Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

1. Позиція позивача. 29 вересня 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким представник позивача - [PERSON] , адвокат Чупилка Юлія Сергіївна, просить суд: - визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності за набувальною давністю на 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] , що складається з А-1 - житловий будинок загальною площею 79,4 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м.; Б-1 - літня кухня; Д-1, Є-1 - сарай; Г-1 - вбиральня; № 1-6 огорожі; № 3 - водовідвід; І - тротуар; - судові витрати по справі сплачений позивачем судовий збір у сумі 840,80 грн. залишити за [PERSON] за її згодою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] (м. Дніпродзержинськ до перейменування), житловою площею 50,7 кв.м, загальною площею 79,4 кв.м, на дату останньої реєстрації, 18 червня 1996 року, був зареєстрований: Ѕ частина за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 18.06.1996 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 4-3332; 1/8 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 26.03.1957 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 2/2553; 3/8 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 17.09.1976 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 2-4759, що підтверджується листом ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. № 1569 від 10.09.2020 року. [PERSON] є матір`ю позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та актовим записом № 297 від 03.07.1948 p., яка після укладання шлюбу змінила прізвище, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та актовим записом № 1118 від 16.09.1972 р.. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та актовим записом № 776 від 18.07.2020 p.. Право власності на належні [PERSON] 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано 20 липня 2020 року номер запису про право власності 37432604 за відповідачем [PERSON] на підставі спадкового договору укладеного 25 лютого 2020 року з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського MHO Яловою О.М. за реєстровим № 305. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка № 223387157 від 10.09.2020 р., право власності на 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] не зареєстровано за жодною особою. [PERSON] був рідним братом [PERSON] . Все життя він прожив у м. Санкт-Петербург Російської Федерації, де помер 12 років тому назад. Виходячи з даних реєстру права власності, які містяться на паперових носіях у ОКП «Дніпродзержинське БТІ» та електронному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності в порядку спадкування після померлого [PERSON] на 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] не зареєстровано за спадкоємцями. Таким чином позивачем залучено у якості відповідачів [PERSON] , яка набула право власності на 5/8 частин спірного нерухомого майна на підставі спадкового договору укладеного 25 лютого 2020 року з [PERSON] та Територіальну громаду в особі Кам`янської міської ради, враховуючи відсутність спадкоємців, які б заявили в установленому законом порядку спадкові права на спадщину - 3/8 частин спірного нерухомого майна, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Позивач, починаючи з 1968 року по теперішній час проживає без реєстрації в 3/8 частинах житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується актом № 9/3/2 про підтвердження факту проживання особи, складений 14 серпня 2020 року головою квартального комітету № 3 Заводського району м. Кам`янського та довідкою про склад сім`ї № 21/4609 від 03.09.2020 р. Позивач має окремі особові рахунки на газо- та електропостачання (о/с № 522000205630), що підтверджується довідкою про розмір платежів ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» від 31.07.2020 р. та довідкою ДТЕК Дніпровські електромережі від 31.08.2020 р. Самовільні будівлі в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами відсутні, що підтверджується довідкою ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. № 71 від 17.01.2020 року. Позивач вважає, що вона добросовісно заволоділа 3/8 частинами житлового будинку та прилеглою земельною ділянкою, належним чином утримуючи земельну ділянку (кожного року обробляю землю, здійснюю посадку, оброблення, збір овочевих та фруктових культур) та сам житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджує її добросовісність, відкритість та безперервність щодо користування заявленим майном. А тому, на думку позивачки, факт її проживання у зазначеному будинку, та користування ним, є строком її давнішнього володіння часткою належною [PERSON] , у розмірі 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] , який вона обліковує із 1968 року, як підставу для набуття на зазначену частку у праві спільної часткової власності, права власності в набувальної давності. 2. Позиція відповідача № 1. Відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті надала заяву в якій визнала позовні вимоги позивача в повному обсязі просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. (а.с.40,58,95). 3. Позиція відповідача № 2. Представник відповідача Кам`янської міської ради до початку розгляду справи по суті, надав заяву в якій просив суд розглянути справу без участі їх представника та винести рішення на підставі діючого законодавства (а.с.80,90). 4. Позиція 3-ої особи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Перша кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в особі її завідуючої Новикової Л. до початку розгляду по справі надала до суду клопотання в якому просила суд розглянути справу без участі їх представника та копію прийнятого рішення прислати на їх адресу (а.с.63,66,73) 5. Заяви, клопотання, процесуальні питання. 29 вересня 2020 року адвокат Чупилка Ю.С. в інтересах [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 3/8 частини житлового будинку за набувальною давністю. 29 вересня 2020 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вказану позовну заяву залишено без руху, з підстав недотримання позивачем вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 22 листопада 2020 року адвокатом Чупилкою Ю.С. в інтересах [PERSON] подано уточнену позовну заяву, після усунення недоліків, виявлених Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29.09.2020 року. 30 листопада 2020 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі та справу призначено до підготовчого судового засідання з визначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 10 грудня 2020 року відповідачем [PERSON] подано заяву про визнання позовних вимог. 16 грудня 2020 року адвокатом Чупилка Ю.С. подано клопотання про відкладення розгляду справи. 28 січня 2021 року представником відповідача № 2 подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 08 лютого 2021 року адвокатом Чупилкою Ю.С. через електронну пошту на адресу суду подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 08 лютого 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області клопотання представника позивача - адвоката Чупилка Ю.С. задоволено, надано можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 10 лютого 2021 року [PERSON] подано заяву про проведення підготовчого провадження за її відсутності. 25 лютого 2021 року представником 3-ої особи подано клопотання про проведення розгляду справи за відсутності нотаріальної контори. 09 березня 2021 року адвокатом Чупилкою Ю.С. через електронну пошту на адресу суду подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 09 березня 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області клопотання представника позивача - адвоката Чупилка Ю.С. задоволено, надано можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 20 квітня 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області клопотання представника позивача - адвоката Чупилка Ю.С. задоволено, надано можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 25 серпня 2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 6. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно даних інвентаризаційної справи право власності на житловий будинок [ADDRESS] , станом на дату встановлення реєстрації - 18.06.1996 року, було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 18.06.1996 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 4-3332 на Ѕ частку; за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 26.03.1957 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 2/2553 на 1/8 частку та за [PERSON] на підставі свідоцтва право на спадщину від 17.09.1976 року, посвідченого 1-ю Дніпродзержинською ДНК реєстровий № 2-4759 на 3/8 часток, що підтверджується листом ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. № 1569 від 10.09.2020 року (а.с.7). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є матір`ю позивачки [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 297 від 03.07.1948 p., яка уклала шлюб 16.09.1972 року та змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та актовим записом № 1118 від 16.09.1972 р. (а.с.9). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та актовим записом № 776 від 18.07.2020 p. (а.с.10). На підставі спадкового договору, укладеного 25 лютого 2020 року з [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського MHO Яловою О.М. за реєстровим № 305, право власності на належні [PERSON] 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] набула відповідач [PERSON] (а.с.11-12). Згідно витягу № 217365393 від 20.07.2020 року з державного реєстру речових прав зареєстровано, право власності на 5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] були зареєстровані за відповідачем [PERSON] (а.с.13). Інша частина житлового будинку, у розмірі частки 3/8 частина житлового будинку [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 вересня 1976 року, посвідченого 1-ою Дніпродзержинською нотаріальною конторою реєстраційний номер 2-4759 (а.с. 7). Актом № 9/3/2 від 14 серпня 2020 року складеного головою квартального комітету № 3 Заводського району м. Кам`янського (а.с.15) підтверджено факту проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] , з 1968 року по теперішній час. Позивач має окремі особові рахунки на електропостачання (о/р: № [NUMBER] та № [NUMBER] ), що підтверджується довідкою про розмір платежів ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» від 31.08.2020 р. (а.с.18) та довідкою ДТЕК Дніпровські електромережі від 31.08.2020 р.(а.с.17). Виділ або поділ часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , станом на час звернення із позовом [PERSON] , так і на час розгляду справи по суті не здійснювався. А тому житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом права спільної часткової власності, [PERSON] , частка якої становить 5/8 часток житлового будинку, та [PERSON] , частка якого становить 3/8 часток житлового будинку. Даних які б підтверджували факт смерті [PERSON] , відкриття спадщини, прийняття або відмови від прийняття спадщини відкритої на час його смерті, жодним доказом позивачем не підтверджено, заяв та клопотань про витребування доказів, в передбаченому ЦПК України порядку не подавалося. 7. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)". Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ст. 344 ЦК України: Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. 8. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою права на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Як встановлено в ході судового розгляду, на час звернення із позовом [PERSON] підтвердила факт проживання та користування житловим будинком [ADDRESS] , і зазначене право користування зазначеним житлом, ніхто із відповідачів не оспорює. Права власності на житловий будинок [ADDRESS] ні в частині ні в цілому за позивачем не зареєстроване, а зареєстровано в частках за [PERSON] , частка якої у праві спільної часткової власності на житловий будинок становить 5/8 частин, та [PERSON] , частка якого у праві спільної часткової власності на житловий будинок становить 3/8 частин. Не проживання [PERSON] у вказаному житловому будинку, не є підставою для позбавлення останнього права власності на частину житлового будинку, набутого ним на законних підставах. Інших доказів щодо смерті, тощо.., позивачем не додано, а заявлене твердження про нібито смерть останнього ґрунтується лише на позиції викладеної у позовній заяві позивача. А тому, позивачем не наведено які її права і ким оспорюються, не визнаються, на підставі чого оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення, так як позивачем не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав та інтересів, в тому числі відповідачами [PERSON] і Кам`янською міською радою, так як жодного підтвердження оспорення таких прав і інтересів, позивачем до справи не долучено. Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній про\-цесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на по\-зитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповід\-но до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають про\-цесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим за\-хистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздат\-ності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна право\-здатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом зверта\-тися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інте\-ресів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, у разі прийняття позиції сторони позивача про наявність порушення, оспорення або не визнання прав [PERSON] заявленими відповідачами, суд виходить з наступного: Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної часткової власності [PERSON] , частка якої у праві спільної часткової власності становить 5/8, та [PERSON] , частка якого у праві спільної часткової власності становить 3/8 (а.с. 7). Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Також судом враховується, що частки співвласників домоволодіння [ADDRESS] , на час розгляду справи не поділялися і не виділялися в натурі. Суд звертає увагу, що згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. І що лише позивач є учасником процесу, який має право на заявлення позовних вимог, про залучення до справи співвідповідача (відповідача), заміни відповідача, із наступним пред`явленням до нього позовні вимоги. Згідно до позовної заяви відображається данні про те що нібито [PERSON] «…помер [INFO] », але в розумінні приписів ст.ст. 76-80 ЦПК України, посилання позивача на зазначені обставини не є доказом який може бути прийнятим судом, без підтвердження належними та допустимими доказами. Крім того, позивач діючи вільно та розпоряджаючись своїми права на власний розсуд, не будучи обмеженим у праві на заявлення клопотань, збір доказів на підтвердження заявленої позиції, під час підготовчого провадження належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених фактів щодо смерті співвласника майна, відсутності спадкоємців та осіб які прийняли спадщину відкриту у разі смерті [PERSON] не надав, заяв та клопотань про їх витребування, забезпечення тощо.., не подавав і не заявляв. Виходячи із предмету спору, та обсягу заявлених позовних вимог, позивач заявляючи про свої права на 3/8 частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] , повинен залучити до участі у вирішенні спору всіх співвласників спільної часткової власності, а у разі підтвердження смерті співвласника [PERSON] , залучити до участі у спорі спадкоємців які прийняли спадщину у передбаченому законом порядку. А тому, суд приймає лише підтверджені та встановлені під час судового розгляду факти, в тому числі щодо реєстрації за [PERSON] права власності на 3/8 частини будинку [ADDRESS] , як у праві спільної часткової власності, так як інших реєстраційних та облікових даних щодо права власності на спірне майно, за наданими доказами відсутнє. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, позиція позивача про те, що так як вона проживає у зазначеному будинку [ADDRESS] з 1968 року, то тільки вона має право на набуття права власності на заявлені 3/8 часток у праві спільної власності, не узгоджується із фактичними даними щодо проживання у зазначеному будинку і відповідача [PERSON] , яка крім права на користування будинком, має також права і на володіння та користування належною їй часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 5/8 часток на зазначений будинок. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: ?наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; ?законність об`єкта володіння; ?добросовісність заволодіння чужим майном; ?відкритість володіння; ?безперервність володіння; ?сплив установлених строків володіння; ?відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом враховується, що на час набуття [PERSON] права власності на 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 вересня 1976 року, посвідченого 1-ою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-4759, позивач стверджує що вже проживала у спірному будинку де право часткової власності на нього мала її мати [PERSON] , а тому позивач мала лише право на користування зазначеним житлом, і її право на проживання у ньому ніким не оспорювалося і не оспорюється. Про те що [PERSON] набув право спільної часткової власності на спірний будинок, позивачу було відомо станом на 1976 рік, і будучи обізнана про зазначені обставини позивач продовжила користуватися спірною часткою житлового будинку, на рівні з іншими співвласниками житлового будинку. Враховуючи що заявлена частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок у розмірі 3/8 зареєстрована за [PERSON] , а тому майно у виді даної частки не може бути віднесено до безтитульного майна, що є наслідком безпідставності заявленого позову як вимог набуття права власності позивачем на спірну частку у спільній частковій власності з підстав набувальної давності, яка на законних підставах набута та зареєстрована [PERSON] , факт смерті якого жодним належним та допустимим доказом не підтверджено. Таким чином, обраний спосіб захисту позивачем [PERSON] своїх прав та інтересів, як визнання за нею права власності на 3/8 частини житлового будинку [ADDRESS] , який є спільною частковою власністю [PERSON] , не відповідає приписам ст. 344 ЦК України, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд вважає необхідним зазначити, що у разі наявності спору, позивачка не обмежена у заявлені позовних вимог до відповідачів з інших підстав. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). 9. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем понесені судові витрати у розмірі 840,80 грн. (а.с.5), як сплата судового збору при зверненні із позовом. Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі понесені стороною позивача залишаються за зазначеною стороною.

Outcome: dismissed