Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

07 жовтня 2019 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харченко Ю.Г. 14.04.2000 року. Крім того, їй на праві приватної власності належить і земельна ділянка під житловим будинком на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харченко Ю.Г. 14.04.2000 року. Як вказано у позові, ці об`єкти позивачка [PERSON] придбала за особисті кошти і вони не є сумісною власністю подружжя. Позивачка [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте спільне життя у них не склалось і [PERSON] покинув місце проживання у листопаді 2015 року. З того часу як [PERSON] покинув житловий будинок він не сплачує комунальні послуги, не утримує житловий будинок, не надає кошти для покращення житлових умов. Відповідач [PERSON] не має наміру проживати в будинку, але й знятись з реєстрації добровільно не бажає, оскільки проживає за іншою адресою. Також як зазначає у позові [PERSON] , перебування відповідача [PERSON] на реєстраційному обліку в належному їй житловому будинку створює перешкоди у здійсненні нею права власності, не має можливості оформити субсидію без надання відповідних довідок про майновий стан зареєстрованих членів сім`ї. У зв?язку з чим, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з викликом (повідомленням) сторін (а.с.22). Позивач [PERSON] та її представник в особі адвоката Кара Р.Т. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте в п.2 позовної заяви міститься прохання позивачки розглянути справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов повністю за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), проте до суду надано письмову заяву, в якій відповідач просить розглянути справу у його відсутність, позов [PERSON] визнає у повному обсязі, також у поданій заяві зазначає, що житловий будинок належить [PERSON] та не є спільним майном подружжя (а.с.28). Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] теперішній час [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 14.04.2000 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Харченко Ю.Г., який зареєстрований в реєстрі за №1081, та копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.6), також [PERSON] є власником земельної ділянки [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.04.2000 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Харченко Ю.Г., який зареєстрований в реєстрі за №1083, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №159261225 від 13.03.2019 року, сформованого державним реєстратором Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц С.О., копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.12). Згідно довідки про склад сім`ї від 30.07.2019 року за вих.№ 4375, виданої Виконавчим комітетом Василівської міської ради Запорізької області, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14) З Актів обстеження фактичного проживання від 18.11.2016 року, 10.10.2017 року, 23.06.2018 року, 26.07.2019 року, складених головою квартального комітету Василівської міської ради Василівського району Запорізької області Малаховою В.В., підпис якого засвідчено секретарем Василівської міської ради Запорізької області Мандичевим О.Г. , в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1952 року народження, [PERSON] , 1945 року народження, [PERSON] , 1972 року народження. Але [PERSON] фактично не проживає з листопада 2015 року, місце знаходження невідоме (а.с.8,9,10,11). Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Виходячи з положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України щодо обов`язку доказування, обов`язок довести свої заперечення щодо наявності поважних причин відсутності на спірній житловій площі покладено на відповідача. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового приміщення визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до приписів ч.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 107, 116, 156 ЖК України). Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого, на підставі судового рішення ,яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, відповідачем [PERSON] визнані у повному обсязі, тому, відповідно до положень ст..82 ЦПК України, не підлягають доказуванню та суд вважає необхідним позов задовольнити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.04.2000 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., з тих підстав, що відповідач [PERSON] у спірному житловому будинку тривалий час (понад чотири роки) і по теперішній час не проживає, що вбачається з Актів обстеження фактичного проживання від 18.11.2016 року, 10.10.2017 року, 23.06.2018 року, 26.07.2019 року, складених головою квартального комітету Василівської міської ради Василівського району Запорізької області Малаховою В . В., підпис якого засвідчено секретарем Василівської міської ради Запорізької області Мандичевим О.Г. , та участі в утриманні даного житлового будинку відповідач [PERSON] не приймає протягом тривалого періоду часу, комунальні послуги не сплачує, та, будучи зареєстрованим у вищевказаному житловому будинку, який належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності, але не проживаючи в ньому, відповідач чинить позивачці, як власнику, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні цією власністю. Крім того, на теперішній час позивачка не може у повному обсязі реалізувати своє право на розпорядження приватною власністю, оскільки у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Будь-яких підстав для збереження за відповідачем вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено та в судовому засіданні відповідачем не доведено. Крім того, викладені у позовній заяві доводи позивачки [PERSON] про відсутність відповідача [PERSON] у спірному житловому будинку тривалий час, з листопада 2015 року, без поважних причин підтверджені належними та допустимими доказами, які містяться у справі, відповідачем під час розгляду справи не оспорені, відзив на позов ним не поданий, тому існують правові підстави, передбачені ст.ст.71,107 ЖК України для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами.

Outcome: approved