Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

19.11.2018 р. від [PERSON] до суду надійшов позов до [PERSON], третя особа - [PERSON], про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом визнання особи такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 вересня 2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., реєстровий № 3250. Окрім неї, у зазначеній квартирі зареєстровані: чоловік - [PERSON], та донька - [PERSON], яка фактично з травня 2006 року не мешкає у зазначеній квартирі, оскільки мешкає на території Сполучених Штатів Америки. Реєстрація місця проживання [PERSON] у вищезазначеній квартирі створює позивачці певні складнощі у розпорядженні квартирою, адже вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та не може оформити субсидію у УСЗН Запорізької міської ради по Олександрівському району м. Запоріжжя, що обмежує її права, як власника квартири. У добровільному порядку вирішити спір у позивачки не має можливості, оскільки [PERSON] з нею спілкуються лише засобами електронного зв"язку та не бажає приїхати до України з метою зняття з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та просила суд розглянути справу в заочному порядку. Відповідач по справі [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча про час день та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення та відповідні оголошення на сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомила, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надала. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явилися у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги пояснення позивача, третьої особи та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з'явилася у судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено справу у підготовчне судове засідання (а.с. 16-17) Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року підготовче провадження по зазначеній справі визнано закритим та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 62) Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивача, третьої особи, свідків: [PERSON], [PERSON], приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 вересня 2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., реєстровий № 3250. (а.с. 5) Окрім неї, у зазначеній квартирі зареєстровані: чоловік - [PERSON], та донька - [PERSON], яка фактично з травня 2006 року не мешкає у зазначеній квартирі, оскільки мешкає на території Сполучених Штатів Америки. (а.с. 56) Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] та [PERSON] є її батьками, а відповідач [PERSON] є її сестрою. Як з батьками, так і з сестрою вона має добрі сімейні стосунки. [PERSON] з травня 2006 року не мешкає за місцем реєстрації, оскільки мешкає на території Сполучених Штатів Америки. Останній раз [PERSON] приїжджала до м.Запоріжжя у 2013 році. Батьки мешкають у квартирі самі, є пенсіонерами та отримують лише пенсію, мають право на оформлення субсидії, але не можуть оформити субсидію у УСЗН Запорізької міської ради по Олександрівському району м. Запоріжжя у зв'язку з реєстрацією сестри. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є сусідом родини [PERSON], яких він добре знає на протязі останніх 10 років. Йому відомо, що у родини [PERSON] є донька [PERSON], яку він ніколи не бачив. Зі слів [PERSON] та [PERSON] йому відомо про те, що [PERSON] з 2006 року мешкає на території Сполучених Штатів Америки. Також зазначив, що у квартирі [PERSON] та [PERSON] мешкають самі, є пенсіонерами та всі витрати по комунальних послугах сплачуються самостійно, бажають оформити субсидію, але реєстрація у квартирі доньки їм перешкоджає її оформити. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст.317,319 ЦК Україниособі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК Українивласник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно дост. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положеннястатті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей391,396 ЦК Українипозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатила судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 704,80 грн. (а.с. 2), а тому, оскільки позов задоволено в повному обсязі сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Outcome: approved