Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову зазначив, що згідно свідоцтва про право особистої власності йому належить квартира за адресою [ADDRESS]. На день подачі позову до суду у вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають наступні особи: позивач [PERSON], його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та без реєстрації проживає чоловік доньки - [PERSON], згоду на вселення до квартири якого позивач, як власник квартири не надавав. Позивач вказує, що відповідачі по справі на протязі останніх кількох років не дають йому та його дружині спокійно жити у своїй квартирі, постійно вчиняють суперечки та протиправні дії по відношенню до них. На вимогу позивача залишити житло [PERSON] реагує агресивно, конфліктує та неодноразово застосовує насильство. У зв»язку з виникненням постійних непорозумінь та суперечок, вчиненням протиправних дій відповідачі роблять нестерпними умови проживання позивача на одній житловій площі з ними. У зв»язку із систематичним порушенням відповідачами правил співжиття спільне проживання з ними позивача неможливе. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів із скаргами на поведінку відповідачів, просив вжити до них заходи впливу, проте зазначені звернення та заходи реагування відповідачі ігнорують та продовжують постійно систематично створювати конфліктні ситуації, чим унеможливлюють подальше спільне проживання з ними. Відповідач [PERSON] взагалі не має права на проживання в належній позивачу квартирі, оскільки вселився без його згоди. Добровільно залишити квартиру обоє відповідачів не хочуть, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва № 4286 від 21 січня 1997 року про право особистої власності на квартиру [ADDRESS] квартира належить [PERSON], що також підтверджується копією технічного паспорта на квартиру ( а.с.7, 8-10) Згідно копії довідки Об»єднання співвласників Багатоквартирного будинку «Вікторія-Прилуки» № 299 від 18 грудня 2017 року разом з [PERSON] зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], а [PERSON] проживає, але не зареєстрований ( а.с.11) Відповідно до домової книги в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с.12-17) В матерілах справи маються висновки Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області за результатами проведення перевірок за неодноразовими повідомленням гр. [PERSON]Г, який звертався в зв»язку з конфліктами з його донькою [PERSON] та зятем [PERSON] ( а.с.19-23) Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, даючи оцінку наведеним доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів на підставі ст. 116 ЖК України задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення правил співжиття з боку [PERSON], [PERSON], що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу, які не дали б позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК. Посилання ж позивача на неодноразові звернення до правоохоронних органів із скаргами на поведінку відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд не може прийняти до уваги, оскільки по даних фактах сам [PERSON] при здійсненні виїзду поліції за місцем його проживання повідомляв, що на даний час допомоги поліції не потребує. З гр. [PERSON] проведено профілактичну бесіду з приводу толератного та етичного ставлення до членів сім"ї. Належних та допустимих доказів про застосування заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення) позивачем суду не було надано. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed