Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки. Аргументують позовні вимоги тим, що вони є співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] , загальною площею 285,8 кв.м., в тому числі житловою площею 130,4 кв.м. та яке складається: з житлового будинок (літ.«А»), загальною площею 155,40 кв.м, житловою площею 68,00 кв.м. та житлового будинку (літ.«Г»), загальною площею 130,40 кв.м, житловою площею 62,40 кв.м., а також - погрібу (літ.«Пг»); огорожа №1-2. Зазначають, що житловий будинок (літ.«А») (квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] розміщений на земельній ділянці, площею 0,0281 га., яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року № 337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] (колишньому співвласнику квартири [NUMBER] ) та [PERSON] (колишньому власнику квартири [ADDRESS] та позначену на плані зовнішніх меж у Державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: (Г-А, Е-Ж, З-И). Вказують, що 13.10.2006 року, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. вони придбали, а [PERSON] та [PERSON] їм продали вищезгадану квартиру [ADDRESS] , яку раніше, згідно договору купівлі-продажу від 01.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., зареєстрованого в реєстрі № 7716 купили у [PERSON] . Посилаються на те, що жодних цивільно-правових угод щодо частини земельної ділянки, при переході права власності на частину житлового будинку (літ.«А» (квартира [NUMBER] від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] та від останніх до них, не укладалось; право власності на частину житлового будинку вказаного будинку (літ А) було оформлене за ними, а співвласником земельної ділянки, на якій він розміщений, залишилася [PERSON] . Вважають, що цим самим порушують їхні права, оскільки вони не можуть належним чином розпоряджатись вищезгаданою земельною ділянкою. А, отже, вважають, що набувши право власності на частину житлового будинку літ.«А» (квартира [NUMBER] вони стали власниками відповідної частини (1/2) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - [PERSON] . Просять, визнати за ними право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0281 га., що по [ADDRESS] . Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.05.2021р. відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.06.2021р. закрито підготовче провадження. 01.06.2021р., відповідачем [PERSON] до суду скеровано відзив на позовну заяву, у якому посилається на те, що вона є спадкоємницею після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно складалось із трьох окремих земельних ділянок загальним розміром 0,0438 га., які на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 337/9 від 03.05.2000 року перебували в особисті власності померлого і на які отримані нею отримані свідоцтва пр. право на спадщину та земельної ділянки розміром 0,0281 га., яка перебуває у спільній власності та розташована по [ADDRESS] . Зазначає, що згідно Інформаційної довідки від 06.06.2018 року, спірна земельна ділянка перебуває у спільній власності її померлого чоловіка [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що чинним на час виникненні спірних правовідносин законодавство не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на розташоване на ній нерухоме майно, а позивачі не надали належних та допустимих доказів набуття ними права власності на спірну земельну ділянку. В позові просить відмовити. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи, до суду скерували письмову заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , адвокат Ткачук В. підтримав позовні вимоги та обставини викладені в позові, який просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] в її інтересах представник, адвокат Валешна В. та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином; відомостей про поважність причини неявки в засідання не надали. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд зважає на наступне. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Досліджені судом докази і застосовані норми права Судом, встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 25.03.2010 року та інформаційної Довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 253832760 від 22.04.2021 р. позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] , а саме 20/100 частин, які складається з квартири №2 в житловому будинку літ.«А» (а.с.23) Згідно вищезазначеної інформаційної Довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є співвласником будинковолодіння [ADDRESS] , а сам 20/100 частин, які складається з квартири [NUMBER] в житловому будинку літ.«А» та 60/100 частин, які складаються з квартири [NUMBER] в житловому будинку літ.«Г» (а.с. 18-22) Відповідно до витягу з рішення від 03.05. 2000р. № 337/9 було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку [PERSON] , [PERSON] (а.с. 24). Аналогічне вбачається і з Державного акту на право власності на землю (а.с. 26) Будинковолодіння [ADDRESS] загальною площею 285,8 кв.м., в тому числі житловою площею 130,4 кв.м., складається з: житлового будинку літ.«А» (квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] загальною площею 155,40 кв.м., житловою площею 68,00 кв.м та житлового будинку літ.«Г» (квартира [NUMBER] ) загальною площею 130,40 кв. м, житловою площею 62,40 кв.м., погріб літ «Пг»; огорожа № 1-2. Житловий будинок літ.«А» (квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] розміщений на земельній ділянці площею 0,0281 га., яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року № 337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд [PERSON] (колишньому співвласнику квартири [NUMBER] ) та [PERSON] (колишньому власнику квартири [NUMBER] та позначену на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж, З-И. Вищезазначене підтверджується витягом із вищезгаданого рішення від 03.05.2000 року № 331/9, листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 06.06.2018 року № І-3487/0-04/01 та державним актом серії І-ЧВ № 025969 від 27 червня 2000 року. У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили, а [PERSON] та [PERSON] продали ним вищезгадану квартиру [ADDRESS] , яку раніше, згідно договору купівлі продажу від 01.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О, зареєстрованого в реєстрі № 7716 купили у [PERSON] . Наведені докази узгоджуються з дослідженим висновком 507 від 26.07.20219р. експертного будівельно - технічного дослідження (а.с. 32) та технічного паспорту на будинковолодіненя [ADDRESS] (а.с. 42-46). Право власності на частину житлового будинку літ.«А» (квартира [NUMBER] було оформлене за позивачами, а співвласником земельної ділянки, на якій він, залишилась [PERSON] (а.с. 24-26) Цивільно-правових угод щодо частини земельної ділянки при переході права власності на частину житлового будинку літ.«А» (квартира [NUMBER] від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] та від [PERSON] і [PERSON] до позивачів по справі, не укладалось. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.04.2020 року у справі № 727/3375/18, яке набрало законної сили встановлено, що 1/2 спірної земельної ділянки площею 0,0281 га. належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (арк. 9 рішення у справі № 727/3375/18) (а.с.47-52) Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2021 року у справі № 727/8525/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визначення розміру частки у спільній сумісній власності, позов було задоволено та визначено, що розмір частки [PERSON] в праві спільної сумісної власності на вищезгадану земельну ділянку площею 0,0281 га., по [ADDRESS] , становить Ѕ (а.с.53-59). Наведені вище обставини є встановленими та не потребують доказування при розгляді цієї справи, оскільки згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки чи землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а також на відшкодування завданих збитків. Перелік способів захисту прав громадян та юридичних осіб, визначений частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України, не є вичерпним. Тож особа може застосовувати й інші способи захисту земельних прав у межах чинного законодавства України. Важливо, щоб кожен власник чи землекористувач був обізнаний з нормами чинного законодавства, які захищають його права на землю та визначають найефективніші способи захисту, в тому числі у разі звернення до суду. У відповідності до ст.120 ЗК України (в редакції станом на 01.12.2005 р. та 13.10.2006 р.) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, стає власником земельної ділянки, на якій розташовані ці об`єкти нерухомості, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За сукупності досліджених вище доказів, судом установлено, що при переході права власності на частину житлового будинку літ.«А» (квартира [NUMBER] від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] та від [PERSON] і [PERSON] до позивачів по справі, цивільно-правові угоду щодо частини спірної земельної ділянки площею 0,0281 га. не укладались. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід застосовувати положення ч.4 ст.120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.12.2019 по справі № 309/2376/15-ц (№ в ЄДРСР 86505101). За відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати, що частина перша статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто 15 січня 2002 року) закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, із такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачало роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутні підстави для відступу від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-цс15 та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що передбачає принцип єдності юридичної ролі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташований на гній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, враховуючи вищезазначене, рівність часток, які складають квартира [NUMBER] та квартира [ADDRESS] , вважаю, суд приходить до висновку що набувши право власності на частину буд.«А» (квартира [NUMBER] позивачі стали власниками відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - [PERSON] , а саме 1/2 частини. Тобто, принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою визначений Земельним та Цивільним кодексами України. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року). З аналізу вищенаведеного слідує, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства Згідно правового висновку Верховного Суду від 16 червня 2020 року (справа № 689/26/17; провадження № 14-47цс20), - визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Згідно п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», про те, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема: чому це питання не було визначено в договорі, чи існувала можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Такий висновок зроблений ВС в постановах: - від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42). За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (Постанова ВС від 26.12.2019 по справі № 364/515/19 (№ в ЄДРСР 86654484). Дослідженими доказами в справі установлено, що розмір земельної спірної ділянки є визначеним та визначена частка, на яку позивачі просять визнати право власності. [PERSON] , як власнику 20/100 (квартира [NUMBER] частин будинковолодіння, яке розмішено на спірній земельній ділянці, площею 0,281 га. та [PERSON] , яка залишилася титульним співвласником спірної земельної ділянки після продажу нам належної їй частини будинковолодіння (квартири [NUMBER] ), а право [PERSON] на частину спірної земельної ділянки припинено відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України внаслідок набуття позивачами права власності на належну їй частину будинковолодіння. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини. Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати засадам цивільного судочинства. Висновки. Суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку що заявлені вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого квитанцією в розмірі 3632.00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved