Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість - 631 842 грн. 59 коп., а саме: за кредитом - 502 804 грн. 77 коп.; за відсотками - 97 842 грн. 64 коп.; пеня за останній рік - 31 195 грн. 18 коп.; стягнути з відповідача на користь ПАТ «Альфа Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» обґрунтовувало тим, що 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір відступлення прав вимоги. Згідно з п. 2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 2.2. договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Отже, внаслідок укладення указаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, позичальником згідно з яким є [PERSON] 19.10.2007 року ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К, з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вищевказаного договору кредитор зобов'язується надати відповідачеві кредит у сумі 30 600 доларів США. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві, кредит у сумі 30 600 доларів США. У порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 27.07.2015 має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом - 22 778 доларів США 64 центи, що за курсом НБУ на 27.07.2015 складає 502 804 грн. 77 коп., за відсотками - 4 432 долари США 58 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 97 842 грн. 64 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору йому було нараховано неустойку. Станом на 27.07.2015 року розмір неустойки становить: пеня - 1 453 долари США 59 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає - 32 085 грн. 85 коп. Розмір неустойки за останні 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду становить: пеня - 1 413 доларів США 24 цента, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 31 195 грн. 18 коп. [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з зустрічним позовом до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним, в якому просив визнати недійсним в частині передачі прав за договором про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, укладеним між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON], договір відступлення прав вимоги від 17.12.2007 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк». Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що з листопада 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» неодноразово звертався до нього з вимогами про стягнення заборгованості за споживчим кредитним договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, посилаючись на те, що ПАТ «Альфа-Банк» є новим кредитором за його кредитним договором. Право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» набуло на підставі договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року. [PERSON] вважає договір про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року частково недійсним в частині передачі прав за кредитним договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, позичальником за яким є [PERSON] з тих підстав, що договір не містить належним чином оформленої інформації про передачу прав вимоги за конкретним боржником, законодавством заборонено передачу прав вимоги до фізичних осіб. Вищезазначений договір про відступлення прав вимоги за своїми умовами є договором факторингу. В порушення умов договору, зокрема п. 1, 2.1, 4.2., 4.3 16.2 договору, він не містить в собі інформації про права вимоги, які були відступлені фактором клієнту, оскільки Додаток до договору та Акт прийому-передачі документів сторонами не укладався. Єдиною підставою для пред'явлення ПАТ «Альфа-Банк» вимог до позивача є витяг з реєстру позичальників (Додаток № 1) до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, проте вказаний витяг не відповідає умовам договору та ст. ст. 1077, 1078 ЦК України. Також договір не містить інформації про ціну купівлі прав вимоги, як це передбачено п. 3.1., 3.2 договору. Виходячи з змісту статей 1077, 1078 ЦК України, істотними умовами договору факторингу є плата (ціна) за договором, а також зазначення права грошової вимоги до третьої особи (боржника), проте вказаних умов договір або не містить, або вказану інформація не зазначена в договорі. Розпорядженням Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке було чинним на день укладення спірного договору про відступлення прав вимоги, було обмежено коло осіб, щодо яких законодавством було передбачено укладення договорів щодо набуття грошової вимоги. Розпорядженням чітко було встановлено можливість відступати права вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, що свідчить про незаконність умов договору в частині відступлення вимог до боржника-фізичної особи. Позивач вважає, що договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року суперечить статтям 1077, 1078 ЦК України, оскільки не містить інформації про ціну договору та про право вимоги, яке було відступлено, а тому має бути визнаний судом недійсним в частині, що стосується позивача. Крім того, договір суперечить акту цивільного законодавства, а саме п. п. 1, 2 розпорядження «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389. ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» надали суду письмові заперечення на зустрічний позов [PERSON] про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним. По справі за клопотанням представника відповідача за первісним позовом призначалась судово-економічна експертиза. Представник ПАТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні своїх позовних вимог наполягав з підстав, зазначених в первісному позові, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечував в повному обсязі з підстав, зазначених в письмових запереченнях. [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні зустрічних позовних вимог наполягав з підстав, зазначених в зустрічному позові, проти задоволення первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» заперечував в повному обсязі. Представник ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 19.10.2007 року ПАТ «АК Промінвестбанк» та [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К, з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вищевказаного договору кредитор зобов'язується надати позичальникові кредит у сумі 30 600 доларів США. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у сумі 30 600 доларів США. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір відступлення прав вимоги. Згідно з п. 2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 2.2. договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Так, згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні. Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 3 ст. 1079 ЦК України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів. Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг. Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності" надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язок однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 ЦК України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату. Договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платності за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додаткового доходу. Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції договору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов'язань. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 08.11.2017 року (справа № 401/6656/12-ц), 30.03.2016 року (справа № 6-2684цс15), 15.04.2015 року (справа № 6-46цс15). Отже, оскільки договір відступлення прав вимоги, укладений 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» передбачає фінансування під відступлення права грошової вимоги, то цей договір є договором факторингу, предметом якого є право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога). Разом з тим, ПАТ «Альфа-Банк» просить суд стягнути з [PERSON] прострочену заборгованість станом на 27.07.2015 року, а не на 17.12.2012 року, коли між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги. Тоді як з розрахунку заборгованості ПАТ «Альфа Банк» вбачається, що відсотки та пеня нараховані останнім по 27.07.2015 року. При цьому, ПАТ «Альфа Банк» не заявлено до [PERSON] грошову вимогу, строк платежу за якою настав (наявну вимогу) станом на 17.12.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що ПАТ «Альфа Банк» не надав суду належних доказів на підтвердження розміру грошової вимоги за договором відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, у зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні первісного позову. Суд також не може погодитись з позицією [PERSON], що договір відступлення прав вимоги від 27.07.2015 року не містить належним чином оформленої інформації про передачу прав вимоги за конкретним боржником, Додаток до договору та Акт прийому-передачі документів сторонами не укладався. А між тим, виходячи з п.п. 16.10 цього договору, всі додатки та додаткові угоди до договору складають його невід'ємну частину; відповідно до п.п. 4.3. договору, сторони підписують реєстр позичальників, що є додатком № 1; в матеріалах справи міститься витяг з реєстру позичальників (додаток № 1) і підтверджує що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа Банк» права вимоги за кредитним договором № 14/ік-07/к від 19.10.2007 року, позичальником за яким є [PERSON] Акт приймання-передачі документації було надано суду ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в ході судового розгляду справи. Суд також відхиляє доводи [PERSON] про те, що договори факторингу можуть бути укладенні виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання, з огляду на наступне. Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто підпункт 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352. Отже, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed