Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON], звернувшись з позовом до суду та уточнивши позовні вимоги, просить суд , шлюб зареєстрований 01.09.2006 року, Відділом реєстрацій актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, під актовим записом № 1352 - розірвати. Визначити місцем проживання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] - з матір'ю. Стягнути на її користь, з відповідача на утримання їх дітей аліменти в твердій грошовій сумі, в розмірі 1200 гривень 00 коп., на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму встановленого відповідно до віку дитини, з усіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Також просить визнати за нею право власності на ? нерухомого майна, набутого під час шлюбу, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме : - право власності на ? земельної ділянки площею 0, 055 (нуль цілих п'ятсот п'ятдесят п'ять десятитисячних) га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (надалі земельна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]). - право власності на ? домоволодіння - садибного (індивідуального) житлового будинку по [ADDRESS], який за своїми технічними характеристиками складається з : А-1 житлового будинку, Мн.п./А-1 мансардного поверху, Пд/А-1 підвалу, а вхідного ганку, а1 тераси, а2 балкону, №1 огорожі, № 2 воріт, № 3 хвіртки, І замощення. Крім того, просить суд, понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та правової допомоги стягнути з відповідача, відповідно до долучених до матеріалів цивільної справи квитанцій. В судове засідання позивач та представник позивача, будучи належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи не прибули, проте згідно письмового клопотання адвоката Зражевської Я.О., просить розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її довірительки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. Відповідач, будучи попередженим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з»явився в судове засідання, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, вказавши, що не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір'ю. Також не заперечив проти задоволення уточнюючих позовних вимог в частині стягнення аліментів на дітей та поділу майна подружжя. Однак, з поданого ним відзиву вбачається, що стягнення з нього судових витрат та витрат на адвоката заперечує. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 01.09.2006 року, Відділом реєстрацій актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, під актовим записом № 1352, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01 вересня 2006 року, актовий запис №1352. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловікові - [PERSON], дружині - [PERSON]. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і бажають розлучитися. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз'яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що неповнолітні діти проживають з позивачем, тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, неповнолітніх дітей слід і надалі залишити проживати з позивачем, відповідно позов в цій частині також підлягає задоволенню. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що відповідач проживає окремо, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх малолітньої дитини. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають значення. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує, що відповідач позов визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1200 грн, на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред'явлення позову, тобто з 06 липня 2018 року. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дітей, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги в частині поділу майна подружжя суд виходив з наступного. Згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що за час проживання в шлюбі, сторони придбали земельну ділянку площею 0,055 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (надалі земельна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Даний факт визнаний сторонами, тому ці обставини в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України. Відповідно до роз»яснень, які містяться у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, частин, 2, 3 статті 325 ЦК України та частини 1 статті 61 СК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані. Відповідно до положення ст. 70 СК України, якою передбачено, що у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що спірний будинок був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір, а також будь-яка домовленість про розподіл майна, спірна нерухомість є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на право власності на ? земельної ділянки площею 0, 055 (нуль цілих п'ятсот п'ятдесят п'ять десятитисячних) га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (надалі земельна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) та право власності на ? домоволодіння - садибного (індивідуального) житлового будинку по [ADDRESS], який за своїми технічними характеристиками складається з : А-1 житлового будинку, Мн.п./А-1 мансардного поверху, Пд/А-1 підвалу, а вхідного ганку, а1 тераси, а2 балкону, №1 огорожі, № 2 воріт, № 3 хвіртки, І замощення. Позивач також просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються із сплаченого нею судового збору та витрат, пов"язаних із розглядом справи, а саме із сплатою за надання юридичних послуг. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних із розглядом справи. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2.Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 3. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стороною позивача документально не доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: не надано акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Позивач при зверненні до суду подала лише квитанцію від 06.07.2018 року про сплату адвокату Зражевській Я.О. 2000 грн. за правову допомогу, підготовка позову. Однак, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. В матеріалах справи відсутній розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі. Отже матеріали не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу. Отже, у стягненні з відповідача на користь позивача витрат пов»язаних з наданням їй правничої допомоги слід відмовити за недоведеністю. При цьому суд зауважує, що при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 6932, 60 грн, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого [PERSON] за подання позовної заяви, в сумі 6932,60 грн. Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суту, їх слід стягнути з державного бюджету у розмірі 50% відсотків від суми, сплаченого судового збору відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України , що становить 3466,30 грн (6932,6:2).

Outcome: partial