Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

В травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Філії «Полтавське РУ «АТ Банк «Фінанси та кредит» про стягнення коштів за договором банківського вкладу та захист прав споживачів, посилаючись на те, що вона досить тривалий період часу являлася клієнтом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в якому розмістила депозити. Так, на рахунку № 2620.9.019834.008 знаходяться її грошові кошти в сумі 3572,04 доларів США, та на рахунку № 2620.7.019834.011 знаходяться її грошові кошти в сумі 900,00 доларів США. Останнім часом відповідач почав не виконувати взяті на себе зобов'язання та відповідно не повертав в строки передбачені депозитними угодами кошти, а по закінченню депозитних угод пропонував їх пролонгувати посилаючись на складну фінансову ситуацію в банку. Вона усвідомлювала, що на даний час ситуація в банківській сфері не одна з найкращих та деякий час йшла на поступки відповідачу та перерозміщала кошти. Однак останнім часом відповідач створив такі умови, що а ні вона, а ні інші клієнти даного банку не в змозі отримати свої власні кошти, в звязку з чим вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, але від неї надійшла заява, в якій остання просить розглядати справу без її участі та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] досить тривалий період часу являлася клієнтом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в якому розмістила депозити. Так, на рахунку № 2620.9.019834.008 знаходяться її грошові кошти в сумі 3572,04 доларів США, та на рахунку № 2620.7.019834.011 знаходяться її грошові кошти в сумі 900,00 доларів США. Останнім часом відповідач почав не виконувати взяті на себе зобов'язання та відповідно не повертав в строки передбачені депозитними угодами кошти, а по закінченню депозитних угод пропонував їх пролонгувати посилаючись на складну фінансову ситуацію в банку. [PERSON] усвідомлювала, що на даний час ситуація в банківській сфері не одна з найкращих та деякий час йшла на поступки відповідачу та перерозміщала кошти. Однак останнім часом відповідач створив такі умови, що а ні вона, а ні інші клієнти даного банку не в змозі отримати свої власні кошти. На початку січня 2015 року позивачка звернулась до керівника банку у м. Полтаві, який повідомив їй, що банк встановив обмеження щодо видачі депозитів. Повторно, а саме 18.03.2015 року, вона змушена була звернутися до керівництва вищевказаного банку з проханням повернути належну їй грошову суму в повному обсязі, на що вона отримала письмову відповідь, в якій зазначалося, що повернення вкладів фізичних осіб, залучених в іноземній валюті, строк розміщення яких закінчився, може здійснюватись, за наявності достатніх коштів у касі відділення, частинами в межах до 15000,00 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Однак з урахуванням навіть даних обмежень вона продовжувала співпрацю з вищевказаним банком. Та не зважаючи на це, кожного дня банк в односторонньому порядку змінював умови повернення коштів та в деякі дні встановлював навіть ліміт на зняття готівки в банкоматів на рівні 20 грн. на день. При цьому сам банкомат запрограмований на видачу коштів на мінімальному рівні 50 грн.. Переважну більшість часу не було в ньому коштів. Таким чином, банк створив для своїх клієнтів умови відповідно до яких клієнти банку не в змозі отримати свої кошти, а ні в банкоматі, а ні в касі відділення. Не дивлячись на дані обмеження з 16 лютого 2015 року банк взагалі відмовився пролонгувати клієнтам депозити, які закінчилися, а суми вкладу не повертає. За декілька днів до закінчення депозитного вкладу [PERSON] в черговий раз повідомила керівника відділення в якому розміщений депозит про намір забрати кошти у повному обсязі на що їй було повідомлено, що кошти видаватимуться виключно при їх наявності. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 17 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що за всіма громадянами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь - яких переваг, прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених законодавчими актами. Згідно до сі. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Як передбачено ст. 22 ЗУ „Про захист прав споживачів", захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Окрім того, відповідно до ч.3 цієї ж статті - споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судові рішення у цивільних справах» визначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Таким чином, суд вважає, що отримані в іноземній валюті кошти відповідач зобов'язаний повернути у доларах США із зазначенням еквіваленту у гривні згідно офіційного курсу НБУ станом на день винесення рішення, тобто на 03 липня 2015 року по курсу 100 доларів США = 2101,1609 гривень, що жодним чином не порушить прав відповідача, оскільки зміна курсу долара США до гривні не змінює обсягу його зобов'язання, вираженого в іноземній валюті. Досліджені в судовому засіданні обставини справи підтверджують належну обґрунтованість доказами вимог позивача щодо стягнення з відповідача на її користь заборгованості по депозитним рахункам № 2620.9.019834.008 та № 2620.7.019834.011 на загальну суму 4\~472, 04 доларів США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на винесення рішення 03.07.2015 року становить (4 472, 04 доларів США х 21,011609 гривень (за 1,0 долар США) =) 93\~964 грн. 76 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved