Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Спецтермомонтаженерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки в якому зазначив, що працював в ТОВ «Спецтермомонтаженерго» з 02.09.2013 р. на посаді керівника напрямку впровадження системи імпульсного золовидалення. 27.06.2014 року на підставі наказу № 89-к був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. На день звільнення з роботи відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 11 100 грн., не сплатив компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1850 грн. В порушення вимог ст.116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення,_відповідач в день звільнення не провів з ним повний розрахунок та не виплатив заборгованість по заробітній платі за вказаний період, не сплатив компенсацію за невикористану відпустку. Крім того, відповідно до вимог ч.І ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Його середній заробіток складав 3700 грн. Термін затримки розрахунку з ним у зв'язку із звільненням складає три місяці 18 днів. Таким чином, відповідач повинен сплатити йому 3700грн. х 3 міс.18 днів = 13320 грн. 12 коп. по день винесення судом рішення. Під час розгляду справи по суті вимогу про стягнення 11 100 грн суми основного боргу позивач залишив без розгляду в зв'язку в її виплатою. Представник відповідача в судовому засідання позов визнав в частині стягнення заборгованості за несплату компенсації за невикористану відпустку в сумі 1850 грн.96 коп, проти стягнення 11 100 грн та 13320 грн.12 коп заборгованості відповідно до вимог ст.. 117 КЗпП України заперечував, суду пояснив, що 15.10.2014 року 11 100 грн позивачу сплачено , а так як суму основного боргу сплачено вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд вважає, що залишені позовні вимоги про сплату компенсації за невикористану відпустку та вимоги про сплату середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. У відповідності зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно, в строки, передбачені договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що позивач працював в ТОВ «Спецтермомонтаженерго» з 02.09.2013 р. на посаді керівника напрямку впровадження системи імпульсного золовидалення. 27.06.2014 року на підставі наказу № 89-к був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідач, в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, з 02.04.2014 по 27.06.2014 року не виплачував позивачу заробітну плату, у зв'язку з чим станом на 27.06.2014 за ним утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 11 100 грн , яку відповідач сплатив лише після звернення позивача до суду. Відповідач не спростував вказані обставини. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день встановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звільнений з роботи 27.06.2014 року., що підтверджено копією його трудової книжки. Разом з тим, при звільненні позивача, відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме не виплатив заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 11 1000 грн., яка утворилась з 02.04.2014 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 13320 грн 12 коп, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] (3700 грн. (середньомісячна зарплата) х 3 місяця 18 днів затримки розрахунку = 13320 грн 12 коп ) Підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині виплати йому компенсації за невикористану відпустку в сумі 1850 грн. проти якої не заперечував і представник відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, дослідивши всі докази по справі , суд вважає , що з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 15170 грн 12 коп.( 13320 грн 12 коп +1850 грн=15170 грн 12 коп) Оскільки позивач відповідно до Закону України "Про судовий збір" звільняється від спати держмита, то ця сума, яка складає 243 грн 60 коп., підлягає стягненню з відповідача в доход держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved