Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на її користь 5004,69 доларів США повернення вкладу, 98,72 доларів США - проценти, 9,87 доларів США - 3% річних, 20000,00 грн. - відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 24.09.2014 між нею та банком укладено договір про банківський строковий вклад строком на 7 місяців, після сплину яких вона не може отримати суму вкладу, що порушує її права та законні інтереси. До суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності із зазначенням щодо підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі та ухвалення рішення у справі. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав суду заперечення по суті позовних вимог, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 24.09.2014 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Договір-заяву № 300131/111377/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на сім місяців в іноземній валюті, за умовами якого банк прийняв від вкладника грошові кошти у загальній сумі 5000,00 доларів США на строк з 24.09.2014 по 24.04.2015 з виплатою процентів в розмірі 12% річних. По закінченню строку дії договору [PERSON] неодноразово зверталась до відділення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із письмовими заявами щодо повернення їй суми вкладу, однак до теперішнього часу вказані грошові кошти їй не повернуті. Відповідно до положень ст.. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов1язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до п. 3.3. Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.12.2003 за № 516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно положень ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. При таких обставинах, не повернення банком банківського вкладу та нарахованих за його умовами процентів за письмовими вимогами [PERSON] є незаконною. Що стосується обмеження на видачу готівкової іноземної валюти з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків сумою 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом іноземної валюти, передбачених постановами Правління НБУ від 01.12.2015 за № 758, від 03.03.2015 за № 160, від 03.06.2015 за № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» , то при вирішенні питання про їх застосування суд виходить з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, №475/97-ВР, передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою даного положення є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.08.1982, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Стаття 1074 ЦК України передбачає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. В преамбулі постанов Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» зазначені причини обмеження у видачі валюти щоденною сумою, однак запроваджені для позивача обмеження у праві користування своїми коштами тривають по теперішній час і ніяких механізмів для ідентифікації вкладників в якості осіб, які беруть участь у відмиванні грошей чи фінансуванні тероризму, вказані нормативні акти не містять; з тексту постанов не зрозуміло, яким чином обмеження іноземної валюти у населення на користь комерційних банків сприяє проголошеній меті врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України і зменшує попит валюти чи збільшує її пропозицію на цих ринках, або впливає на неефективність АТО поза межами її проведення. У світлі правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі № 6-92цс13 та передбачених ст.. 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантій захисту права власності, - наявні у вказаних постановах Правління НБУ обмеження права позивача [PERSON] на отримання суми вкладу з нарахованими процентами не відповідають проголошеній меті введення цих обмежень і тому є непропорційним втручанням у право власності вкладника на повне і вчасне отримання передбачених за договорами банківських вкладів грошових коштів. З наданих суду документів вбачається, що по закінченню строку дії депозитного договору банком була перерахована сума вкладу та сума процентів на рахунок на вимогу за період з 24.09.2014 по 08.07.2015, що підтверджується випискою по рахунку Згідно довідки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 27.04.2015 на поточному рахунку [PERSON] наявна сума 5004,69 доларів США При таких обставинах порушене право [PERSON] на одержання вкладу та нарахованих процентів підлягає захисту шляхом стягнення з банку на користь позивача боргу в розмірі 5004,69 доларів США. Що стосується заявлених [PERSON] вимог про стягнення процентів за користування її грошовими коштами, а також 3 % річних, нарахованих на суму боргу зв'язку із про строчкою виконання зобов'язань, то в цій частині суд вважає їх необґрунтованими. Так, договором про банківський вклад встановлений розмір процентів, які нараховуються на час дії договору, та після закінчення дії договору, а тому їх зміна в односторонньому порядку неправомірна. Три відсотки річних нараховуються на суму боргу лише в разі прострочки виконання грошового зобов'язання, як це передбачено ст.. 625 ЦК України, однак в даному випадку розмір процентів договором встановлений. Також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди з підстав відсутності з цього приводу у справі належних і допустимих доказів, недоведеністю заявлених в цих вимогах підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial