Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

[PERSON] ([ADDRESS]) 14.12.2018р. звернулася з вказаним позовом до відповідача [PERSON] ([ADDRESS]), посилаючись на те, що позивачка є власником 16/25 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.12.1994 року. У належній їй частині будинку зареєстроване місце проживання її онуки - відповідача [PERSON] та її двох неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON]. Відповідач з березня 2017 року фактично не проживає за місцем реєстрації та в період відсутності понад один рік не бере участі в оплаті комунальних послуг, в будинку відсутні її речі. Неповнолітні доньки відповідача у період відсутності матері залишались проживати у належній позивачці частині будинку із співмешканцем відповідача [PERSON], який є біологічним батьком дітей, а з травня 2018 року проживають за місцем реєстрації останнього в [ADDRESS]. У вересні 2018 року відповідачка відвідала позивачку та влаштувала сварку, після чого знову виїхала у невідомому напрямку. Реєстрація відповідача та її неповнолітніх дітей у належній частині будинку порушує права позивача як власника, оскільки позивачка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги за рахунок своєї пенсії, чим поставлена у скрутне матеріальне становище, також позбавлена можливості оформити житлову субсидію. У зв"язку з викладеним, просить суд визнати відповідачку та її двох дітей такими, що втратили право користування належною [PERSON] 16/25 частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] із зняттям з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та її представники [PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити. Позивач наполягала на тому, що внаслідок реєстрації відповідачки та її дітей збільшуються витрати по оплаті комунальних послуг та утриманню житла, оскільки відповідач відсутня майже два роки за місцем реєстрації та не бере участі в оплаті комунальних послуг, чим позивач поставлена у скрутне матеріальне становище, оскільки є пенсіонеркою, має похилий вік 93 роки та як наслідок скрутного матеріального стану через відсутність можливості ремонтувати належне їй житло проживає у неприйнятних житлових умовах. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала. Згідно письмового пояснення від 16.04.2019р., надісланого відповідачем через електронний засіб комунікації «Вайбер» представнику органу опіки і піклування для надання суду відповідач просила відмовити у позові та вказала, що проживає і працює у Польщі з 04.03.2017р. У належну позивачці частину будинку відповідач з доньками та цивільним чоловіком [PERSON] вселились в 2006 році, в іншій частині проживає сестра матері відповідачки [PERSON], з якою склались напружені стосунки. У період відсутності за місцем реєстрації діти залишились проживати з біологічним батьком [PERSON], який також уповноважений представляти її інтереси. Також вказала, що цікавиться дітьми та підтримує з ними зв'язок. [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та вказав, що в даний час займається оформленням документів по встановленню батьківства щодо неповнолітніх доньок відповідачки, так як являється їх біологічним батьком. Відповідачка виїхала за кордон через роботу у березні 2017 року, у період її відсутності через конфліктні стосунки з позивачкою та [PERSON] з травня 2018 року він з дітьми проживає за місцем своєї реєстрації [ADDRESS] Представник органу опіки і піклування Барабанщикова О.А. вважала позов таким, що не підлягає до задоволення, вказала, що відповідачка відсутня у зв'язку з роботою, що підтверджено оформленням нею 16.08.2018 карти побуту у Республіці Польща на строк до 31.07.2020 року, також заперечувала проти зняття з реєстрації неповнолітніх дітей у належній позивачці частині житлового будинку. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є власником частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.1994 року. Згідно довідки Комітету самоорганізації населення мікрорайону "Дахнівський" від 16.07.2018 №528 за вказаною адресою крім позивача, зареєстрована її онука відповідач [PERSON], 1982 р.н., правнуки [PERSON], 2006 р.н. та [PERSON], 2009 р.н. З березня 2017 року відповідачка не проживає за місцем реєстрації у зв'язку з перебуванням в Республіці Польща, після виїзду відповідачки за кордон неповнолітні діти залишились проживати зі спвмешканцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а з травня 2018 року проживають з [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджені поясненнями сторін та актами опитування сусідів від 28.11.2018р., 27.02.2019 року, 22.03.2019р. В жовтні 2018 року службою у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації розглядалась заява [PERSON] щодо невиконання [PERSON] батьківських обов'язків. Спеціалістами служби за інформацією школи встановлено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] з травня 2018 року проживають з [PERSON] за адресою [ADDRESS], де для повноцінного проживання та виховання дітей створені належні умови. Відповідно до акту обстеження від 14.09.2018р. встановлено, що будинок по [ADDRESS] без зручностей, захаращений непотребом. Згідно колективного звернення сусідів [PERSON] до правозахисних органів зазначено, що сусіди знають [PERSON] багато років як працьовиту, чесну, турботливу, порядну людину, яка є учасником війни. Із-за своєї доброти [PERSON] прописала на жилій площі частини будинку свою онуку, якій це було необхідно для реєстрації матір'ю-одиначкою, при цьому на даній площі незаконно проживав її чоловік [PERSON], який прописаний у трьохкімнатній квартирі. Більше як 1,5 роки внучка [PERSON] [PERSON] виїхала за кордон і двох дітей залишила на 92-річну бабусю та свого незареєстрованого чоловіка, який постійно приходить додому п'яним, знущається над бабусею, вимагаючи, щоб вона переписала будинок на [PERSON]. Відсутність з 2017 року відповідачки у будинку позивача та конфлікти за участю [PERSON] та позивача підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Фотографіями будинку по [ADDRESS] підтверджено, що будинок потребує ремонту. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьківта самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ЦК України (ст. 405). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома». Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло єпорушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім'ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Розглядаючи право користування житлом члена сім'ї власника урозумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна). У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім'ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім'ї є позбавлення члена сім'ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім'ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім'ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім'ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла. З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції. Як роз'яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Відповідно до норм ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини, які склались між сторонами регулюються нормами ст. 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач [PERSON] з березня 2017 року до вересня 2018 року понад рік не проживала в належній позивачу частині житлового будинку без зняття з реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не бере, реєстрація відповідачки та її неповнолітніх дітей у спірному житловому приміщенню створює перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла позивача, яка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги за рахунок своєї пенсії, також позбавлена можливості оформити житлову субсидію і, як наслідок скрутного матеріального стану, через відсутність можливості утримувати належне їй житло проживає у неприйнятних житлових умовах, цим порушені права позивача як власника, які підлягають до поновлення та судового захисту. Доводи відповідача та третіх осіб суд вважає такими, що не обгрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Не оспорюючи факт непроживання у спірному житловому приміщенні понад одинк рік, відповідач та треті особи вказували на відсутність відповідачки в зв'язку з роботою. Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів того, що протягом періоду відсутності з березня 2017 року до вересня 2018 року остання була дійсно офіційно працевлаштована чи перебувала у фактичних трудових стосунках, хоча судом забезпечено у повному обсязі її право на доведення перед судом своїх заперечень. Так, надавши до суду письмове пояснення від 16.04.2019р. відповідачем не долучено до нього жодного доказу працевлаштування та відповідачем не оспорювалось відсутність її участі в оплаті комунальних послуг по спірному житловому помешканню. Оформлення відповідачем 16.08.2018 карти побуту у Республіці Польща на строк до 31.07.2020 року не підтверджує з достовірністю офіційне чи фактичне працевлаштування відповідачки у період її непроживання з березня 2017 року до вересня 2018 року. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 283/1443/16-ц дійшов висновку, що проживання в іншій місцевості особи у зв'язку з роботою не є поважною причиною її непроживання у спірному житловому приміщенні.Таким чином, працевлаштування відповідачки у іншій місцевості не зумовлює поважність проживання за іншою адресою період часу, що перевищує визначений ст. 405 ЦПК України допустимий строк. Що стосується прав неповнолітніх дітей на користування спірним житлом, то законом у першу чергу на батьків покладається обов'язок забезпечувати житлові права їх неповнолітніх дітей. В даному випадку відповідачкою як матір'ю неповнолітніх дітей у період відсутності понад два роки за місцем реєстрації фактично було визначено місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] як біологічним батьком без формальної реєстрації батьківства. Вказані обставини підтверджені під час перевірки службою у справах дітей, якими визнані умови проживання дітей з [PERSON] прийнятними. Також [PERSON] підтвердив в судовому засіданні здійснення ним документального оформлення свого батьківства, отже після оформлення батьківства останній має можливість забезпечити житлові права неповнолітніх дітей, оскільки не обмежений у працездатності та забезпечений житлом. Відповідачка також не обмежена у працездатності, отже має можливість за рахунок заробітку та є зобов'язаною за законом забезпечити житлові умови своїх дітей на проживання в умовах, які надають можливість повноцінного проживання для дітей. Актом обстеження служби у справах дітей від 14.09.2018 року та іншими зібраними у справі доказами підтверджено, що на даний час належна позивачці частина житлового будинку не має зручностей, отже за своїм станом не може бути визнана такою, що забезпечує умови для повноцінного проживання та виховання дітей, а тому користування дітьми вказаним житлом не може визнаватись таким, що відповідає їх найкращим інтересам та по суті буде покладати на позивачку, яка є пенсіонером та має похилий вік 93 роки індивідуальний надмірний тягар обмеження її права власності.

Outcome: approved