Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

16.07.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягувати з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, із послідуючою індексацією відповідного до закону, починаючи стягнення з дня подачі позову і до повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з моменту фактичного припинення подружніх відносин син проживає з нею та практично перебуває на її утриманні. Відповідач власної зацікавленості в наданні матеріальної допомоги не проявляє, хоча є здоровим, працездатним, інших утриманців немає, отримує мінливі періодичні доходи, а тому може надавати регулярно аліменти на утримання дитини саме в розмірі 1500 грн. щомісячно. Тому змушена звернутися до суду з даним позовом. 17.07.2019 року ухвалою суду було прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження, розгляд справи по суті вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, які просить задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1000 грн. щомісячно, пояснивши, що офіційно працює, від чого отримує мінімальну заробітну плату у сумі 4250 грн., а тому не взмозі сплачувати аліменти у тому розмірі, який просить позивач. Доповівши позовні вимоги, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення за наступних підстав. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Як встановлено, батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі /а.с.4/. Згідно довідки КП "Новоград-Волинськжитлосервіс" від 15.07.2019 року № 2454 неповнолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні своєї матері, позивача у справі, та проживає з нею /а.с.5,6/. Як посилається позивач та визнається відповідачем, останній є здоровим, працездатним. Крім цього, з пояснень відповідача встановлено, що останній офіційно працює та отримує заробіток в розмірі 4250 грн. щомісячно. Інших утриманців немає. Отже, позивач посилається у позові на те, що дитина потребує належного та достатнього матеріального утримання в рівних частинах як від матері так і від батька, однак утримується фактично матір`ю, оскільки батько матеріальну допомогу не надає. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, суду надано не було. Отже будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє її утримання. Отже, як вбачається з матеріалів справи, та встановлено в судовому засіданні, відповідач взмозі сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої дитини, зокрема, є здоровим, працездатним, отримує регулярно заробітну плату та не достатньо приймає участь в утриманні свого сина, на спростування чого останнім не було подано заперечень. Крім цього, відповідачем визнано розмір аліментів в сумі 1000 грн. Тому суд, враховуючи, також, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбачений Закон України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», беручи до уваги часткове визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1300 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що буде відповідати як інтересам дитини, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів. Таким чином, задовольняючи позов частково, суд керується тим, що позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України не доведено та не надано доказів спроможності відповідача сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 1500 грн. Також вимога позивача щодо послідуючої індексації аліментів не грунтується на вимогах чинного законодавства, а тому суд відмовляє в її задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 79, ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання (пред`явлення) позовної заяви. У відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу за один місяць. Судовий збір згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: partial