Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

09 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 16 квітня 2015 року він працював у ПрАТ «СКМЗ», на посаді токаря - розточувальника 3 розряду цеху редукторбудування. Наказом № 18 від 27 квітня 2020 року він звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. При звільненні йому не був проведений повний розрахунок при звільненні. На день звільнення йому не була виплачена заробітна плата за квітень 2020 року у сумі 11069,73 грн. На неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по зарплаті, керівництво підприємства відмовлялось, посилаючись на відсутність коштів. Так заборгованість виплачена в добровільному порядку позивачем не була. Просив суд стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 11069,73 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 36330,00 грн. 01.11.2020 року відповідач надав пояснення щодо належності доказів, відповідно до яких зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 11069,73 грн. відповідачем не заперечується. Щодо стягнення середнього заробітку за період затримки виплати нарахувань при звільненні відповідач зазначив наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, підлягає застосуванню формула, за якою розмір середнього заробітку визначається шляхом множення середньоденного заробітку (обчисленого відповідно до положень Порядку) на кількість робочих днів у розрахунковому періоді згідно із графіком роботи підприємства. Таку правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 17.07.2019 року по справі №639/4820/16-ц. Вказує, що позивач звільнився 27.04.2020 за згодою сторін, остаточного розрахунку із позивачем до цього часу не здійснено. Причиною затримки здійснення розрахунку із позивачем (як і з іншими звільненими працівниками ПрАТ «СКМЗ») є тяжке фінансове становище підприємства, що виникло внаслідок збігу низки об`єктивних причин, серед яких: економічний спад та стрімке зниження цін на металургійну продукцію на світових ринках у 2019 - 2020 роках (що суттєво обмежило купівельну спроможність контрагентів ПрАТ «СКМЗ») загострення епідеміологічної ситуації у зв`язку із поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, вжиття відповідних карантинних заходів тощо. У період з грудня 2019 року і до цього часу виробництво на ПрАТ «СКМЗ» фактично зупинено, більшість працівників звільнено. На підприємстві встановлено дводенний робочий тиждень. Джерела для виплати заборгованості по існуючим зобов`язанням практично відсутні. Запроваджений на ПрАТ «СКМЗ» графік роботи, передбачає, що у структурному підрозділі, де працював позивач, у квітні 2020 року, у період з дня наступного після звільнення позивача (28.04.2020) до 30.04.2020 робочими були 3 дні; у травні - 6 днів, у червні -8 днів, у липні - 10 днів; у серпні - 8 днів, у вересні - 8 днів; у жовтні - 8 днів, у листопаді має бути 8 днів. Зазначене випливає з: наказу ПрАТ «СКМЗ» №49 від 02.03.2020 (згідно якого у травні 2020 року встановлені додаткові неоплачувані робочі дні на підприємстві, зокрема, додатково 9 днів); наказу №59А від 18.03.2020 (відповідно до якого, починаючи з 18.05.2020 року по 18.07.2020 року на підприємстві встановлено 2 денний робочий тиждень), №134 від 30.06.2020 (згідно якого на весь період карантину встановлено неповний 2 денний робочий тиждень); постанови КМУ від 20 травня 2020 року № 392, якою карантин продовжено до 31.07.2020 року; постанови КМУ від 22 липня 2020 року № 641, якою карантин продовжено до 31.08.2020 року; постанови КМУ від 26 серпня 2020 року № 760, якою карантин продовжено до 31.10.2020 року, постанови КМУ від 13.10.2020 р. №956 якою карантин продовжено до 31.12.2020 року, листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». При розгляді справи просить врахувати той факт, що відповідно до чинних організаційно-розпорядчих документів та нормативно-правових актів, на підприємстві до кінця 2020 року запроваджено дводенний робочий тиждень та визначити розмір середнього заробітку, за період затримки розрахунку із позивачем, виходячи з фактичної кількості робочих днів на підприємстві. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ПрАТ «СКМЗ» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Приписами ч.1 ст.46 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у ПрАТ «СКМЗ» з 16 квітня 2015 року на посаді токаря - розточувальника 3 розряду цеху редукторбудування. Наказом № 18 від 27 квітня 2020 року він звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки. В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, що не заперечується відповідачем. Відповідно до довідки, виданої ПрАТ «СКМЗ» про заборгованість по заробітній платі №287 станом на 26.05.2020 року, з якої вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за квітень 2020 року складає 11069,73 грн. (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що ПрАТ «СКМЗ» має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 11069,73 грн., а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 11069,73 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, суд зазначає наступне. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 17 липня 2019 року у справі № 639/4820/16-ц, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що відповідач повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений. Виходячи з наданої відповідачем довідки про заборгованість по заробітній платі позивачу станом на 26.05.2020 року, його середньоденна заробітна плата складає 490,56 грн. без утримання податків і зборів. Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу. Оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків. З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 490,56 грн. та робочі дні з дати, наступної після звільнення позивача до дати ухвалення судового рішення. Аналізуючи графік роботи підприємства за період з 28.04.2020 року по 11.11.2020 року, по день ухвалення судового рішення, слід зазначити наступне. Відповідно до наказу № 49 від 02.03.2020 року «Про режим роботи у травні 2020 року», у ПрАТ «СКМЗ» оголошені додаткові неоплачувані вихідні дні, з дотриманням річного балансу робочого часу: 04.05.2020 року, 05.05.2020 року, 06.05.2020 року, 07.05.2020 року, 08.05.2020 року, 12.05.2020 року, 13.05.2020 року, 14.05.2020 року, 15.05.2020 року. Відповідно до наказу № 59А від 18.03.2020 року «Про зміну режиму робочого часу», ПрАТ «СКМЗ» з 18.05.2020 року по 18.07.2020 року працює за дводенним робочим тижнем. Тому кількість робочих днів у травні 2020 року становить 4 робочих днів, у червні 2020 року - 8 робочих днів, у липні 2020 року- 6 робочих днів. Згідно листа Мінсоцполітики № 1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», визначено кількість робочих днів: у квітні 2020 року -21, у серпні -20, у вересні- 22, у жовтні -21, у листопаді- 21. Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати України" визначено, що однією із форс-мажорних обставин є введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Тобто, Сертифікат торгово-промислової палати - це лише один з документів, яким можна підтвердити настання форс-мажорних обставин. Оскільки на період з 19.07.2020 року по 11.11.2020 року на підприємстві не було запровадження скороченого робочого часу та тривалості робочих днів у зв`язку із тяжким фінансовим станом підприємства, тому в цей період обчислення кількості робочих днів слід проводити саме за повний робочий місяць, а саме у квітні 2020 року за 3 робочі дні (28.04.2020, 29.04.2020,30.04.2020) , у серпні за 20 днів, у вересні за 22 дні, у жовтні за 21 день. У листопаді 2020 року розрахунок робочих днів застосовується по день винесення судового рішення, а тому становить 8 робочих днів до 11.11.2020 року. Так, за період з 28.04.2020 року по 11.11.2020 року кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 92 дні. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: з 28.04.2020 року по 11.11.2020 року, в сумі 45131,52 грн. (490,56 грн. х 92 дн.). Позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку у сумі 36330,80 грн. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Проте, вказана сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку [PERSON] є неспівмірною із заборгованістю відповідача перед ним, а також у зв`язку із фінансовим станом підприємства та карантином, запровадженим Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на COVID -19. Суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 11 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України) Оскільки, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, то судовий збір підлягає стягненню на користь держави з ПрАТ «СКМЗ» у сумі 840,80 грн. за позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати. Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, який був сплачений останнім за позовні вимоги немайнового характеру, в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial