Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості, відсотків та пені за кредитним договором, посилаючись на те, що 30 серпня 2007 року між ВАТ «Універсал банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 106000 доларів США під 11,95 % річних, який відповідачем не виконано. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 15.10.2014року складає 111 272,60 доларів США , що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 441 147,08 гривень. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що зазначений кредитний договір було укладено з порушенням вимог діючого законодавства України. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи зі слідуючого. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30 серпня 2007 року між ВАТ «Універсал банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 106 000 доларів США під 11,95 % річних, який відповідачем не виконано. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору та непогашення кредиту, станом на 15.10.2014року р. існує заборгованість за кредитом в сумі 111 272,60 доларів США , що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 441 147,08 гривень, з яких : прострочена сума заборгованості по кредиту - 466,97 доларів США, еквівалент - 6 047,96 грн., сума дострокового стягнення кредиту - 101 798,55 доларів США, еквівалент - 1 318 443,92 грн, відсотки - 8 952,51 доларів США, еквівалент - 706,76 грн. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. За таких обставин, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань у нього існує заборгованість перед позивачем. Крім того, суд вважає, що зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті. Таким чином, згадана норма права не вимагає зазначення ціни договору в гривні та її еквівалент у іноземній валюті, разом з тим, надає право сторонам визначати грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті, де валюта є розрахунковою одиницею визначення ціни під час виконання зобов'язання. Згідно з ч.2 ст.198 ЦК України виконання зобов'язань, виражених у національній валюті, здійснюється відповідно до закону. Пунктом 1 ч.2 ст.92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України. Положеннями ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов'язань у іноземній валюті. Відповідно до ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення коштів, залучених від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" №15-93 від 19.02.1993 року передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Виходячи з наведеного, укладання кредитного договору та його виконання в іноземній валюті за кредитним договором не суперечить чинному законодавству. Окрім цього, відповідно до листа Національного Банку України від 07.12.2009р. № 13 -210/7871 - 22612 «Щодо вимог підпункту в ч.4 ст.5 Декрету», відповідно до якого Національний Банк повідомив, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів у іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Не узгоджуються з вимогами закону й твердження позивача за зустрічним позовом про те, що, укладаючи кредитний договір, він не мав можливості розраховувати на суттєву зміну співвідношення курсу валюти кредиту та гривні, а доходів, які він отримує в гривнях, не вистачатиме на погашення платежів за кредитом; що допущена ним помилка є результатом навмисних дій відповідача, з огляду на таке. Вимогами ст.229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до керівних роз'яснень, яків містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його витлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За оспорюваним договором, одна сторона - банк передала, інша позивач за зустрічним позовом - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дії, які призводять до виникнення взаємних прав та обов'язків. Позивач [PERSON], укладаючи договір, розуміла значення своїх дій та безспірний обов'язок по поверненню чужих грошей. Не існувало на момент укладання оскаржуваних угод і курсової різниці між національною валютою та валютою кредиту. Враховуючи викладені обставини, а також положення керівних роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими. Крім того, твердження [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності та її заява про застосування позовної давності є необґрунтованими, оскільки, як встановлено у судовому засіданні та дана обставина сторонами не оспорювалась, відповідачем останній платіж за даним кредитним договором було здійснено 10.03.2014р. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме 3 654 грн. судового збору.

Outcome: partial