Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з 24 липня 2009 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі та станом на подання даного позову до суду позовна заява про розірвання шлюбу перебувала на розгляді в Малиновському районному суді м.Одеса. Від шлюбу дітей не мають. За період перебування в шлюбі вони з відповідачем по справі за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS] , та автомобіль Volkswagen Caddy. При цьому, в обґрунтування своїх вимог посилається на ст.60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому, на підставі викладеного, просить суд, у порядку поділу майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , та на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Caddy. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року по даній справі було відкрито провадження та надано відповідачу строк до початку розгляду справи по суті подати заперечення проти позову і посилання на докази, якими він обґрунтовує свої заперечення (а.с.15). Відповідач, скориставшись своїм правом, визначеним нормами чинного законодавства, 06 грудня 2017 року подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя (а.с.31-36). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в травні 2006 року він познайомився з відповідачкою по справі, з якою у нього склалися особисті стосунки. Спочатку вони зустрічались не часто, приблизно 2-4 рази на місць, почергово їздили один до одного в гості та спільно проводили час. Взимку з 2006 року на 2007 рік у відповідачки захворіла мати, у зв`язку з чим він з відповідачкою почали разом їздити в село, де жили її батьки, та допомагати по господарству. Ця обставина їх зблизила і в березні 2007 року вони почали спільно проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, тобто з 2007 року вони перебували у так званих шлюбних відносинах. Вони неодноразово обговорювали питання офіційної реєстрації їхніх стосунків та мали бажання зареєструвати шлюб, однак, не зробили цього, оскільки батьки відповідачки хворіли, а згодом померли, що з об`єктивних причин та моральних принципів унеможливлювало реєстрацію їхнього шлюбу. 24 липня 2009 року вони вирішили офіційно зареєструвати свої відносини. Протягом 2015-2016 років їхнє спільне проживання почало псуватися з причини, що кожен мав різні погляди на життя, сімейні відносини. Шлюбні відносини вони припинили в січні 2017 року. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2017 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання в період з 2007 року по грудень 2016 року вони придбали наступне майно: 1.двоповерховий будинок для відпочинку, збудований на території громадської організації «Товариство любителів спортивного риболовства «Сонячний» - причал № 79»; 2.автомобіль марки Volkswagen Caddy, вартістю 220 000 грн. 00 коп.; 3.бетонозмішувач, вартістю 4 700 грн. 00 коп.; 4.обігрівач «Електролюкс» (Швеція) 4 одиниці - 7 600 грн. 00 коп.; 5.холодильник Snaige 2 одиниці - 11 000 грн. 00 коп.; 6.диван 2 одиниці - 15 000 грн. 00 коп.; 7.комплект супутникового телебачення - 3 500 грн. 00 коп.; 8.кофемашина - 20 000 грн. 00 коп.; 9.швейна машина - 5 000 грн. 00 коп.; 10.посуд, пилос 2 одинці - 5 000 грн. 00 коп. Тобто майно, яке зазначено в п.1,3-10 було придбане за їхні спільні кошти, а майно, зазначене у п.2, було придбане за його власні кошти. Майно, вказане в п.п.1, 4-10, на даний час знаходиться в користуванні відповідачки, а майно, зазначене в п.2, 3, на даний час знаходиться у його користуванні. Крім того, майно, яке вказане в п.1, будівництво якого почалось в квітні 2007 року, не є об`єктом права спільної власності, оскільки є самочинно збудованим, внаслідок чого вважається об`єктом незавершеного будівництва, тому це майно при поділі повинно розглядатися, як сукупність будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. У зв`язку з чим, поділу між ними підлягає наступне майно: 1.дошка обрізна 25 мм для опалубки фундамента - 4 500 грн. 00 коп.; 2.цвяхи, 100, 150 мм - 10 кг. - 250 грн. 00 коп.; 3.арматура 10, 12 мм - 1,0 т - 18 000 грн. 00 коп.; 4.швелер - 10- 150 м - 30 000 грн. 00 коп.; 5.бетон - 40 000 грн. 00 коп.; 6.газобетонний блок - 120 000 грн. 00 коп.; 7.цегла - 8 000 грн. 00 коп.; 8.куточок 50х50 - 1 350 грн. 00 коп.; 9.куточок 40х40 - 1 200 грн. 00 коп.; 10.коробочка 20х40 - 1 000 грн. 00 коп.; 11.коробочка 100х100 - 750 грн. 00 коп.; 12.керамзит - 3 000 грн. 00 коп.; 13.цемент - 14 420 грн. 00 коп. 14.пісок - 3 200 грн. 00 коп. 15.глина - 1 800 грн. 00 коп.; 16.щебінь - 3 200 грн. 00 коп.; 17.дошка і брус - 12 000 грн. 00 коп.; 18.профнастил - 8 800 грн. 00 коп.; 19.шурупи саморізи - 2 950 грн. 00 коп.; 20.пластик - 7 200 грн. 00 коп.; 21.пластик - 2 000 грн. 00 коп.; 22.електропроводка і комплект - 3 300 грн. 00 коп.; 23.електролічильник - 1 000 грн. 00 коп.; 24.шпаклівка - 3 500 грн. 00 коп.; 25.штукатурка - 600 грн. 00 коп.; 26.фарба - 3 750 грн. 00 коп.; 27.фарба водоемульсійна - 4 200 грн. 00 коп.; 28.вікна - 10 000 грн. 00 коп.; 29.двері - 7 500 грн. 00 коп.; 30.кватирки - 2 000 грн. 00 коп.; 31.двері вхідні - 3 000 грн. 00 коп.; 32.піна монтажна - 1 500 грн. 00 коп.; 33.лінолеум - 9 000 грн. 00 коп.; 34.камін - 30 000 грн. 00 коп.; 35.сантехніка - 4 000 грн. 00 коп.; 36.унітаз - 1 400 грн. 00 коп.; 37.душовий піддон - 1 500 грн. 00 коп.; 38.бойлер - 4 500 грн. 00 коп.; 39.ємкість для води - 4 000 грн. 00 коп. Крім того, на самочинне будівництво були витрачені спільні кошти на будівельні та монтажні роботи, а також транспортні послуги, вартість яких становить 264 859 грн. 00 коп., з яких: -будівельні та монтажні роботи 50 % від вартості майна, використаного для будівництва - 189 185 грн. 00 коп.; -транспортні послуги 20 % від вартості майна, використаного для будівництва - 75 674 грн. 00 коп. При цьому, зазначає, що з метою збереження цілісності самочинно збудованого будинку, а також збереження можливості його подальшого використання для відпочинку надає згоду на отримання грошової компенсації від відповідачки за будівельні матеріали, конструктивні елементи та інженерні обладнання, які використовувались для його будівництва, а також грошової компенсації за сплачені будівельні, монтажні роботи та транспортні послуги, які надавалися їм для будівництва вказаного об`єкту, за умови попереднього внесення відповідачкою відповідної суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, просить суд: 1. встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2007 року по 23 липня 2009 року; 2. визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно (загальна вартість якого становить 378 370 грн. 00 коп.): - дошка обрізна 25 мм для опалубки фундамента - 4 500 грн. 00 коп.; - цвяхи, 100, 150 мм - 10 кг. - 250 грн. 00 коп.; - арматура 10, 12 мм - 1,0 т - 18 000 грн. 00 коп.; - швелер - 10- 150 м - 30 000 грн. 00 коп.; - бетон - 40 000 грн. 00 коп.; - газобетонний блок - 120 000 грн. 00 коп.; - цегла - 8 000 грн. 00 коп.; - куточок 50х50 - 1 350 грн. 00 коп.; - куточок 40х40 - 1 200 грн. 00 коп.; - коробочка 20х40 - 1 000 грн. 00 коп.; - коробочка 100х100 - 750 грн. 00 коп.; - керамзит - 3 000 грн. 00 коп.; - цемент - 14 420 грн. 00 коп. - пісок - 3 200 грн. 00 коп. - глина - 1 800 грн. 00 коп.; - щебінь - 3 200 грн. 00 коп.; - дошка і брус - 12 000 грн. 00 коп.; - профнастил - 8 800 грн. 00 коп.; - шурупи саморізи - 2 950 грн. 00 коп.; - пластик - 7 200 грн. 00 коп.; - пластик - 2 000 грн. 00 коп.; - електропроводка і комплект - 3 300 грн. 00 коп.; - електролічильник - 1 000 грн. 00 коп.; - шпаклівка - 3 500 грн. 00 коп.; - штукатурка - 600 грн. 00 коп.; - фарба - 3 750 грн. 00 коп.; - фарба водоемульсійна - 4 200 грн. 00 коп.; - вікна - 10 000 грн. 00 коп.; - двері - 7500 грн. 00 коп.; - кватирки - 2 000 грн. 00 коп.; - двері вхідні - 3 000 грн. 00 коп.; - піна монтажна - 1 500 грн. 00 коп.; - лінолеум - 9 000 грн. 00 коп.; - камін - 30 000 грн. 00 коп.; - сантехніка - 4 000 грн. 00 коп.; - унітаз - 1 400 грн. 00 коп.; - душовий піддон - 1 500 грн. 00 коп.; - бойлер - 4 500 грн. 00 коп.; - ємність для води - 4 000 грн. 00 коп. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем наступне майно (загальна вартість якого складає - 67 100 грн. 00 коп.): - обігрівач «Електролюкс» (Швеція) 4 одиниці - 7 600 грн. 00 коп.; - холодильник Snaige 2 одиниці - 11 000 грн. 00 коп.; - диван 2 одиниці - 15 000 грн. 00 коп.; - комплект супутникового телебачення - 3 500 грн. 00 коп.; - кофемашина - 20 000 грн. 00 коп.; - швейна машина - 5 000 грн. 00 коп.; - посуд, пилосос 2 одинці - 5 000 грн. 00 коп. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним наступне майно (вартість спільної частки якого, з урахуванням внеску особистих коштів одного з подружжя, складає - 32 200 грн. 00 коп.): -автомобіля Volkswagen Caddy (вартість спільної частки якого, з урахуванням внеску на придбання особистих коштів одного з подружжя складає - 27 500 грн. 00 коп.); -бетонозмішувач - 4 700 грн. 00 коп. У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за відповідачем наступне майно (включаючи суму спільно витрачених коштів на будівельні та монтажні роботи), а також транспортні послуги, вартість яких становить - 378 370 грн. 00 коп. + 264 859 грн. 00 коп. = 649 грн. 229 коп., стягнувши половину їх вартості 321 614 грн. 50 коп. 04 травня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника позивача за первісним позовом [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (а.с.163-167), в якому зазначено, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. У відповідності до вимог чинного законодавства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях, однак, всі викладені обставини в зустрічній позовній заяві не підтверджені належними доказами, а тому вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним [PERSON] позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що ще до подання позову до суду вона намагалась даний спір вирішити мирним шляхом, однак, відповідач вимагав з неї кошти за дачу, яка належала її батькові. Сварка про майно розпочалась при розлученні. Крім цього, стверджувала, що до офіційної реєстрації шлюбу вона з відповідачем не проживала. З відповідачем познайомилась в кінці травня 2006 року по інтернету. Стали їздити один до одного в гості. В жовтні 2006 року в неї захворіла мама і вона не змогла приїжджати до [PERSON] . Тому до неї став приїжджати він. Потім в неї захворів батько. В 2008 році після смерті батьків вона знову почала приїздити до відповідача по справі. А в квітні 2010 року вона остаточно переїхала жити до [PERSON] і влаштувалась на роботу в ТРК «Екран» менеджером, а згодом стала директором. Вони разом з відповідачем робили ремонт в його будинку на кухні, постелили теплу підлогу, добудували мансарду (кабінет, спортзал, санвузол), купили холодильник, пральну машину, електрокотел, поміняли опалення, утеплили будинок, перебудували сарай в житлове приміщення, встановили басейн, інфрачервону сауну, ліжко масажне. В Одесі вона працювала в агентстві нерухомості і мала заробітну плату 2 000 доларів США. В Нікополі її заробітна плата складала 1 500 грн. Вона вкладала будівництво свої власні кошти, які привезла з собою. За її гроші та гроші її сина [PERSON] купив земельну ділянку в м.Єйськ Російської Федерації і побудував там будинок. Її син, який ходив по загранвідрядженнях, дав відповідачу 30 000 доларів США. Вона привезла із собою 10 000 доларів США. Все, що купувалось в Росії, купувалось на ім`я сестри відповідача, яка проживає в Росії. Вони і розбіглись фактично з-за того, що вона не захотіла переїжджати в Росію. Представник позивача за первісним позовом - адвокат Шашликов Д.Г. викладені в позовній заяві обставини підтримав та на задоволені позовних вимог наполягав, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав та просив суд в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки [PERSON] жодного відношення до Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № [NUMBER] не має, вищевказане товариство належало батькові [PERSON] . В довідці, наданій до суду, взагалі не зазначено, де є будиночок на причалі і не зазначено, що саме цей будиночок (на фото) є тим будиночком, який був у користуванні батька позивачки. А потім - позивачки. Крім цього, доповнив, що [PERSON] до зустрічної позовної заяви доказів на підтвердження своїх вимог не долучив, будь-які довідки (докази будівництва, транспортні витрати, купівля побутової техніки - кавомашини, холодильника тощо) також відсутні. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля визнав. Що стосується вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, позовні вимоги не визнав і додатково суду пояснив, що будинок купив в 1991 році. В 1993 році розпочав будівництво нового будинку, який було здано в експлуатацію в 1996 році. Тому позивачка не має до його будинку жодного відношення. Так, в його будинку, вони з позивачкою, дійсно, частково робили косметичний ремонт: десь переклеювали шпалери, десь щось підфарбовували тощо. Але того, про що пише в позовній заяві позивачка, в будинку не робилось, все було зроблено задовго до сумісного проживання з позивачкою. З 2007 року він працював директором телерадіокомпанії «Екран», отримував гарні гроші. Коли будував будинок на причалі в Одесі, брав відпустку. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні думку свого довірителя підтримав. Крім цього, додатково суду пояснив, що свої зустрічні позовні вимоги підтримують повністю. Документи щодо будівництва будинку на причалі наявні, однак, у зв`язку з тим, що будівля не зареєстрована, просить суд стягнути вартість будівельних матеріалів. Стосовно позовних вимог відносно будинку його довірителя вважає, що позивачка не має до будинку жодного відношення. Будинок був побудований його довірителем задовго до сумісного проживання його довірителя та позивачки за первісним позовом. Стосовно спільного проживання сторін по справі без реєстрації шлюбу, вважає, що доказом можуть бути дати на фото світлинах, докази лікування батька позивачки в лікарні м.Нікополя, виготовлення його довірителем надгробних пам`ятників для могил батьків позивачки тощо. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з нормами ст.60, 63 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У відповідності з нормами ст.69, 70 СК України та ст.372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема, вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Як встановлено в судовому засіданні, 24 липня 2009 року сторони по справі зареєстрували шлюб, про що свідчить актовий запис № 485, складений 24 липня 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с.11). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для встановлення належності майна до спільної сумісної власності подружжя, згідно з чинним законодавством та усталеною практикою Верховного Суду України і Верховного Суду має бути встановлено як факт набуття майна під час шлюбу (чи спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю), так і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Нікопольської міської ради 21 жовтня 2011 року, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 20 червня 1991 року, реєстраційний номер 1-877 (Том 2, а.с.9). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав, виданим 27 вересня 2011 року КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва серії [NUMBER] (Том 2 а.с.10). Крім цього, відповідачем [PERSON] до відзиву на позовну заяву було долучено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що громадянин [PERSON] 20 червня 1991 року продав вищевказаний житловий будинок, а [PERSON] придбав дане майно (Том 1 а.с.57-59). Таким чином, суд вважає вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] - необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки сторони по справі зареєстрували шлюб 24 липня 2009 року, тим більше, що проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем позивачкою категорично заперечується. Що стосується позовних вимоги в частині визнання за [PERSON] 1/2 частини автомобіля Volkswagen Caddy, то суд, вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до довідки № 31/4-3617, виданої регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області 29 вересня 2017 року, автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , синього кольору, 2011 року випуску, зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 26 квітня 2011 року (Том 1, а.с.19). Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, те що спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, відповідач не заперечував проти даного факту і визнав позовні вимоги в цій частині, суд приходить до висновку, що автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , синього кольору, 2011 року випуску, зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 26 квітня 2011 року є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому поділ майна між сторонами слід провести, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем, за кожним з них, право власності на 1/2 частину автомобіля. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення позовних вимог цивільним процесуальним законом покладено на позивача. В судовому засіданні за клопотанням сторін був допитаний свідок [PERSON] , який суду пояснив, що [PERSON] - його друг, з яким вони дружать з 1986 року. В 2006 році він прийшов в гості до [PERSON] і познайомився з [PERSON] , яка знаходилась в будинку [PERSON] . Від [PERSON] ін. дізнався, що з [PERSON] він познайомився через мережу Інтернет і що вона мешканка в м.Одеса. Напочатку літа 2007 року [PERSON] повідомив, що їде в м.Одеса. За час спільного проживання з [PERSON] вони з [PERSON] побудували будинок на [ADDRESS] . При цьому, зазначає, що [PERSON] звертався до нього за допомогою в будівництві цього будинку. Він допомагав заливати опалубку, бетонував. Фактично будівництвом будинку займався [PERSON] , а [PERSON] готувала їжу для будівельників. [PERSON] з [PERSON] жили однією сім`єю. Це був 2007 рік. Він в них відпочивав. Він знає і сина [PERSON] . [PERSON] з [PERSON] часто їздили відпочивати в інші країни. Батька [PERSON] бачив взимку 2008 року, коли [PERSON] привозив його в лікарню м.Нікополя. Син [PERSON] теж приїздив в гості до [PERSON] та своєї матері. Ще він надавав допомогу у виготовленні та встановленні пам`ятників діду та бабі [PERSON] в селі під Одесою, а в 2009 році (на прохання [PERSON] ) допомагав встановлювати пам`ятники батьками [PERSON] в Одесі. За пам`ятники з ним розраховувався [PERSON] . За час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] вони мали дуже хороші відносини, відвідували один одного. Однак, на офіційній реєстрації шлюбу він присутнім не був, оскільки в той час перебував в Почаєві. Знає, що коли [PERSON] з [PERSON] стали проживати разом, в квартирі [PERSON] в Одесі почався робитись ремонт. В Затоку на будівництво допомагати [PERSON] він їздив разів з 10. [PERSON] - директор телеканалу «Екран». Чи працювала [PERSON] , чи ні, не знає. Приблизно 2 роки тому дізнався, що [PERSON] з [PERSON] розлучились. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] доводиться двоюрідним братом її матері. Вперше вона познайомилась з [PERSON] в травні 2010 року. На той час їй [PERSON] було представлено як дружину [PERSON] . За час спільного їхнього проживання [PERSON] дуже часто відвідувала Одесу , однак, на всіх сімейних святах та поминках вона завжди була присутньою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що доводиться подругою [PERSON] , яку знає більше 40 років. До того часу, коли [PERSON] переїхала в м.Нікополь, вони дуже часто спілкувались та зустрічалися, мали дуже близькі відносини, разом вчились, жили по сусідству. Їх чоловіки теж разом служили. В 2007 році [PERSON] стала перебудовувати дачу в Затоці, яку на неї переписав батько. На той час [PERSON] вже спілкувалась з [PERSON] . [PERSON] проживала в маленькій двокімнатній квартирі своїх батьків в м.Одеса. [PERSON] та [PERSON] їздили один до одного в гості. Батьки [PERSON] якийсь час жили в селі, а потім, в 2006-2007 роках, переїхали в квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 2007 році він працював в будівельній бригаді в м.Нікополі. [PERSON] його та всю їх бригаду найняв на будівництво будинку в Затоці поблизу Одеси. Вперше ремонтна бригада приїхала в Затоку в квітні 2007 року. За весь час будівництва [PERSON] знаходився поряд з ними, а [PERSON] приїздила лише на вихідні. За весь час будівництва [PERSON] забезпечував бригаду всіма необхідними будівельними матеріалами, готував їсти, керував ходом роботи. За весь час перебування на будівництві в подружжя [PERSON] були дуже теплі та щирі відносини. Вони будували двоповерховий будинок від почату й до кінця. Він - будівельник-штукатур, самоучка. Під час будівництва будинку жили в куріні - дерев`яній хатці. Будинок будували для [PERSON] , а хто був хазяїном землі - не знає. Він працював з [PERSON] . В затоку вони приїжджали разів 4. Спочатку залили фундамент, працювал з місяць. Потім повернулись додому. В середині літа знову приїхали в Затоку добудовувати. Будували поетапно з пінобетону. Годував їх [PERSON] , а на вихідні з каструльками приїздила [PERSON] . Ночувала разом з [PERSON] . Перший поверх будували десь 2 тижні, [PERSON] ночував з ними. Другий поверх будували тижнів зо 3. Потім поїхали додому знову. На внутрішні роботи приїхали 10 жовтня 2008 року і за 2 тижні все зробили, конкретно він ставив вікна. Більше в Затоку не їздили. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював в бригаді по будівництву будинку в Затоці під Одесою, куди їх бригада приїхала в квітні 2007 року. Він - сусід [PERSON] . Прорабом в них був [PERSON] . Їм треба було збудувати будинок. Коли вони з [PERSON] та [PERSON] приїхали в Затоку, там були 2 дерев`яні халабуди - куріні. Вперше вони приїхали туди в квітні 2007 року. Одразу вони залили опалубку, пробули там 2 тижні і повернулись додому. Потім приїхали через 2 місяці, збудували 1-й поверх будинку, будували тижнів зо 2. Через два місяці добудували 2-й поверх. Впорались до осені. Повернулись в [PERSON] .Чеез який час [PERSON] попросив їх зробити облицювання будинку. Їздили вже без [PERSON] . Конкретно він штукатурив внутрішню площу будинку. [PERSON] приїздила на вихідні, годувала їх. А в будні їм готував їжу [PERSON] . [PERSON] їм сказав, що [PERSON] - його дружина. Коли [PERSON] приїздила до них в Затоку, то ночувала з [PERSON] . З [PERSON] ще приїздив її син. Однак, на думку суду, абсолютно переконливих доказів спільного проживання сторін по справі [PERSON] та [PERSON] в період часу з березня 2007 року по 23 липня 2009 року без реєстрації шлюбу відповідачем за первісним позовом [PERSON] до суду надано не було. Їх спільний відпочинок, поїздки в гості один до одного, присутність на родинних святах та поминках, допомога один одному при будівництві та інших сімейних питаннях не можуть свідчити про сумісне проживання сторін по справі як подружжя, що проживає без реєстрації шлюбу. Тому, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З зазначених вище підстав суд не може визнати спільною сумісною власністю подружжя й майно, загальною вартістю 378 370 грн. 00 коп., придбане сторонами в даний період. Крім цього, збудований в с.Затока будиночок є об`єктом самочинного будівництва і не введений в експлуатацію. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18. За змістом частини першої статті 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним, відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146. При цьому, за змістом частини першої статті 376 ЦК України, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Тобто, в даному випадку позовні вимоги [PERSON] про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованими, оскільки будівництво є самочинним, а визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів є неправильно обраним способом захисту. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18). Крім того, надані в якості доказів фотознімки будиночку не містять належних та допустимих доказів які б доводили, що саме збудований будиночок в с.Затока зображений на фотознімках і що саме він належить позивачці за первісним позовом і є предметом спору. Більш того, відповідачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів, які б переконливо доводили, що саме зазначена сума коштів була витрачена на будівництво. Висновок експерта № ЕС-2502-1-1570.20, складений 30.11.2020 року (а.с.125-276 т.2), не містить посилань на періоди використання будівельних матеріалів, їх ціну на час купівлі тощо. Експертом тільки оцінена можлива вартість спорудженого будинку. Однак, експертиза проведена на листопад 2020 року, хоча сторони вже не проживають разом з 2017 року. І чи добудовувався (перебудовувався) спірний будинок позивачкою за первісним позовом суду достеменно невідомо. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, наведені в позові обставини не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial