Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свій позов мотивував тим, що 01.05.2010 року він відповідачу [PERSON] на його прохання надав в борг гроші в сумі 22 000 Євро для його власних потреб із зобов»язанням повернути зазначені кошти до 05.08.2010 року. При цьому [PERSON] надав йому власноручно написану ним розписку про отримання коштів. Крім цього, 10.05.2010 року він знову надав відповідачу [PERSON] на його прохання додатково в борг ще кошти в сумі 5 500 Євро для його власних потреб із зобов»язанням повернути зазначені кошти до 15.08.2010 року. У визначені в розписці терміни, [PERSON] боргу йому не повернув, пояснивши, що у нього матеріальні проблеми і запропонував почекати, поки його матеріальний стан не покращиться. Конкретного терміну повернення боргу він не повідомив і в подальшому перестав відповідати на його телефонні дзвінки і уникати особистих зустрічей. Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог прохає стягнути з відповідача 700 150 гривень боргу, а також судові витрати. В свою чергу відповідач [PERSON] через свого представника звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання розписок такими, що не укладалися. Зустрічний позов мотивований тим, що розписки не містять всіх істотних умов, що стосуються позики, що в момент їх написання сторони находились в неадекватному стані і не усвідомлювали значення своїх дій, не розуміли природи цього правочину. Вважає даний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Безпосередньо договори позики між ними не укладались і відповідно не підписувались, грошові кошти він не отримував, а тому вважає правочини на які посилається [PERSON] недійсними. [PERSON] прохає визнати свою розписку від 01.05.2010 року та розписку без зазначення дати її складення, про отримання відповідно 22 000 Євро та 5 500 Євро такими, що не укладались. В судовому засіданні позивач [PERSON]та його представник свій позов підтримали, прохали його задовольнити, зустрічний позов не визнали. Відповідач [PERSON] та його представник первісний позов не визнали, свій зустрічний позов підтримали, прохали його задовольнити. Дослідивши матеріали, докази по справі, заслухавши сторони, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 01.05.2010 року [PERSON] написав розписку, в якій вказав, що получив від [PERSON] гроші в сумі 22 000 Євро. В розписці зазначено, що [PERSON] брав на себе зобовязання повернути гроші 05 серпня(по всій вірогідності того ж року) 10.05.2010 року повторно [PERSON] написав розписку, в якій вказав, що получив від [PERSON] гроші в сумі 5 500 Євро. В розписці зазначено, що [PERSON] брав на себе зобовязання повернути гроші 15 серпня 2010 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи обов'язковість висновків ВС України, суд відхиляє доводи [PERSON], що фактично договір позики не був укладений, оскільки надана розписка підтверджує факт укладання договору позики між сторонами. З огляду на вказаний висновок ВС України суд також відхиляє доводи [PERSON] щодо фактичного неотримання ним коштів, оскільки договір позики є реальним, а отже видача такої розписки засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Посилання [PERSON] на покази свідків, яких він так і не спромігся надати суду не дивлячись на неодноразові заяви про це, щодо неотримання ним коштів відхиляються судом, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Суд скептично відноситься до заяв [PERSON] про те, що надані [PERSON] розписки він не писав і вони написані не його почерком. Судом враховано, що [PERSON] в ході розгляду справи двічі заявляв клопотання про проведення судово-почеркознавчих експертиз від проведення яких в подальшому відмовлявся, тобто категорично заперечуючи написання цих розписок ним власноручно не зміг довести це суду. Відповідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договори позики, за якими [PERSON] отримав 22 000 Євро позики та зобов'язався їх віддати до 01.05.2010 року, та отримав 5 500 Євро позики та зобовязався їх віддати до 15.08.2010 року, а всього отримав 27 500 Євро з зобовязанням їх повернути. Таким чином, станом на час розгляду справи [PERSON] має заборгованість перед [PERSON], в сумі: 27 500 х 25,46 (відповідно до довідки ТВБВ філії Полтавське обласне управління АТ "Ощадбанк" станом на 06.04.2015 року (а.с.123) = 700 150 гривень. Отже, первісний позов про стягнення з відповідача на користь позивача 700 150 гривень підлягає задоволенню. Оскільки, всупереч вимогам ст. 215 ЦК України позивач за зустрічним позовом не надав допустимих доказів на підтвердження недійсності договорів позики, цей позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» позивачем сплачено 3 654 гривні. Також позивачем сплачено судовий збір по забезпеченню позову в розмірі 121 гривні 80 коп. та 40 гривень за послуги банку, пов"язані з видачею довідок про курс Євро в Україні. Вищезазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, Разом з цим, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На час розгляду справи вартість однієї години праці адвоката складала 487,2 грн. по 31.08.2015 року та 551,2 грн. з 01.09.2015 року. Згідно журналів судових засідань, адвокат [PERSON], як представники позивача приймав участь у судових засіданнях : 11.03.2014 р. 6 хв., 17.03.2014 р. 2 хв., 08.05.2014 р. 37 хв., 30.04.2015 р. 1 хв., 25.05.2015 р. 2 хв., 03.06.2015 р. 37 хв., 25.06.2015 р. 29 хв., 21.08.15 р. 40 хв., 26.08.2015 р. 39 хв., а всього 3 год. 13 хв., що становить 1 567,16 гривень(3 год.13 хв. x 487 грн 20 коп = 1 567 грн 16 коп ); 02.09.2015 р. 51 хв., 29.09.2015 р. 8 хв., а всього 59 хв., що становить 542,01 гривень(59 хв. x 551 грн 20 коп = 542 грн 01 коп ), а всього 2 109 гривень 17 копійок. Також представник позивача витратив 2 год на консультації позивача (974 грн 40 коп), 3 години на підготовку позову (1 461 грн 60 коп.), що згідно ст.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України за №10 від 17.10.2014 року також підлягають стягненню з відповідача. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 4 545 гривень 17 коп. витрат на правову допомогу. Також підлягають стягненню з відповідача витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, згідно угоди про надання правової допомоги по 500 гривень за 17 поїздок, на загальну суму 8 500 гривень, що підтверджується квитанціями представника.

Outcome: approved