Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод»(ТДВ «БЕЛМЗ») 23509,01 гривень нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Також просить стягнути середній заробіток за період затримки виплати заробітної платив розрахунку 6846,64 гривень за кожний протермінований місяць. Зобов`язати ТДВ «БЕЛМЗ» провести оплату внесків до Пенсійного фонду України. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.03.2017 його було прийнято токарем 6 розряду у механічний цех ТДВ «БЕЛМЗ» наказом №43-к від 27.03.2017, а 23.12.2019 звільнено на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно з довідкою №20 від 28.01.2020 станом на 28.01.2020 підприємство заборгувало позивачу заробітну плату у сумі 23509,01 грн. Крім цього, відповідно до довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ТДВ «БЕЛМЗ» не сплачував страхові внески до Пенсійного фонду з 08.2018 по 12.2019, що призвело до втрати [PERSON] пенсійного стажу за вищевказаний період, а тому він змушений звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою від 24.04.2020 відкрито провадження в справі та постановлено розглядати таку в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін 14.05.2020, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Про розгляд справи сторони належним чином повідомлені. Відповідачем відзиву на позовну заяву суду не надано. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами ст.ст.13,81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.ст.94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України „Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст.22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата; у разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до абзацу 7 підпункту 2.1 Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому зазначені виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №14 від 23.12.2011, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Згідно копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] прийнятий на роботу токарем 27.03.2017 шостого розряду у механічний цех ТДВ «БЕЛМЗ», а звільнений 23.12.2019 за власним бажанням. На підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надано суду довідку Товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», підписану директором та головним бухгалтером, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно працював у ТДВ «БЕЛМЗ», і заборгованість по заробітній платі перед ним станом на 28.01.2020 становить 23509,01 грн. Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення роботодавцем законодавства про оплату праці через невиплату [PERSON] заробітної плати, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 23509,01 грн. Крім цього, судом встановлено, що з 08.2018 по 12.2019 до Пенсійного фонду України підприємство не виплачувало страхові внески, що підтверджується випискою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування форми ОК-5 про [PERSON] . Відповідно до ст..117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 166 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України „Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід спеціального фонду Державного бюджету України в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved