Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва до відповідача з позовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказав, що спірне житло було видано йому та його сім'ї на підставі ордеру, з ним укладено договорів найму житлового приміщення, та він є власником особового рахунку. З викладених у позові підстав (а.с.2-4) просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивач у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, підтримала позов, ствердила, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, та наполягала на визнанні [PERSON] саме як позивачем, тобто особи, що потребує захисту саме власних порушених прав, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач не визнала позов з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 37-39), просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи [PERSON] і [PERSON] заперечили проти позовних вимог [PERSON], ствердили про правомірність набуття право користування відповідачем спірним житлом, та просили відмовити у задоволенні позову. Інші учасники не прибули в судове засідання, повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, завчасно надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст.169 і ст.36 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутність третіх осіб на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, при вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з"ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципу диспозитивності, роз'яснював представнику позивача про необхідність визначення з власним процесуальним становищем в даній цивільній справі, проте остання наполягала на визнанні [PERSON] саме як позивачем, тобто особи, що потребує захисту саме власних порушених прав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що [PERSON] було видано ордер №59699 на приміщення - квартиру [ADDRESS], яка перебуває у комунальній власності (а.с.5,6). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p ., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи що позивач не є власником спірного майна, а відтак і твердження про порушення його прав є абсолютно безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи вище наведене та

Outcome: dismissed