Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до суду з позовом, який в ході розгляду був уточнений, про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за нею право власності на автомобіль „HUNDAI TUCSON", д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] , та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині грошових вкладів із відсотками - по 82672 грн. 10 коп. кожному. В зв`язку з тим, що відповідачем [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин були зняті кошти з рахунків, позивач просить компенсувати ці кошти шляхом збільшення її частки у праві власності на будинок та землю, а саме: визнати за нею право власності на 39/100 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, визнати за нею право власності на 39/100 частини садового будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час шлюбу сторонами було придбано вищезазначене майно, шлюб між сторонами розірвано 13.06.2019 року рішенням Московського районного суду м.Харкова. Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому просила позов задовольнити повністю. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за ним право власності на автомобіль „HUNDAI TUCSON", д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] , визнати за ним право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, визнати за ним право власності на садовий будинок літ. «А-2», що розташований за адресою: [ADDRESS] ». В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за період шлюбу він в інтересах сім`ї позичав кошти на придбання вищезазначеного майна, але борг вчасно не повернув, внаслідок чого рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.05.2018 року з нього стягнуто суму боргу на суму 3146280,0 грн. Вважає, що так як кошти були витрачені в інтересах сім`ї, вони також повинні бути поділені між подружжям. Загальна сума вартості майна, придбаного за час подружжя складає 3172087,0 грн. та не перевищує загальну суму боргових обов`язків за це майно. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 26.09.2017 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову. \\ Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 08.02.2018 року задоволено клопотання сторін про витребування доказів. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 18.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 28.11.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнали в повному обсязі, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позивач допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що все спірне майно було придбано за період шлюбу з відповідачем, фактично шлюб розпався в грудні 2016 року. Зазначила, що боргові розписки є фіктивними та кошти відповідачем не позичалися. Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили її задовольнити. Третя особа - [PERSON] , надала пояснення, в яких просила справу розглядати за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази по справі, вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 21.02.2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13.06.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені в грудні 2016 року. В період шлюбу, а саме 13.05.2010 року сторонами придбано земельну ділянку площею 0,0575 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, 25.01.2013 року - квартиру [ADDRESS] , 21.02.2013 року відповідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 31.10.2012 року зареєстровано право власності на садовий будинок літ. «А-2», що розташований за адресою: [ADDRESS] Жовтня», 14.04.2016 року -квартиру [ADDRESS] , 30.07.2011 року- автомобіль „HUNDAI TUCSON", д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] . Крім того, за час шлюбу на ім`я відповідача відкриті рахунки у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: Депозитний вклад за договором SAMDNWFD0070706574600, рахунок № [NUMBER] , відкритий 07.07.2015 року на суму 1000,00 грн., поповнений 13.08.2015 року на 14000,00 грн., станом на 12.03.2018 року кошти знаходились на рахунку. Депозитний вклад за договором SAMDNWFD0071026113701, рахунок № [NUMBER] , відкритий 05.02.2016 року на суму 80000,00 грн., кошти зняті 15.02.2018 року. Депозитний вклад за договором SAMDNWFD0071376614600, рахунок № [NUMBER] , відкритий 09.11.2016 року на суму 50000,00 грн., кошти зняті 10.11.2017 року. Також, відповідно копії розписки від 02.05.2010 року [PERSON] взяв у борг 120000,0 доларів США та 02.01.2013 року 20000,0 доларів США. Відповідно рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.05.2018 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 3652441,00 грн. за договорами позики від 02.05.2010 року та 02.01.2013 року. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статтею 372 ЦК України. Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Згідно пункту 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, враховуючи, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу, то таке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частині спірного майна. Що стосується позовної вимоги про компенсацію на користь позивача коштів, які були зняті з рахунків, шляхом збільшення її частки у праві власності на будинок та землю, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що на рахунках в банку у відповідача [PERSON] знаходилися кошти в загальному розмірі 145000,00 грн. та були зняті останнім після припинення шлюбних відносин. Відповідач не надав доказів того, що після зняття готівки з цих рахунків витратив їх в інтересах його з позивачем сім`ї, або того, що позивач отримувала половину вказаних коштів, або того, що ці кошти є його особистою власністю. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Надані сторонами в якості доказів висновки щодо вартості спірного майна мають суттєву різницю та оспорюються сторонами. Так вартість спірного майна за висновком, наданим позивачем, складає 5181940,00 грн., а відповідачем - складає 3172087,00 грн. Разом з цим, клопотань про проведення експертизи для визначення вартості спірного майна, сторонами заявлено не було. При цьому, покази допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] щодо відповідності вимогам діючого законодавства оцінки спірного майна, наданої відповідачем, суд не приймає з вищезазначених підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, суд позбавлений можливості визначити розмір частки у праві власності [PERSON] , на яку просить позивач збільшити її частину, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Стосовно зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз вказаних вище норм законодавства свідчить, що якщо наявність боргових зобов`язань подружжя підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Тобто борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, можуть бути враховані лише при поділі майна подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з цим, позивачем за зустрічною позовною заявою не заявлена вимога про визнання боргу спільним боргом подружжя, тому суд відповідно до ст. 264 ЦПК України позбавлений можливості вирішити питання про розподіл боргових зобов`язань подружжя. Також, відповідачем за первісним позовом не надано доказів та не доведено факту, що спірне майно придбано за власні кошти і є його особистою власністю. За таких обставин, суд задовольняє частково первісний та зустрічний позови, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частині спірного майна. За змістом ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. З огляду на викладене, враховуючи що підстави для продовження забезпечення позову відсутні, суд дійшов висновку, що вжиті ухвалою від 26 вересня 2017 року заходи забезпечення позову слід скасувати. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: partial