Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2016 року між ним та відповідачем укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі № 7455, за умовами якого він набув у власність вказану квартиру. Відповідно до пункту 11 вказаного договору сторони домовилися про те, що зняття з реєстраційного обліку та передача ключів від квартири буде здійснено до 08 грудня 2016 року. Відповідач хоча й був знятий з реєстраційного обліку, але незважаючи на неодноразові вимоги позивача, відмовляється звільнити квартиру, й до цього часу продовжує в ній проживати, безпідставно користуватися майном, яке йому не належить, та до квартири його як власника не пускає. Такі дії відповідача створюють перешкоди йому у здійсненні ним права власності - користуванні майном (проживати в квартирі), що й стало підствою для зверення до суду з даним позовом. В судовому позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 16 травня 2018 року, позовні вимоги підтримали у цілому з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач одноособово на праві власності володіє квартирою [ADDRESS]. Так, 01 грудня 2016 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі № 7455, за умовами якого позивач набув у власність вказану квартиру від відповідача (а.с.5-6, 7). Відповідно до пункту 11 вказаного договору сторони домовилися про те, що зняття з реєстраційного обліку та передача ключів від квартири буде здійснено до 08 грудня 2016 року (а.с.5-6). Відповідач знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], за цією адресою жодна особа зареєстрованою не значиться (а.с.8). Позивач вважає, що незважаючи на зняття відповідачем з реєстраційного обліку, останній продовжує в проживати в квартирі й на неодноразові його вимоги звільнити квартиру, відмовляється, та до приміщення його не пускає. Такі дії створюють перешкоди йому у здійсненні права власності - користуванні майном (проживати в квартирі). Й в межах захисту порушеного права просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правовою підставою позовних вимог вимог є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Проте докази про порушення прав позивача матеріали справи не містять. Так, матеріали даної справи містять лише копію договору купівлі-продажу, й в ході розгляду справи іншими доказами позивачем не доповнені. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав до суду належні та допустимі докази, які вказували б на порушення його права (акт уповноваженої особи про встановлений факт проживання сторонньої особи у квартирі, яка належить позивачу, звернення позивача до правоохоронних органів - дільничного інспектора з приводу незаконного перебування сторонніх осіб у помешканні позивача, яке йому належить на праві власності тощо). Відповідно судом не встановлено порушення прав позивача. За таких підстав позов є необгрутований й підлягає відмові у задоволенні. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України,

Outcome: dismissed