Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Віддлі громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала з 21 жовтня 2005 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року розірвано. В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2006 року вона, відповідач та [PERSON] в частках, а саме - вона - ?, відповідач - ?, та [PERSON] - 2/4 придбали спірну квартиру [ADDRESS]. В подальшому відповідач подарував згідно договору дарування частини квартири від 02 березня 2010 року належну йому ? частину квартири їй, тим самим відчудживши належну йому частку майна. Наразі відповідач, не будучи співвласником вказаної квартири, й не перебуваючи в будь-яких відносинах з нею, оскільки шлюб розірвано, з 18 грудня 2014 року в спірній квартирі не проживає йз часу втрати статусу співвласника квартири залишається зареєстрованим в ній без будь-яких правових підстав, не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого вона та її матір [PERSON] як єдині співвласниці квартири вимушені сплачувати за нього як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на їх бюджет. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є співвласником майна, набутого в шлюбі з відповідачкою, проте остання не визнає його права на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS], внаслідок чого вона 16 вересня 2016 року не попередивши його, змінила замки у вхідних дверях, при цьому ключі від квартири не надала, що стало наслідком недопущення його до житла та тимчасового вимушеного проживання в іншому місці - у батьків в місті Жашкові. На неодноразові вимоги до [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні житлом, позитивного результату не надали, що й стало підставою звернення до суду із зустрічним позовом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], діючий на підставів договору-доручення про надання правничої допомоги від 19 грудня 2016 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, зустрічний позов [PERSON] не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Третя особа без самостійних вимог в особі [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала й просила відмовити у його задоволенні, вважаючи [PERSON] особою, яка не має правових підстав для проживання в спірній квартирі. Третя особа без самостійних вимог в особі Віддлі громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києвав судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. Вислухавши пояснення сторін, третю особу, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що первісний позов підлягає відмові у задоволенні, а зустрічний позов - частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 21 жовтня 2005 року у зараеєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року розірвано (а.с.61, 62-63). В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2006 року на той час подружжя [PERSON] й [PERSON] та матір [PERSON] - [PERSON] в частках, а саме - [PERSON] - ?, [PERSON] - ?, та [PERSON] - 2/4 придбали спірну квартиру [ADDRESS] (а.с.8). В подальшому відповідач подарував згідно договору дарування частини квартири від 02 березня 2010 року належну йому ? частину квартири [PERSON] (а.с.9), тим самим відчудживши належну йому частку майна, проте оскільки таке відчудження частки майна відбулось на той час його дружині, відтак вчинене в інтересах сім»ї, вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому правових підстав для визнання [PERSON] як співвласника квартири [ADDRESS] за позовною вимогою [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, немає. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісниій власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини спмрстійного заробітку (ч.1 ст. 60 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У провадженні цього ж суду перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, до предмету поділу якого, серед іншого, входить й спірна квартира, рішення по якій постановлено 04 липня 2017 року, проте не набуло чинності. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року провадження по даній справі було зупинити до набрання законної сили вказаним судовим рішенням, проте скасована ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року з продовженням розгляду справи (а.с. 173-175). При розгляді даної справи суд враховує вказану ухвалу суду апеляційної інстанції та його правову позицію за наслідками якої з урахуванням спірних правовідносин робить такі висновки. Оскільки частка спірної квартири набута сторонами в період шлюбу й відчудження її частки одним із подружжя другому відбулось в інтересах сім»ї, це майно незважаючи на його відчудження одним із подружжя другому вважається спільною сумісною власністю подружжя, й до набрання судового рішення про поділ майна подружжя законної сили [PERSON] має право користуватися вказаним майном, відповідно дії [PERSON] спрямовані на позбавлення [PERSON] права користування майном, в тому числі й перешкоджання у користуванні ним, - є протиправними, які підлягають поновленню шляхом зобов»язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні спірною квартирою, й правових підстав визнавати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, немає, оскільки співвласника майна до постановлення рішення суду щодо поділу майна про протилежне, не можна позбавити права користуватися цим майном, оскільки це порушить гарантоване право власності на володіння, користування на розпорядженням цим майном. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорячдження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім того суд, надавши оцінки правової підстави звернення позивачем [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, вважає, що ці норми застосуванню не підлягають, оскільки квартира знаходиться у власності й вказані норми регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сімей з приводу користування житловою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, а не у приміщеннях, які належать особам на праві власності. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні суд згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України, норма якої передбачає сприяння суду у всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, з»ясовував правову підставу звернення до суду з даним позовом, проте позивач погодив свою позицію й із заявою про зміну підстави позову як того вимагає процесуальне законодавство до суду не звертався. Й з урахуванням правової підстави звернення до суду з даним позовом, суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні й з цієї підстави, оскільки суд з власної ініціативи не має права змінювати підставу позову, оскільки порушить принцип диспозитивності. Суд не враві виходити за межі позовних вимог. Невірно обрана позивачем правова підстава захисту порушеного права є підставою для відмови судом у задоволенні позову. Окрім того, зважаючи на те, що [PERSON] є зареєстрованим мешканцем спірної квартири з 19 травня 2006 року (а.с.64, 69), рішення щодо його виселення або визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не приймалось, тому правових підстав для його вселення немає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. При цьому суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов»язання відповідача не чинити йому перешкод в користуванні спірною квартирою є доведеними та обґрунтованими за своєю правовою підставою й не спростовується відповідачем й третьою особою [PERSON], висловлені в залі судового засідання про те, що [PERSON] не має права на користування спірною квартирою, поданою [PERSON] заявою від 05 грудня 2016 року до суду про забезпечення позову шляхом накладення заборони вселення [PERSON] до спірної квартири (а.с.22). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Способом захисту цивільного права та інтересу, серед іншого, може бути припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України). Факт чинення перешкод [PERSON] з боку відповідачки підтверджується не тільки поясненнями відповідача та третьої особи, але й письмовими доками - телеграмами, направленими позивачем до відповідачки про усунення перешкод в доступі до житла, датовані 19 жовтня 2016 року, 21 листопада 2016 року (а.с.65, 66, 67, 68), зверненнями до правоохоронних органів від 21 листопада 2016 року, 07 лютого 2017 року (а.с.132, 133, 134, 135) - також з приводу недопущення відповідачкою до спірного житла [PERSON] При здійсненні своїх прав, відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України, особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. З метою поновлення прав позивача за зустрічним позовом, суд в межах його позовних вимог вважає за необхідне вжити зобов»язальні заходи до відповідачки не чинити перешкод позивачу в користуванні спірною квартирою. Правовою підставою вказаних вимог є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Так, в судовому засіданні доведений факт, триваючий й на день розгляду справи, порушення з боку відповідача щодо недопущення позивача як співвласника до майна з метою його користування. Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.). Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України.Так стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем за зустрічним позовом при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., який підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного, ст.ст. 13, 15, 16, 316, 317, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 60, 63 СК України,

Outcome: partial