Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він з 02.12.2014 року до 07.10.2015 року з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах. 07.10.2015 року наказом № 1805 ок від 13.10.2015 року позивач був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоровя. Перебуваючи із Відповідачем у трудових відносинах, працював з повним робочим днем у шахті. Під час роботи в шахті позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 30.12.2015 року, в пунктах 16, 17 якого вказано, що професійне захворювання виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом промислового фактора - важкість праці, пил, і що причиною професійного захворювання є потужність зовнішньої праці при роботі за участю мязів нижніх кінцівок і тулуба 194,4 Вт (ПДР-90 Вт), теж саме, при роботі з переважною участю мязів плечового поясу 89,0 Вт (ПДР-45 Вт), маса піднімаймого вантажу сягала 40 кг при ПДР ЗО кг, запиленість повітря робочої зони сягала 198,0 мг/м.куб. при ПДР 2 мг/м.куб. Позивачу було встановлено медичний основний діагноз: «Хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст. ( першого-другого ст.). Захворювання професійне, встановлене вперше J44.8. Хронічна лівобічна радикулопатія S1 в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом. Захворювання професійне, встановлено вперше. М-54.1.7» та медичний супутний діагноз: «Хронічний гепатит». 26.01.2016 року, згідно висновку Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) позивачу було встановлено 60 % втрати професійної працездатності по професійним захворюванням, потребу в медикаментозному лікуванні та 3 групу інвалідності безстроково. Таким чином, у зв'язку із шкідливими умовами праці він отримав професійне захворювання на підприємстві і тому відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду. Спричинена позивачу моральна шкода полягає у тому, що у зв'язку з професійним захворюванням він постійно змушений лікуватися, почуває себе погано, не має можливості працювати як раніше на шахті та вести звичайний спосіб життя, що у свою чергу призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що потягли за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Періодичні дуже сильні напади кашлю, задуха, почуття нехватки повітря, болі в грудній клітці, в попереку, ногах та руках, не дають йому можливості почувати себе повноцінною людиною, заважають спілкуванню з родиною. Тривале лікування позначилося на загальному стані, позивач постійно пригнічений через те, що можливості лікування і відновлення здоров'я практично не має, відносини його погіршилися, позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов'язки по дому, усі турботи по будинку лягли на дружину. Все це разом має вплив на життя та стосунки із близькими, у позивача з'явилося почуття відчаю, тривоги перед майбутнім. В даний час чималі кошти його родини спрямовані на відновлення його здоров'я. Моральну шкоду позивач оцінює в 60 000 гривень та прохає стягнути зазначену суму з Відповідача на його користь. Позивач та представник позивача до судового засідання не зявились, надали суду клопотання про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» надала клопотання про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Надали суду заперечення на позовні вимоги в яких зазначили, що позивачу фондом професійних захворювань були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячних платежів, що компенсували йому втрачений заробіток. У своїх позивних вимогах позивач ставить питання про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 70 000 грн., але: відповідно до статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань " виплата моральної шкоди належала до страхових виплат і здійснювалась за наявністю факту заподіяння моральної шкоди потерпілому через Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Законом України від 23 лютого 2008р. „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань " виплату моральної шкоди було виключено з переліку страхових виплат, що проводиться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань потерпілим від нещасних випадків чи професійних захворювань. Таким чином, єдиною правовою підставою для компенсації особі, що перебуває у трудових відносинах, моральної шкоди у разі отриманням нею виробничої травми чи професійного захворювання за рахунок роботодавця на теперішній час є ст. 237-1КЗпП України. В той же час, частиною 2 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Єдиним законодавчим актом України, що регулював питання компенсації моральної шкоди, був Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань ", у відповідності до якого виплата моральної шкоди застрахованим особам здійснювалась Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань за рахунок страхових внесків, які здійснювали підприємства. Таким чином, фактично на теперішній час на Україні відсутній законодавчий акт, що регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, а, отже, визначений на законодавчому рівні механізм компенсації моральної шкоди, пов'язаної з трудовими відносинами. Факт наявності моральної шкоди визначається медико-соціальною експертною комісією, згідно «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров'я від 22.11.1995р. №12 на основі висновків медичних закладів, в тому числі лікаря-психіатра, про перенесений стрес чи депресію потерпілим на виробництві. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого. В п.4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що в позовній заяві має бути зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами підтверджується моральна шкода. Позивач не надав обґрунтований розрахунок моральної шкоди, не представив медичні документи, які б підтверджували перенесення позивачем стресових, агресивних і других негативних проявів стану його здоров'я. Відсутність звернень позивача до лікаря-психіатра говорить про те, що психічний стан його здоров'я не має відхилень від норми і не потребує психічної корекції лікаря. Згідно ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань. На думку Відповідача при винесенні рішення визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен врахувати вимоги розумності та справедливості, про що зазначено в п. З ст. 23 ЦК України та загальну практику судів з аналогічних питань (300 грн. за кожний відсоток втрати працездатності). На підставі викладеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Красноармійську до судового засідання не зявився, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд розглянути та закінчити справу без участі представника відділення та винести рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 02.12.2014 року по 07.10.2015 року, працював на посаді прохідника підземного з повним робочим днем в шахті. 16.03.2015 року звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України через невідповідність виконуваній роботі за станом здоровя (а.с.7-11). 26.01.016 року згідно довідок Медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено 60 % первинно втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності строком безстроково, потребу в медикаментозному та санаторно - курортному лікуванні (а.с.12, 13). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.12.2015 року, у позивача виникло професійне захворювання у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, які обумовлені впливом промислового фактору пил, важкість праці (а.с.14-16). Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 41/971 від 24.11.2015 року позивачу було поставлено діагноз: хронічний бронхіт 2 ст., ф. затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛНІ-11 с., (першого, другого ст..) Хронічна лівобічна радикулопатія S1 в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом (а.с.17). У звязку з професійним захворюванням перебував на лікування у стаціонарі з 31.07.2015р по 10.08.2015р. (а.с.21); з 23.12.2015р. по 02.01.2016р. (а.с. 22). Відповідно до виписки з амбулаторної картки [PERSON] в період з 2003 року по теперішній час звертався за медичною допомогою з приводу простудних захворювань, хронічного пояснично-кресцового радікуліта, травм у побуті (а.с.23-24). Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1\~КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, наданими в п.13\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4\~зі змінами, внесеними\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1\~КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1\~ст.153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної\~статті цього Кодексу\~покладено на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обовязків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року\~за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідністі встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють моральні та фізичні страждання. Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обовязку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці. Частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із нещасними випадками на виробництві, які є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Також є безпідставними доводи відповідача про ненадання позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки сам факт ушкодження здоров'я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санітарно-курортному лікуванні. Неспроможними є доводи представника відповідача по необхідність врахування загальної практики судів з аналогічних справ (розмір моральної шкоди визначають з урахуванням 300 гривень за 1% втрати працездатності), оскільки розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливість відновлення здоровя позивача. В даному випадку втрату працездатності встановлено безстроково. Відповідно до частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 40000 гривень. Відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial