Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] про поділ майна, яке є об`єктом спільною сумісною власності подружжя. Обґрунтовуючи який вказує на те, що між сторонами 09.11.2007 року було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] [INFO] . Починаючи з 30.05.2016 року їхній шлюб був фактично припинений, спільного господарства вони не ведуть, дитина проживає з позивачкою. Відповідач участі у вихованні дочки не приймає. За рішенням Печерського районного суду м. Києва, було стягнуто з відповідача аліменти на утримання дочки. Позивач просить виділити зі складу спільної сумісної власності їй в особисту приватну власність в порядку поділу спільного майна подружжя майно на загальну суму 3174833 (три мільйони сто сімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять три) грн. 33 коп., а саме: житловий будинок загальною площею 150 м. кв. який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1010 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3223182500:02:005:0016), а відповідачу виділити зі складу спільної сумісної власності у особисту приватну власність майно на загальну суму 3414573 (три мільйони чотириста чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят три) грн.. 00 коп., а саме: транспортний засіб - автомобіль марки «Reno Megan» 2007 року випуску, та грошові кошти у національній валюті України 3200000 (три мільйони двісті тисяч) грн. 00 коп. Також просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 4800 грн. 00 коп. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, вказавши на те, що не погоджується з пред`явленим позов в частині оцінки майна. Так, як з тексту заяви позивачки загальна вартість майна складає - 6 589 406 грн. 33 коп. Як зазначено в позовній заяві, сума вартості майна складається з ринкової вартості. Що стосується автомобіля, то він був придбаний відповідачем до укладення шлюбу з позивачем, тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу. Земельну ділянку, яку позивач просить виділити їй у власність, було придбано з ініціативи відповідача, з метою будівництва спільного будинку. Що стосується накопичених грошових коштів, то відповідач зазначає, що накопичені кошти це на його картці з заробітною платою яка перебувала у позивачки проте на даний час кошти, які позивач просить виділити у йому у власність відсутні. 10.11.2020 року постановою Київського апеляційного суду скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 03.08.2020 року про залишення позову без розгляду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач зараз не пускає її на територію земельної ділянки, на якій вони разом будували спільний будинок з 2009 року по 2010 рік. Також зазначає, що докази спільного будівництва будинку знаходяться у сейфі відповідача. Також пояснила, що вона приймала участь у будівництві будинку. Квартира була продана матір`ю відповідача, та коштів вона ніяких на їм надавала. Спільний автомобіль відповідач продав без її відома, хоч кредит за нього вони сплачували разом. Позивач вважає, що відповідач навмисно не вводив в експлуатацію будинок. Також відповідач присуджені судом аліменти на дитину не сплачує, та не приймає участі в її вихованні. Відповідач [PERSON] заперечив проти позовних вимог, вважає їх не обґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що вважає позовні вимоги не доведеними, він не обмежує доступ позивача до будинку, автомобіль був придбаний ним до шлюбу з позивачем, земельну ділянку було придбано під час шлюбу, після розірвання шлюбу відповідач самостійно добудовував будинок, кредит на автомобіль виплачував також самостійно, на фото, які містяться в матеріалах справи, зображено два різні будинки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Також пояснив, що майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити між сторонами, придбавалось відповідачем до укладення шлюбу і після його розірвання. Вислухавши позивача, відповідача, представника відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 5) та визнається сторонами. 12 травня 2008 року, тобто в період шлюбу, [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 0,1010 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3223182500:02:005:0016), що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку, копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, звітом про експертну грошову оцінку (т. 1 а.с. 7-8, 9-10, 227-237) та визнається сторонами. 19 червня 2007 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами відповідачем [PERSON] було придбано автомобіль марки «RENAULT» модель «MEGANE ІІ SEDAN». 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в кредит, що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу в кредит, копією рахунку-фактури, копіями квитанцій, довідкою про реєстрацію транспортного засобу за відповідачем, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 59-61, 62, 63-64, 164, 184). Станом на 16.02.2012 року вказаний кредит було повернуто відповідачем [PERSON] в повному обсязі, що підтверджується копією довідки АТ «Укрсиббанк» (т. 1 а.с. 183). 20.12.2018 року відповідач [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «RENAULT» модель «MEGANE ІІ SEDAN». 2007 року випуску відповідачем [PERSON] , що підтверджується повідомленням Регіонального сервісного центру в Київській області територіального сервісного центру № 3244 та копією реєстраційної картки ТЗ, відповідно до якої власником спірного автомобіля зазначено [PERSON] (т. 1 а.с. 178-179). Всі інші обставини, які покладені в основу позовних вимог суд вважає невстановленими під час судового розгляду, оскільки всупереч принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства сторонами не подано суду належні і допустимі докази на підтвердження існування таких обставин, об`єктивності та достовірності відповідних тверджень. При наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд приймає до уваги наступне. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.11.2007 року та фактично припинили шлюбні відносини 30.05.2016 року, що підтверджується матеріалами справи. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. З обставин справи вбачається, що з усього майна, яке позивач просить поділити між нею та відповідачем [PERSON] придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є земельна ділянка площею 0,1010 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3223182500:02:005:0016), що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку, копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, звітом про експертну грошову оцінку (т. 1 а.с. 7-8, 9-10, 227-237) та визнається сторонами, тобто набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на Ѕ частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 367, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки сторони не домовились про поділ майна у позасудовому порядку спір про поділ такого майна слід вирішити в судовому порядку на підставі наявних у справі доказів. Доказів технічної можливості реального поділу спірного нерухомого майна між подружжям суду не подано, відповідну правову позицію не конкретизовано і не доведено, тому суд вважає відповідні доводи юридично і технічно неспроможними. Слід прийняти до уваги, що якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме земельна ділянка площею 0,1010 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3223182500:02:005:0016), набута сторонами під час проживання сторін однією сім`єю, яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Поряд із тим, достатніх підстав для віднесення іншого спірного об`єкту нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 150 м. кв. який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу майна, яке підлягає поділу суд не вбачає, оскільки переконливих доказів наявності у сторін права власності на дане майно суду не представлено, суду не подано будь-якого правовстановлюючого документа на даний будинок. Оскільки правовий статус цього об`єкту поділу як об`єкту нерухомого майна під час судового розгляду залишився недоведеним, суду не подано доказів, які б достовірно підтверджували відповідні доводи позову, посилання представника позивача про ухилення відповідача від державної реєстрації житлового будинку як завершеного будівництвом не можуть покладатись в основу судового рішення. Крім того, належних і допустимих доказів придбання цього об`єкту поділу за спільні кошти сторін суду не подано, доводи відповідача про придбання автомобіля саме ним - залишились не спростованими. Вартість цього об`єкту поділу під час судового розгляду встановити не представилось можливим, сторонами згоди із цього питання досягнуто не було, а переконливих доказів щодо вартості об`єкту поділу суду не подавалось. За таких обставин, доводи позову про можливість поділу будинку між сторонами в порядку поділу майна подружжя суд вважає необґрунтованими, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості кожного із об`єктів майна, які сторони вважали доцільним врахувати при поділі майна подружжя, суду не подано, а представлені сторонами докази суд вважає непереконливими. Висновки експертиз в порядку ч.3 ст.102 ЦПК України жодною із сторін суду не подавались. При цьому суд враховує відсутність згоди сторін щодо спільного визначення вартості об`єктів поділу. За таких обставин, суд позбавлений можливості об`єктивно визначити вартість як кожного із спірних об`єктів майна, так і загальну вартість майна, яке підлягає поділу, що унеможливлює задоволення позову в частині запропонованих позивачем варіантів поділу майна як способу захисту порушених прав та інтересів. Як встановлено під час судового розгляду легковий автомобіль марки «Reno Megan» 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (до переобладнання на газ державний номер - [NUMBER] , було набуто до укладення шлюбу між сторонами, тому достатніх правових і фактичних підстав для віднесення цього автомобіля до складу спільного майна подружжя, яке підлягає поділу судом не встановлено. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суда України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Жодна із сторін не вживала заходів для попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації, у конкретизованій і чіткій формі не висловила згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає відсутніми підстави для присудження грошової компенсації одному із подружжя. За таких обставин, при поділі майна слід визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. При визначенні варіантів поділу суд враховує висловлені обома сторонами міркування щодо різних варіантів поділу, фактичне перебування окремих видів майна у володінні і користуванні кожної із сторін, наявність державної реєстрації права власності на ім`я кожної із сторін, можливість забезпечення житлових прав кожного із подружжя з огляду на кількість об`єктів житла при поділі, вартість кожного із об`єктів поділу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна підлягають задоволенню частково, оскільки суду не подано належних і допустимих доказів можливості поділу будинку, а також достовірних доказів правового статусу цього об`єкту поділу. Так, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно і житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва і створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Такий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2710цс15. Відповідно до ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до І-ІІІ категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників); після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 39 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Замовником відповідно до змісту даного Закону, може бути власник або землекористувач земельної ділянки. З встановлених судом обставин вбачається, що в період шлюбу будь-які із зазначених вище декларацій чи інших документів стосовно спірного житлового будинку жодним із подружжям до уповноважених державних органів не подавалось. Відповідно до частини 1 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, зокрема, якщо він збудований без належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Таким чином, визнання права власності на самочинно збудований об`єкт може бути здійснено лише у разі, якщо самочинне будівництво здійснювалось із додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил. Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що вбачається з постанови від 04.03.2020р. у справі № 127/15530/17. Разом з тим, звертаючись з позовом про визнання права власності на частину житлового будинку, позивач [PERSON] не надала доказів того, що під час будівництва були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми та правила, а отже, відповідно, остання не довела правомірність своїх позовних вимог в цій частині. Жоден із учасників процесу в судовому засіданні не повідомив відомостей про дотримання чинного законодавства при будівництві житлового будинку в період чинності шлюбу. З пояснень учасників процесу, досліджених письмових доказів судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що у вказаний період відносно спірного будинку розроблявся проект, отримувались будь-які передбачені законом дозволи чи погодження, існували рішення органів місцевого самоврядування чи органів державної влади щодо правового статусу об`єкту нерухомого майна, будь-яким подавались у встановленому законом порядку декларації щодо початку чи завершення будівництва, готовності об`єкту до експлуатації. За таких обставин, спірний будинок станом на час припинення шлюбу мав правовий статус об`єкту самочинного будівництва, тому був виключений із цивільного обороту, в установленому законом порядку право власності на нього у жодного із подружжя не виникало, він не може включатись до кола об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а відтак вимоги про його поділ в межах цього судового спору суперечать закону. Також при вирішенні спору суд враховує доводи обох сторін про внесення кожним із подружжя матеріального внеску та внеску власною фізичною працею у набуття подружжям спірного майна, тому в силу приписів наведеного вище законодавства суд вважає, що незважаючи на різний ступінь участі кожного із подружжя у створенні спірного майна у кожної із сторін виникли рівні права на це майно, тому кожна із сторін має право на Ѕ частину спільного майна подружжя. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про наявність коштів у відповідача які підлягають поділу, які ґрунтуються на припущеннях, тому не можуть покладатись в основу судового рішення. Будь-яких доказів наявності відповідних коштів, достовірності відповідних доводів позову суду не надавалось, тому в цій частині позовні вимоги залишились недоведеними. Враховуючи, вище викладене суд вважає можливим розподілити майно виходячи з правил рівності часток в ідеальних долях без виділення майна у натурі, визнавши за кожним із сторін право особистої приватної власності на Ѕ частину (в рівних частинах за кожним). Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивачем лише частково доведено факт порушення її прав, а тому встановивши, яке право порушено, суд має право його захистити, а в іншій частині вимог позивача слід відмовити. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом частково встановлено наявність порушень прав чи законних інтересів позивача, які виникли з вини саме визначеного відповідним позовом відповідачем та які б підлягали судовому захисту. Крім того, при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний позовом спосіб захисту законних прав та інтересів є неналежним, порушує права інших осіб та суперечить закону. Визнання права власності на самочинно збудований об`єкт може бути здійснено лише у разі, якщо самочинне будівництво здійснювалось із додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, що відносно спірного будинку не було доведено під час розгляду справи. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити в частині доведених позовних вимог. Судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. До завершення розгляду спору суд вважає недоцільним скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: partial