Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач-відповідач [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що 20 лютого 1998 року було укладено шлюб між ним та [PERSON], про що зроблено актовий запис № 154. Починаючи з 01 жовтня 2016 року вони разом не проживають, між ними склалися неприязні стосунки, відтак спільне проживання є не сумісним, не ведуть протягом вказаного періоду спільне господарство, відсутня спільна мета сім"ї, а відтак шлюб підлягає розірванню. За час перебування в шлюбі ними було придбано певне майно, яке підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя по ? частині кожному, а саме: - гараж [ADDRESS], вартістю 162 000,00 гривень; - гараж [ADDRESS], вартістю 216 000,00 гривень; - автомобіль марки MERСEDES - BENZ ML 350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER], вартістю 290 000,00 гривень. Зазначив, що квартира [ADDRESS] придбана за рахунок кредитного зобов'язання на придбання вказаного майна, яке було погашено за рахунок його особистих коштів та коштів його батька [PERSON], а відтак дана квартира є його особистою приватною власністю. Згідно уточнених позовних вимог також зазначив, що приміщення офісу по [ADDRESS] та транспортний засіб марки PORSHE CAYENNE 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] слід визнати його особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач-відповідач, [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просять суд розірвати шлюб між позивачем-відповідачем та відповідачем-позивачем, зареєстрований Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 20 лютого 1998 року, актовий запис № 154, - визнати за позивачем-відповідачем право особистої приватної власності: на квартиру [ADDRESS] /1поверх/; на автомобіль марки PORSHE CAYENNE 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]; - визнати за позивачем-відповідачем право власності: на ? частину гаража [ADDRESS] на ? частину автомобіля марки MERSEDES - BENZ LM 350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER]; - припинити право спільної сумісної власності сторін по справі на вище зазначені гаражі, вище зазначений автомобіль мерседес, вище зазначений автомобіль порше. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою відповідача-позивача [PERSON] визнали частково, а саме в частині поділу по ? частині кожному гаража [ADDRESS] та гаража [ADDRESS]., що стосується решти позовних вимог відповідача-позивача [PERSON] пояснили, що вони не ґрунтуються на належних доказах, є безпідставними, а тому до задоволення не підлягають. Відповідач-позивач, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача-відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, який в судовому засіданні відповідач позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог відповідача позивача пояснили суду, що за час шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність подружжя наступне майно: - гараж [ADDRESS], вартістю 162 000,00 гривень; - гараж [ADDRESS], вартістю 216 000,00 гривень; - квартиру [ADDRESS], загальною площею 90,5 кв.м., житловою площею 54,8 кв.м, вартістю 1 466 100 гривень. - автомобіль марки MERСEDES - BENZ ML350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER], вартістю 290 000,00 гривень, яке підлягає поділу в порядку, встановленому для поділу майна, що є спільною сумісною власністю. Водночас, в період шлюбу було придбано у власність ? частину офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 1 125 000,00 гривень. Кошти на придбання, ремонт та переобладнання даного приміщення було надано відповідачу-позивачу її матір'ю, [PERSON], а відтак дане офісне примішення є таким, що придбано за особисті кошти відповідача-позивача, тому за [PERSON] слід визнати право особистої приватної власності на офісне приміщення. Додатково пояснили суду, що в зв'язку з тим, що в відповідача-позивача на утриманні перебуває неповнолітній син, [PERSON] [INFO], з метою збереження належного рівня його розвитку та матеріального забезпечення, в інтересах дитини, доцільним є відступлення від принципу рівності часток подружжя та виділення відповідачу-позивачу у власність, 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Просять суд визнати за відповідачем-позивачем право власності: на ? частину гаража [ADDRESS] на 2/3 квартири [ADDRESS] Визнати за відповідачем-позивачем [PERSON] право власності на ? частину офісного приміщення, що розташоване в [ADDRESS] Стягнути з позивача відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача [PERSON] ? частину вартості автомобіля марки MERСEDES - BENZ ML350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER], в розмірі 145 000,00 гривень. Позовні вимоги позивача-відповідача [PERSON] визнали часткового, а саме в частині розірвання шлюбу із [PERSON], поділу по ? частині кожному гаража [ADDRESS] та гаража [ADDRESS]. визнали, що стосується решти позовних вимог [PERSON], пояснили, що вони не ґрунтуються на належних, достовірних та допустимих доказах, а відтак до задоволення не підлягають. Також зазначили, що автомобіль марки PORSHE CAYENNE 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], був зареєстрований на ім'я відповідача-позивача, проте відповідач-позивач разом із позивачем-відповідачем [PERSON] ще до звернення останнього до суду з позовом відчужили даний транспортний засіб, кошти розділили порівну, а відтак жодного спору щодо даного транспортного засобу між ними не існує. Ухвалою суду за клопотанням представника відповідача-позивача, адвоката [PERSON], до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача-позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Представник Служби у справах дітей [PERSON] в судовому засіданні подала до суду Акт огляду матеріально-побутових умов, з якого вбачається, що дійсно за адресою [ADDRESS], проживає [PERSON] зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], дитині створені належні матеріально-побутові умови для розвитку та проживання. Представник Служби у справах дітей, [PERSON], додатково суду пояснила, що спори про поділ спільного майна подружжя не віднесені до їх компетенції, а відтак на розгляд комісії Служби це питання не виносилося, жодних висновків по даному питанню не готувалося. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами 20 лютого 1998 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в Рівненському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що зроблено актовий запис № 154. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей, син [PERSON], який на момент розгляду справи є повнолітнім, та син [PERSON], [INFO], який на момент розгляду справи є неповнолітнім. Починаючи з 01 жовтня 2016 року подружжя разом не проживає, між ними склалися неприязні стосунки, спільне господарство не ведеться. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні позивач-відповідач вказав, що він з [PERSON] надалі перебувати в шлюбі не бажає. Аналогічну позицію в судовому засіданні висловила і відповідач-позивач [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін по справі, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, підтверджено поданими до суду доказами та випливає із пояснень сторін у справі та свідка, спільним майном подружжя є весь перелік майна, щодо якого заявлено спір, а саме - - гараж [ADDRESS]; - гараж [ADDRESS]; - квартира [ADDRESS], загальною площею 90,5 кв.м., житловою площею 54,8 кв.м; - автомобіль марки MERSEDES - BENZ LM 350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER]; - ? частина офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (І поверх). Суд критично оцінює пояснення позивача-відповідача та його представника щодо заявленої позовної вимоги про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю, оскільки факти та обставини, на які посилався позивач-відповідач у первісному позові не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не були доведені суду належними, допустимими та достовірними доказами. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.06.2017 року, на яке посилався [PERSON], скасовано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25.10.2017 року, яке повністю спростовує доводи позивача-відповідача проте-що спірна квартира придбана за його особисті кошти та кошти його батька. Що ж стосується наданих суду нотаріально посвідчених заяв-пояснень [PERSON] та [PERSON], то дані документи не можуть бути прийняті судом як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки пояснення, навіть нотаріально посвідчені, не є показами свідка та не можуть бути прийняті судом як доказ (ст. 76, ст. 90 ЦПК України). Суд враховує також ту обставину, що уточнена позовна вимога [PERSON] про визнання права особистої приватної власності останнього на приміщення офісу по [ADDRESS] (І поверх) не підтверджена жодним належним та допустимим доказом, є голослівною, а відтак до задоволення не підлягає. Суд враховує ту обставину, що між сторонами у справі відсутній спір щодо поділу автомобіля марки PORSHE CAYENNE 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Із пояснень відповідача-позивача [PERSON] та її представника, що не спростовані належними та допустимими доказами з боку позивача-відповідача, вбачається що вказаний автомобіль відчужено подружжям разом ще до звернення [PERSON] до суду із первісним позовом, а відтак дана позовна вимога до задоволення не підлягає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала суду, що у лютому 2008 року вона продала належну їй на праві власності квартиру по [ADDRESS] за 192 842,98 грн. В зв'язку із тим, що її дочка, [PERSON], та зять, [PERSON], мали намір придбати приміщення під офіс, вона всі кошти з продажу даної квартири передала їм. Як пояснювали їй діти, вони підшуковували приміщення, щоб придбати та розмістити там офісне приміщення для здійснення підприємницької діяльності, в подальшому вони їй пояснили, що за ці кошти було придбано квартиру по [ADDRESS] в м. Рівне, здійснено її ремонт та переобладнання в приміщення офісу, право на яке на даний момент оспорюється її дочкою у суді. Також зазначила в суді, що кошти від продажу квартири вона не отримувала, підписала договір купівлі-продажу у нотаріуса, а кошти відразу ж забрав [PERSON] Оскільки на той час подружжя було в дуже добрих стосунках, у неї не виникало питань щодо доцільності використання даних коштів, вона була переконана, що вони підуть саме на придбання офісу і в разі необхідності діти зможуть їй їх повернути. Суд критично оцінює пояснення відповідача-позивача [PERSON] та їх представника щодо придбання офісного приміщення по [ADDRESS] (І поверх) за особисті кошти [PERSON], оскільки дані пояснення не підтверджуються жодними належними документальними доказами, що могли б підтвердити наявність у [PERSON] коштів та спрямування їх саме не придбання спірного приміщення. Показання свідка [PERSON] суд оцінює критично з точки зору доведення відповідачем-позивачем позовної вимоги про визнання права особистої приватної власності на приміщення офісу по [ADDRESS]. Суд вважає доведеною ту обставину, що свідок [PERSON] володіла коштами в сумі 192 842,98 грн., що були отримані від продажу квартири 29.02.2008 року. Також не оспорюється сторонами у справі той факт, що дані кошти були надані подружжю [PERSON] та [PERSON] в тимчасове користування (без визначеного строку повернення) для розвитку підприємницької діяльності. Проте, дані свідчення не дають підстави вважати, що дані кошти були особистими коштами відповідача-позивача, [PERSON] та не свідчить про те, що спірне приміщення офісу по [ADDRESS] було придбаний саме за її особисті кошти. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст.60 СК України, вважається,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Зважаючи на ту обставину, що не заперечувалася в судовому засіданні [PERSON], що неповнолітній син сторін у справі, [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю, зважаючи на фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про можливість та доцільність відступлення від принципу рівності часток подружжя та виділення у власність [PERSON], 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В зв'язку із тим, що [PERSON] не надав своєї згоди на компенсацію [PERSON] в грошовому еквівалентів вартості її частки у автомобілі марки MERСEDES - BENZ ML350, номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER] в розмірі 145 000,00 грн., кошти в даному розмірі на відповідний рахунок [PERSON] не вносилися, зважаючи на вказані вище норми матеріального права, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації ? частини спірного автомобіля марки MERСEDES - BENZ ML350,номер шасі (кузов) - [NUMBER], номерний знак [NUMBER] в розмірі 145 000,00 грн. до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вище викладених обставин первісний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя підлягає до часткового задоволення. В свою чергу зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю також підлягає до часткового задоволення На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 69-71, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: dismissed