Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

У червні 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося в суд із позовною заявою до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 5 984,92 доларів США 3% річних від простроченої суми за період з 05.09.2013 року по 01.06.2021 року, що за курсом 27,46 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.06 2021 року, становить 164345,90 грн., за кредитним договором № SAMDN3000009601084 від 20.10.2006 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN03000009601084, за умовами якого відповідачу було передано кредитну карту за строком дії до жовтня 2008 року, з встановленим кредитним початковим лімітом на суму 50 000 доларів США. Згідно з умовами Договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 23.10.2013 року позовні вимоги банку були задоволені та стягнута заборгованість в розмірі 70509,75 доларів США, нарахована станом на 24.07.2013 року. Однак, відповідач не виконує умови договору, а тому за період з 05.03.2013 року по 01.06.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 2346,23 Доларів США, яка складається із 3% річних від простроченої суми, що становить 164345,90 грн., яку просить стягнути з відповідача разом з понесеними ним судовими витратами. Ухвалою суду від 25.06.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. 26.08.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позов, згідно якого проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, з огляду на ту обставину, що вже існує рішення суду, яким встановлено безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, яке набрало законної сили. Крім того, вважає, що оскільки рішеннями суду встановлено пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, то відповідно і сплинув строк позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом. Дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN03000009601084, за умовами якого відповідачу було передано кредитну карту зі строком дії до жовтня 2008 року, з встановленим кредитним початковим лімітом на суму 50 000 доларів США. Рішенням від 02 листопада 2015 року Комінтернівський районний суд м. Харкова позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задовольнив та вирішив стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] 69258 доларів США 19 центів заборгованості за кредитним договором від 20.10.2006 року, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2015 року становило 1592245,79 грн., солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство «Верус», в особі філії TOB «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова та [PERSON] 10000,00 грн. заборгованості за кредитним договором від 20.10.2006 року, а також з [PERSON] 3 441,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Апеляційний суд Харківської області рішенням від 18.01.2016 року скасував вищезазначене рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовив та стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 3 785,10 грн. судового збору. Зазначене рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що перебіг строку позовної давності відповідно до ст. 253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події , з якою пов`язано його початок, тобто з 15.02.2009 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 15.08.2013 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнила частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до TOB «УФА «Верус» скасувала, провадження у справі в цій частині закрила. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до [PERSON] залишила без змін. 23 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частин першої, третьої статті 264 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України ухвалою від 14 серпня 2017 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відмовила. Зазначена ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає. Таким чином, усіма судовими інстанціями загальної юрисдикції України, рішення яких набрали законної сили та відповідно до положень чинного законодавства є обов`язковими для виконання, підтверджено безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] щодо стягнення коштів за кредитним договором №SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09 жовтня 2018 року у справі № 761/9112/18, яке відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам за договором №SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 29 жовтня 2011 року по 29 жовтня 2014 року у розмірі 32012,12 доларів США, що за курсом НБ України станом на 02 грудня 2017 року складає 869129,06 грн., а також судовий збір у розмірі 1 762 грн. Вищезазначене рішення мотивовано тим, що оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року, яке залишене без змін Вищим спеціалізованим судом України ухвалою від 16 листопада 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по тілу кредиту, то відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Верховний суд у своїй постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Таким чином, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18.01.2016 року, яке залишене в цій частині без змін Вищим спеціалізованим судом України ухвалою від 16.11.2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по тілу кредиту, то відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed