляхом їх списання з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України. Державна казначейська служба України здійснює операції з коштами державного бюджету, при цьому безспірне списання коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Суд, вирішуючи спір в частині відшкодування матеріальної шкоди, вважає таку вимогу безпідставою, оскільки суд вбачає в цій вимозі подвійне стягнення боргу, й остання жодним чином не узгоджується із положенням про відшкодування матеріальної шкоди, визначеної ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Так, позивач обґрунтовує таку вимогу тим, що розмір матеріальної шкоди він визначає загальною сумою грошових коштів, які підлягають стягненню на його користь з боржника на підставі двох виконавчих листів - № 2-30 від 26 серпня 2003 року та № 2-557 від 22 травня 2014 року, які перебувають на виконанні у виконавчій службі, й становлять загальну суму 194 952 грн. 58 коп., й визначається такими складовими: по виконавчому провадженню № 2-30 від 26 серпня 2003 року - 25 273 грн. 94 коп., по виконавчому провадженню № 2-557 від 22 травня 2014 року - 169 678 грн. 64 коп., що вцілому становить 194 952 грн. 58 коп. (25 273 грн. 94 коп. + 169 678 грн. 64 коп. = 194 952 грн. 58 коп.), й оскільки державний виконавець не виконує вказані рішення суду, вважає, що така сума має бути стягнута з відповідача у якості матеріальної шкоди. Відповідно, подвійне стягнення є неприпустимим та наслідком зловживання позивачем права на захист порушеного права. Адже, захищаючи права одних осіб, суд не вправі порушувати права інших. Як вбачається з приписів статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані, зокрема, на юридичній рівності їх учасників. Відповідно до ієрархії нормативно-правових актів в системі законодавства України за критерієм юридичної сили, найвищим актом є Конституція України. Відповідно до її ст. 8, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Зазначене положення означає те, що будь-який інший нормативно-правовий акт має не лише відповідати нормам Конституції, але і не суперечити їй. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9 зазначається, що «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії» (п. 2). Зокрема, ст. 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За таких правових пістав позов [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає відмову у задоволенні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного, ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1, 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45,

Outcome: partial