Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

у червні 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до розписки 11 червня 2015 року позивач позичив [PERSON] суму в розмірі 6 000,00 доларів США, що на день подання позову 18.06.2018р. складає 157 893 грн. 26 коп. На підтвердження позики [PERSON] надала розписку, в якій зобов"язувалася повернути борг в строк протягом двох тижнів, тобто до 25 червня 2015 року, проте станом на 18 червня 2018 року відповідач кошти не повернула. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 157 893,26 грн., 3 % річних в розмірі 14 119 грн. 55 коп. та 1720,13 грн. судового збору. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 23) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 29) [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явилася, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 11 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000 доларів США, а остання зобов'язувалася повернути їх в строк протягом двох тижнів, тобто до 25 червня 2015 року. На підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] написала боргову розписку від 11 червня 2015 року (а.с. 10). Відповідач свої зобов'язання за умовами розписки не виконала. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем кошти в сумі 157 893,26 грн. не повернуті. Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦКУ, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів від простроченої суми. Строк прострочення розпочинається з першого дня прострочення заборгованості 26 червня 2015 року по 18 червня 2018 року становить 1088 календарних днів, тобто 3 % річних за пропорцією 157893,26*3*1088:365:100=14 199,55 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачів мають правове обґрунтування з посиланням на докази відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, а тому позов підлягає до задоволення. З урахуванням наведеного та вимог закону, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] суму основного боргу в розмірі 157 893,26 грн. та 3 % річних в розмірі 141 19,55 грн. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 1720,13 грн.

Outcome: approved