Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2012 році [PERSON] досяг домовленостей із [PERSON] про купівлю деревини для будівництва даного будинку в місті Ладижин Вінницької області. На виконання попередніх домовленостей щодо купівлі-продажу деревини, 20 вересня 2012 року [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 115000 гривень. Однак, в подальшому купівля-продаж деревини не відбулась по причині, що [PERSON] не зміг виконати зобов`язання та передати [PERSON] деревину, дачний будинок [PERSON] збудував, придбавши деревину в іншої особи, тому необхідність в купівлі-продажу деревини у [PERSON] відпала. На неодноразові пропозиції Позивача повернути кошти в розмірі 115000 гривень, у зв`язку з невиконанням домовленостей по купівлі-продажу деревини Відповідач лише обіцяє повернути гроші, проте своїх обіцянок не виконує. За домовленістю між сторонами борг в сумі 115000 гривень, що виник із попередніх домовленостей про купівлю-продаж деревини, було замінено позиковим зобов`язанням. На підтвердження досягнутих домовленостей було видано власноручно написану розписку від 22.04.2017 року, згідно з якою Відповідач взяв на себе обов`язок повернути кошти в сумі 115000 гривень у строк до 22.09.2017 року, проте коштів так і не повернув. Боргове зобов`язання [PERSON] взяв на себе виконати добровільно до 22.09.2017 року, проте по даний час коштів так і не сплатив. З 20.09.2012 року Відповідач користується грошовими коштами [PERSON] у розмірі 115000 грн, внаслідок чого [PERSON] завдано збитків у виді інфляційних втрат від знецінення коштів, які за період з 21.09.2012 по 23.09.2018 становлять 101560 гривень. 3% річних від суми заборгованості 115000 за період з 21.09.2012 по 23.309.2018 складає 20737 гривень. За таких обставин борг [PERSON] перед [PERSON] з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних станом на 23.09.2018 року становить 237297 гривень, які Позивач просив стягнути з Відповідача. Також просив покласти на Відповідача судові витрати. Ухвалою Рахівського районного суду від 27.12.2018 було відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. В ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу був наданий строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, на подачу відзиву на позовну заяву. Рекомендоване повідомлення з ухвалою Рахівського районного суду про відкриття провадження та позовною заявою з доданими до неї документами було вручене Відповідачеві 27.12.2018 року, отже він повідомлений про відкриття провадження у справі належним чином. Відзиву у визначений судом строк Відповідач не надіслав. Позивач [PERSON] на електронну адресу Рахівського районного суду 19.11.2019 року надіслав заяву про збільшення позовних вимог у даній справі, в якій зазначив, що у зв`язку з тривалим невиконанням своїх зобов`язань Відповідачем, збільшився розмір боргових зобов`язань. Зокрема, Відповідач не повернув Позивачу суму коштів 115000 гривень, отриману за купівлю деревини, яку так і не поставив Позивачу. У зв`язку з неповерненням коштів з 21.09.2012 року по 31.10.2019 року просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати за цей період в сумі 112830 гривень та 3 % річних 24253 гривні, отже загальний розмір боргу становить 252083 гривні. Оскільки в досудовому порядку досягти домовленостей з Відповідачем про повернення боргу сторонам домовитися не вдалося, тому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного зобов`язання 115000 гривень, інфляційні втрати 112830 гривень та 3% річних в розмірі 24253 гривні, що разом становить 252083 гривні та покласти на Відповідача судові витрати. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Позивач [PERSON] та його представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, 13.04.2021 надали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] дійсно написав розписку 22 квітня 2017 року про те, що поверне кошти [PERSON] , які отримав за купівлю деревини, яку не поставив Позивачу. Він частково повернув кошти [PERSON] , однак доказів повернення коштів у [PERSON] немає. Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних він не визнає та просить відмовити у стягненні таких. Заслухавши відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до такого висновку. Статтями 655, 656, 662, 663, 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу. Цивільний кодекс України не містить вимоги щодо укладення договору купівлі-продажу у письмовій формі, крім купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, які також підлягають нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦК). В ході розгляду даної справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] домовилися між собою у 2012 році про купівлю [PERSON] у [PERSON] деревини, за яку [PERSON] сплатив 115000 гривень. Однак, так склалися обставини, що [PERSON] деревину [PERSON] у місто Ладижин Вінницької області, як це було домовлено між сторонами, не поставив, тобто [PERSON] не виконав свого обов`язку за цим договором. Отже, за своєю природою між сторонами було укладено договір купівлі-продажу і Позивач як покупець за вказаним договором здійснив попередню оплату товару (деревини), що не оспорюється Відповідачем. Своєю чергою отримання коштів Відповідачем відбувалось у межах та на підставі договору сторін, тобто при наявності достатніх правових підстав. У зв`язку з порушенням відповідачем термінів поставки деревини, що була попередньо оплачена, [PERSON] відмовився від договору купівлі-продажу, внаслідок чого у [PERSON] виник обов`язок з повернення [PERSON] попередньої оплати товару. З приводу повернення коштів, в сумі 115000 гривень Позивач неодноразово звертався до [PERSON] , та внаслідок переговорів між сторонами, [PERSON] 22 квітня 2017 року написав розписку, оригінал якої досліджувався в ході розгляду справи. За цією розпискою [PERSON] визнав, що має борг перед [PERSON] в сумі 115000 гривень, які зобов`язувався повернути до 22 вересня 2017 року. Зазначав, що вказану суму він отримав, як аванс за деревину на будівництво у м.Ладижин Вінницької області 20 вересня 2012 року і на день написання розписки не повернув. За таких обставин позов [PERSON] в частині стягнення 115000 гривень є підставним, оскільки Позивач має право вимагати від Відповідача повернення попередньої оплати за не отриманий товар. [PERSON] у позовній заяві, а пізніше у заві про збільшення позовних вимог, крім основної суми боргу, також просив, у порядку статті 625 ЦК України, стягнути з [PERSON] інфляційні втрати за період з жовтня 2012 року до жовтня 2019 року в розмірі 112830 гривень та 3% річних за період з 21.09.2012 року по 31.10.2019, у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання в розмірі 24253 гривні. Вирішуючи питання щодо можливості нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період з вересня 2012 року по жовтень 2019 року суд зазначає таке. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, відносини сторін за яким регулюються, зокрема, положеннями статей 655, 662, 663, 693 ЦК України. Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у Відповідача (продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У Відповідача виникло грошове зобов`язання перед Позивачем в сумі 115000 гривень. Хоч Відповідач і стверджував у судовому засіданні, що частину боргу він повернув [PERSON] , проте доказів зазначеного суду не надав. Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20). Відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, та яку позивач зажадав повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України. Позивач у позовній заяві не зазначав строку, в який [PERSON] повинен був поставити йому деревину, як і не надавав доказів цього строку. У розписці, написаній [PERSON] [INFO] , останній зобов`язався повернути кошти за деревину в сумі 115000 гривень до 22 вересня 2017 року, отже сторонами був узгоджений кінцевий строк виконання грошового зобов`язання саме 22 вересня 2017 року. Вказане зобов`язання, відповідно до положень частини першої статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у розписці строку повернення коштів, який виходячи з суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів. Таким чином у Відповідача виникло зобов`язання повернути Позивачу грошові кошти відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з 22 вересня 2017 року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Суд здійснив розрахунок втрат від інфляції з жовтня 2017 по жовтень 2019 року (строк, по який пред`явлено вимогу), зокрема індекс інфляції становив %: жовтень 2017 - 101.2, листопад 2017 - 100.9, грудень 2017 - 101.0, січень 2018 - 101.5, лютий 2018 -100.9, березень 2018 - 101.1, квітень 2018 - 100.8, травень 2018 - 100.0, червень 2018 - 100.0, липень 2018 - 99.3, серпень 2018 -100.0, вересень 2018 - 101.9, жовтень 2018 - 101.7, листопад 2018 - 101.4, грудень 2018 - 100.8 січень 2019 - 101.0, лютий 2019 - 100.5, березень 2019 - 100.9, квітень 2019 - 101.0, травень 2019 - 100.7, червень 2019 - 99.5, липень 2019 - 99.4, серпень 2019 - 99.7, вересень 2019 - 100.7, жовтень 2019 - 100.7. Отже, 115 000,00 грн (сума боргу) ? 117,923% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 115 000,00 грн (сума боргу) = 20 611,24 грн. Результати розрахунку: за період з жовтня 2017 по жовтень 2019 інфляційне збільшення боргу становить 20611,24 гривні. Розрахунок 3% річних за період 22.09.2017 - 31.10.2019, виходячи з суми боргу 115000 грн становить 7269.00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 83 ч. 3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт виконанням зобов`язань за договором. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції. Враховуючи те, що Позивач надав обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання Відповідачем умов договору, а Відповідач, [PERSON] , не надав суду жодних переконливих доказів на спростування доводів Позивача, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, суд вважає, що зобов`язання порушене з вини Відповідача, а доводи Позивача базуються на правовому обґрунтуванні і порушене внаслідок цього право Позивача потребує судового захисту, шляхом стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] боргу з повернення попередньої оплати товару (деревини) в сумі 115000 гривень, інфляційні втрати за період з жовтня 2017 по жовтень 2019 (такий кінцевий термін був заявлений Позивачем у заяві про збільшення позовних вимог) в сумі 20611,24 гривні та 3% річних за період 22.09.2017 - 31.10.2019 в сумі 7269.00 грн. Крім того, на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки Позивач під час подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір, тому судовий збір в розмірі 1% від суми задоволених вимог, що становить 1428,80 гривні слід стягнути з Відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі викладеного та

Outcome: partial