Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

28.02.2017 року до суду звернувся [PERSON], заінтересована особа: Гуляйпільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначив, що відповідно до довідки від 19.11.2014 року № 2310000736 виданої Управлінням соціального захисту населення Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області, він має статус внутрішньо переміщеної особи з адміністративно - територіальної одиниці України - району проведення антитерористичної операції. Його мати, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року на тимчасово окупованій території України в м. Торез Донецької області. Документи, що підтверджують факт смерті є довідка про причину смерті № 5 від [INFO] року, свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 17.01.2017 року, які були отримані заявником. Видані органами на території м. Донецьк, довідки та свідоцтво про смерть не засвідчують у встановленому порядку факту смерті громадянки [PERSON], [INFO], що створює перешкоди та робить неможливими оформлення його спадкових прав, як спадкоємця за законом, на майно, що залишилось після смерті матері. Гуляйпільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовив заявнику в реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON], [INFO], заявник пред'явив документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення, оскільки свідоцтво про смерть видане на території, так званої, Донецької Народної Республіки є недійсним, так як видане органом, який не має права їх видати, бо знаходиться на тимчасово окупованій території України. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явився, в заяві вказав, що повністю її підтримує, прохав її задовольнити з підстав, що у ній викладені, та розглянути справу без його участі. Представник заінтересованої особи - Гуляйпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, надали через канцелярію суду письмову заяву, в якій просили справу розглянути без їх участі, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечували. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Заявник, [PERSON], [INFO], уродженець м. Торез Донецької області, паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 24.02.1997 року Торезьким МВ УМВУ України в Донецькій області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його матері [PERSON]. Відповідно до довідки № 2310000736 від 19.11.2014 року є внутрішньо-переміщеною особою, який перемістився з тимчасово окупованої території та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Згідно свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] виданого «Красная Звезда» районним бюро ЗАГС м. Донецька від 11.11.1952 року, його батьками є: батьком - [PERSON], матір'ю - [PERSON]. За таких обставин, встановлено, що померла [PERSON] є матір'ю заявника. [INFO] року у м. Торез Донецької області померла мати заявника [PERSON], причина смерті: хронічна недостатність мозкового кровообігу, хронічна енцефалопатія, церебральний атеросклероз з гіпертензією, що підтверджується довідкою про причину смерті № 5 від [INFO] року. Свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 17.01.2017 року, видане Торезьким міським відділом записів актів цивільного стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, за фактом її смерті, актовий запис № 54, є невстановленого державного зразка. Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті, заявнику [PERSON] Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 23.02.2017 року за № 342-1718-06-157, заявнику відмовлено у державній реєстрації смерті гр. [PERSON], оскільки ним для підтвердження факту смерті пред'явлено документи, форма яких не відповідає формі, визначеній законодавством України. Суд, задовольняючи заяву, виходить з такого. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до абзац 2 ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦК України реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Зокрема, відомості про смерть фізичної особи підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному КМУ. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Судом встановлено, що до суду звернувся заявник, який позбавлений можливості в установленому законом порядку вирішити питання щодо прийняття спадщини після смерті його матері, з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме м. Торез Донецької області, яке відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, так як їй відмовлено у державній реєстрації смерті з підстави невідповідності лікарського свідоцтва про смерть формі, встановленої законом. Суд вважає, що факт того, що [PERSON], [INFO], уродженка Донецької області, Волноваський район, село Калініно, громадянка України, померла [INFO] року, причина смерті: хронічна недостатність мозкового кровообігу, хронічна енцефалопатія, церебральний атеросклероз з гіпертензією, знайшов своє підтвердження в наданих суду доказах, зокрема і побічно довідкою про причини смерті № 5, виданою муніципальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Тореза» ДНР від [INFO] року та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.01.2017 року, виданим Торезьким міським відділом записів актів цивільного стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, за фактом її смерті, актовий запис № 54. Відповідно до ст.14 глави 4 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А тому суд при оцінці доказів бере до уваги практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так суд при розгляді даної справи враховує висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі "Loizidou v Turkey", а також у справі "Cyprus v Turkey", а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі "Mozer v Republic of Moldova and Russia", "Haseu and Others v Moldova and Russia", де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у наданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальнішіх прав, що їм належить. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та немайнових особистих прав заявника суд виходить з дотримання вимог ст.213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів в сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на окупованій території. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті є об'єктивні перешкоди. Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. Враховуючи вищенаведене, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що є підстави для встановлення факту, який має юридичне значення щодо якого заявник звернулася з відповідною заявою. А тому заява підлягає задоволенню, як така, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими доказами.

Outcome: approved