Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] ; виділити в користування позивача земельну ділянку площею, яка відповідає ідеальній долі в спільній власності на житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору дарування від 30.05.2012 року позивач придбав у власність 24/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] . Розмір нерозподіленої частини земельної ділянки, на якій розташований будинок, становить 489,61 кв.м. [PERSON] та [PERSON] спільно користуються цією частиною земельної ділянки, але з цього приводу виник спір, в результаті чого позивач не може приватизувати частину земельної ділянки, якою користується. Оскільки встановити порядок користування земельною ділянкою добровільно не уявляється можливим позивач змушений звернутись до суду. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в матеріалах справи містяться письмові заперечення на позовну заяву, в яких остання зазначила про наступне. Так, на думку відповідача жодними доказами не підтверджено, що вказаний будинок розташовано на земельній ділянці площею 926,61 кв. м. та на думку відповідача не вірно вказує розмір нерозподіленої земельної ділянки. Позивач стверджує, що між позивачем і відповідачем [PERSON] виник спір і позивач не може приватизувати земельну ділянку, але не надає жодних доказів, якою ділянкою позивач має право користуватись і підтвердження обставини неможливості приватизувати земельну ділянку. Посилання позивача на ст. 88 ЗК України є безпідставним оскільки законодавець чітко визначив коли виникає право спільної часткової власність на земельну ділянку. З жодною пропозицією укласти договір позивач не звертався до [PERSON] . На земельній ділянці, якою фактично користується відповідач [PERSON] для обслуговування своєї квартири знаходиться дві вигрібні ями. Декілька разів на рік проводиться чистка вигрібних ям та машина для проведення даної роботи має заїхати по спільному дворі на частину двору відповідача - [PERSON] . Відповідач вказує, що якщо частину спільного двору відділити позивачу у користування, а потім у власність, то відповідач - [PERSON] буде позбавлений можливості чистити вигрібні ями на своїй земельній ділянці. Крім того, відповідач [PERSON] є власником автомобіля, яким він заїжджає по спільному дворі на свою частину земельної ділянки, якою фактично користується, біля своєї частини житлового будинку. На підставі чого, представник просила відмовити у задоволенні позову, оскільки заявлені позивачем вимоги є не законним, безпідставним та необґрунтованим. Ухвалою суду від 07.08.2018 року у справі призначено земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 20.02.2019 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні 28.08.2020 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали просили здійснити розподіл земельної ділянки для користування відповідно до третього варіанту, який викладений в додатку № 4 висновку експерта. Представники відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог позивача та просили провести розподіл земельної ділянки для користування відповідно до другого варіанту, який викладений в додатку № 3 висновку експерта. Зазначили, що для задоволення певного рівня комфорту в користуванні майном, а саме для викачування вигрібної ями має бути певна відстань між будинком та огорожею для проїзду відповідного транспортного засобу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є землекористувачем за суміжною земельною ділянкою в [ADDRESS] . Зазначила, що [PERSON] разом з чоловіком двічи шляхом самозахвату відділили у свідка та її померлої матері частину земельної ділянки яка відносилась до будинку [ADDRESS] . Свідок зазначила, що мала намір приватизувати земельну ділянку та з метою збереження свого здоров"я не стала звертатись до суду з позовом до сім"ї Білоченко для повернення частини земельної ділянки, яка була в неї в користуванні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що згідно договору дарування від 26.09.1995 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар належні [PERSON] 49/100 частин та належні [PERSON] 24/100 частин, а разом 73/100 частин жилого будинку в [ADDRESS] (т. 1, а.с. 45-46). Згідно договору дарування від 25.07.2006 року [PERSON] передав у власність [PERSON] 25/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 13.05.2012 року [PERSON] прийняв від [PERSON] у власність 24/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме житловий будинок літера А, цегла, житловою площею 74,8 кв.м., загальною площею 129,9 кв.м., до будинку належать: сарай літера Б, гараж літера В, сарай літера Г, уборна літера У, уборна літера У1, огорожа №1-3, мощення літера І (т. 1, а.с. 7-8). Згідно договорів купівлі-продажу від 12.05.2014 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах 27/100 ідеальних частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку, на якій розташована ця частина будинку, в розмірі 0,0437 га (т. 2, а.с. 87-91). Зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.12.2015 року вбачається, що співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 27/200 частин нерухомого майна, [PERSON] , якому належить 24/100 частин, [PERSON] , якому належить 24/100 та [PERSON] , якій належить 25/100 (т. 1, а.с. 4-5). Поряд з тим, 23.01.2006 року між співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою. В угоді вказано, що загальна площа земельної ділянки 0,0927 га (т. 1, а.с. 28). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №559185 від 13.08.2009 року, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0437 га, розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 11). Відповідно до розписки від 28.07.2015 року (Т.2 а.с.46) [PERSON] отримав від [PERSON] 20 тис. грн. за гаражпо [ADDRESS] , проте така угода є нікчемним правочином та не потребує визнання її недійсною судом, оскільки не посвідчена нотаріально. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.11.2016 року по справі №295/10834/16-ц відмовлено в задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсної угоди про порядок користування земельною ділянкою. Разом з тим, суд констатував, що угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою по [ADDRESS] від 23.01.2006 року не відповідає вимогам ст. 88 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, оскільки не посвідчена нотаріально, а тому така угода є нікчемним правочином та не потребує визнання її недійсною судом (т. 1, а.с. 102). Таким чином, між сторонами відсутня домовленість щодо порядку користування земельною ділянкою, а тому з метою визначення можливих варіантів порядку користування земельною ділянкою, судом призначено відповідну судову експертизу. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 86 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Суд враховує роз`яснення, зазначені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також згідно зі ст. 105 ЗК України вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Спору між сторонами про порядок фактичного користування конкретними приміщеннями будинку не існує, останній відповідає експлікації приміщень до плану садибного( індивідуального) будинку ( а.с. 10) Згідно висновку судового експерта від 08.02.2019 року №70/02-2019 за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи було визначено шість варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 16-21). В ході розгляду справи 28.08.2020 року [PERSON] просив встановити порядок користування земельною ділянкою згідно варіанту №3, [PERSON] просив згідно варіанту № 2 посилаючись на необхідність доступу до вигрібних ям, [PERSON] та [PERSON] просили згідно варіанту №2 посилаючись на необхідність використання гаража. При визначені найбільш прийнятного для усіх сторін (співвласників будинку) варіантів користування земельною ділянкою, судом також враховано можливіть проходу з вулиці на подвір"я кожного з співвласників будинку, пропорційність розмірів земельної ділянки до часток осіб у праві власності жилого будинку. Заперечення відповідача [PERSON] , щодо необхідності визначення порядку користування за варіантом, який значно зменшує розмір земельної ділянки позивача в пропорційному відношенні до розміру у праві власності на частину жилого будинку, обгрунтовується необхідністю надання можливості відповідачу [PERSON] проїзду транспортним засобом з метою обслуговування житлового будинку, а саме проїзду до вигрібної ями, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем лише зазначено, що будинковолодіння використовується з одночасним використанням вигрібної ями, проте жодним з доказів, які містяться в матеріалах справи не підтверджується наявність вигрібної ями та необхідність проїзду до неї. Крім того, відповідачем [PERSON] не обгрунтовано необхідність проїзду саме до вигрібної ями, оскільки в сучасних умовах є можливість обслуговування вигрібних ям на відстані, не обгрунтовано неможливість облаштування відповідних труб. Пунктом 3.25б* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачено, що за відсутності інженерних мереж міської (селищної) каналізації слід передбачати каналізування садиб з використанням місцевих очисних споруд, проект яких погоджений з органами санепідслужби та відповідати нормам викладеним у пункті 5.21 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», проте відповідачем [PERSON] не надано до матеріалів справи відповідних доказів. З урахуванням викладеного, за відсутності спору щодо фактично встановленого порядку користування приміщеннями житлового будинку, однак відсутності домовленості між сторонами щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, що виключає добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, беручи до уваги позиції сторін щодо можливості встановлення порядку користування, а також з метою забезпечення вільного користування належним сторонам майном, в розмірі який найбільш наближений до часток в користуванні житловим будинком, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядоку користування земельною ділянкою згідно третього варіанту висновку судового експерта від 08.02.2019 року №70/02-2019, Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 УПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] при зверненні до суду сплачено 551,20 грн, за таких обставин з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача по 183,73 грн. понесеного позивачем судового збору. До судових витрат відносяться витрати на проведення експертизи (ст.ст. 133, 136 ЦПК України). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до копії квитанцій від 05.10.2018 року та від 23.10.2018 року [PERSON] сплатив ТОВ «Центр будівельних експертиз» 6149,00 грн (т. 2, а.с. 47). Оскільки витрати по оплаті експертизи поніс один з відповідачів, суд вважає на необхідне розподілити витрати поміж всіма відповідачами в рівних частках та стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] по 2049,67 грн. з кожного витрат на проведення експертизи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі довіреності від 29.12.2019 року уповноважив [PERSON] на представництво його інтересів, в тому числі і рамках даної справи (т. 2, а.с. 95). На підставі ордеру від 13.12.2019 року інтереси [PERSON] представляла адвокат Круківська С.А. (т. 2, а.с. 77-78). Відповідно до квитанцій № 51 від 12.12.2019 року на суму 1000,00 грн. та квитанції № 30 від 08.07.2020 року на суму 1000,00 грн. [PERSON] сплачено кошти за надання правової допомоги. В судовому засіданні представник відповідача Круківська С.А заявила вимогу про стягнення на користь відповідача витрат за надання правової допомоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку , що витрати на правову допомогу не підлягають до відшкодування, оскільки позов [PERSON] задоволено, витрати на оплату послуг з правової допомоги понесла представник відповідача, а не відповідач, що підтверджується змістом квитанцій про оплату, крім того в матеріалах справи відсутній розрахунок наданих послуг.

Outcome: approved