Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

В липні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Житло-Сервіс» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати при звільненн. Свої вимоги обґрунтувала тим, що у період з 14.08.2014 року по 31.03.2015 року вона працювала юрисконсультом в ТОВ «Житло-Сервіс». На підставі наказу №70-к від 31.03.2015 року [PERSON] була звільнена згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні були порушені трудові права позивача через недодержання відповідачем вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку, а саме: відповідачем не в повному обсязі була виплачена заробітна плата при звільненні позивача. Посилаючись на дані обставини, позивач звернулась до суду за захистом своїх трудових прав з даним позовом, в якому просила суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.10.2015 року, стягнути з ТОВ «Житло-Сервіс» на її користь невиплачену частину заробітної плати за березень 2015 року у сумі 1575 грн. 00 коп. Позивач у судове засідання року з'явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також з'явилась,позовних вимог не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст.ст. 47, 115, 117 Кодексу законів про працю України. Судом встановлено, що позивач була прийнята на роботу в ТОВ «Житло-Сервіс» на посаду юрисконсульта, на підставі наказу №234-к від 14.08.2014 року. На підставі наказу №70-к від 31.03.2015 року [PERSON] була звільнена згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідач не провів з позивачем належним чином розрахунки та не виплатив усі належні їй при звільнені суми, тому позивач звернулась до суду з даним позовом та її трудові права підлягають захисту шляхом ухвалення судового рішення. Так, відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення позивача відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі за березень 2015 року у сумі 1575 грн. 00 коп. за грудень 2013 року у сумі 4566 грн. 91 коп. та за січень 2014 року 5080 грн. 88 коп., що підтверджується довідкою №1-12-446 від 04.02.2014 року. Відповідно до листа відповідачавід 23.07.2015 року за №971 позивачу не було виплачено премію за березень 2015 року на підставі п. 3.6 додатку №4 Положення про оплату праці та преміювання робітників ТОВ «Житло-Сервіс» на 2014-2015 рік, оскільки працівникам, які звільнились на протязі місяця за власним бажанням, за прогул та іншими причинами, які не пов"язані з виробничою необхідністю, премія не виплачується. Проте, згідно запису в трудовій книжці позивача, вона відпрацювавши весь місяць березень 2015 року, була звільнена саме в кінці місця - 31.03.2015 року, а не на протязі поточного місяця. Тобто, 31.03.2015 року є останнім робочим днем, який позивач належним чином відпрацювала, і є останнім календарним днем місяця. Згідно ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно роз'яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved