Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право на користування житловим будинком, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку з дозволу попереднього власника з лютого 2007р. був зареєстрований [PERSON] , однак з липня 2007р. у вказаному житлі не прожива є та не користується ним без поважної причини, а тому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. В добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку, так як не відоме його фактичне місце проживання, а тому позивач змушений звернутися до суду з позовом. Позивач в судове засідання не з"явився, її представник за договором [PERSON] надала на адресу суду заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, а саме: шляхом розміщення оголошення на сайті Доманівського районного суду Миколаївської області. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається , що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі- продажу від 30.09.2012р., зареєстрованого в реєстрі за №999 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №33444526. Згідно акту обстеження житлового будинку в даному будинку зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт не проживання відповідача у житловому будинку підтверджується письмовими доказами, а саме Довідкою №1044 від 30.09.2019р., складеною сільською головою Матющенком В.В., секретарем сільської ради Конак С.М. та сусідів [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що в будинку [ADDRESS] гр. [PERSON] зареєстрований, однак за вказаною адресою з 01.07.2007 року не проживає. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв`язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Із пояснень позивача, викладених в позові, судом встановлено, що [PERSON] з моменту реєстрації, не проживає за місцем реєстрації. Ствердження позивача підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Враховуючи, що відповідач понад 10 років не користується житловим будинком позивача без поважних причин, що свідчить про втрату ним права на користування цим житлом, без примусу змінив місце проживання, але не знявся з реєстрації, а також створює позивачеві перешкоди в користуванні житлом та його утриманні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов"язані з сплатою судового збору в розмірі 768.40 грн., та у зв"язку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 768.40 грн.

Outcome: approved