Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору про спільну діяльність недійсним, витребування майна власником із чужого незаконного володіння та стягнення процентів за користування ним, відшкодування моральної шкоди . Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 вересня 2012 року між сторонами укладений договір про сумісну діяльність. За умовами зазначеної угоди, [PERSON] виділяє орендовану кімнату для ведення торгової діяльності в [ADDRESS] [PERSON] забезпечує фінансовими ресурсами в сумі - 6000 доларів США, які використовуються на придбання м»ясної продукції та обладнання та відкриття торгівельної точки. Починаючи з дня введення в експлуатацію об»єкту, сторони сплачують за електрику та оренду, прибуток від сумісної діяльності розподіляється щомісячно у наступних частинах 50 % прибутку витрачається на погашення внеску [PERSON] на закупівлю обладнання та м»ясної продукції і становить суму 3000 умовних одиниць, 50 % залишку ділиться між сторонамив рівних частках. Після отримання [PERSON] 3000 умовних одиниць прибуток розподіляється порівну, а все обладнання і м»ясна продукція є спільною власністю сторін, які в разі припинення сумісної діяльності ділиться між сторонами в рівних частинах. Вважає, що зміст укладеного між сторонами договору суперечить положенням статтей 1130, 1132 ЦК України, відсутня дата його підписання, через що зазначає, що правочин не набув чинності, э удаваним правочином. Крім того, вважає, що [PERSON] згідно довіреності від 10.12.2011 року, виданої [PERSON], не мав отримувати грошові кошти - 6000 доларів США. Тому, за наведених обставин просить визнати недійсним договір про спільну діяльність від 26 вересня 2012 року, стягнути з відповідачів 6000 доларів США, що відповідає 69960,00 гривень та процентів за користування грошовими коштами без правової підстави в розмірі 6,5 облікової ставки НБУ в сумі 4547,40 гривень, а всього - 74507, 40 гривень та 10 000 гривень моральної шкоди та понесені витрати на оплату судового збору. В судовому засіданні [PERSON] та адвокат [PERSON] на задоволенні позову наполягали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Пояснили, що договір про спільну діяльність суперечить вимогам статтей 1130, 1132 ЦК України та іншим нормам, э удаваним, а тому маэ бути визнаним недійсним. Відповідачі [PERSON], [PERSON] подали заперечення на позов [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Пояснили, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки не грунтуються на законі. Судом встановлено, що 26 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. За умовами зазначеного договору, а саме, відповідно до пункту 2.2 - [PERSON] виділяє орендовану кімнату для ведення торгової діяльності в [ADDRESS] [PERSON] забезпечує фінансовими ресурсами в сумі - 6000 умовних одиниць, які використовуються на придбання м»ясної продукції та обладнання та відкриття торгівельної точки; відповідно до пункту 2.3 договору - починаючи з дня введення в експлуатацію об»єкту, сторони сплачують за електрику та оренду, прибуток від сумісної діяльності розподіляється щомісячно у наступних частинах 50 % прибутку витрачається на погашення внеску [PERSON] на закупівлю обладнання та м»ясної продукції і становить суму 3000 умовних одиниць, 50 % залишку ділиться між сторонамив рівних частках; відповідно до пункту 2.4 договору - після отримання [PERSON] 3000 умовних одиниць прибуток розподіляється порівну, а все обладнання і м»ясна продукція є спільною власністю сторін, які в разі припинення сумісної діяльності ділиться між сторонами в рівних частинах. Внесок [PERSON] в спільну діяльність відповідно до умов договору складає 6 000 умовних одиниць, які позивач передав, а відповідач [PERSON], який діяв в межах повноважень виданої довіреності від 10.12.2011 року, отримав (а.с.6). На сторони покладається обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Обґрунтовуючи позов, сторона позивача, як зазначалось вище, посилається на недійсність укладеного договору, який, на їх думку, не відповідає окремим нормам законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких є визнання правочину недійсним. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Разом з тим, позивач наполягаючи, що укладений правочин є удаваним, в судовому засіданні так і не зміг пояснити, який правочин сторони фактично приховали, а вимогу про повернення майна переданого на виконання спірного правочину заявив не до сторони цього правочину. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства,а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність регулюються главою 77 ЦК України та загальними положеннями про зобов'язання, договір (глави 47-53 ЦК України). Як зазначено в ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Тобто, предметом договору є сумісна діяльність сторін для досягнення спільної господарської мети без створення юридичної особи. Вказані норми ЦК України визначають, що учасниками договору про спільну діяльність можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Позивачем не доведено, що умови договору суперечать актам чинного законодаства. Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Аналізуючи зазначені норми закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що договір був укладений сторонами за взаємною згодою, з метою досягнення певної мети та з врахуванням інтересів позивача, відповідає домовленості сторін, викладеній в ньому, та що під час укладання Договору сторони досягли всіх істотних умов. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору про спільну діяльність від 26.09.2012 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON], недійсним, а відтак і про стягнення з [PERSON] (представника за довіреністю ФОП [PERSON].) одержаного за договором, процентів та моральної шкоди.

Outcome: dismissed