Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) пред'явило у суд позов до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 117553,40 доларів США, що за курсом НБУ складає 2760382 грн. 36 коп. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 20 вересня 2007 року між ПриватБанком та [PERSON] був укладений кредитний договір № КТD0AE00000006, за умовами якого останньому надані кредитні кошти у розмірі 24650,80 доларів США строком до 19 вересня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. У забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань між ПриватБанком та [PERSON] був укладений договір поруки. Ураховуючи, що позичальник не здійснював погашення кредиту у розмірі та на умовах, встановлених договором, станом на 02 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 117553,40 доларів США, що за курсом НБУ складає 2760382 грн. 36 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 22749,17 доларів США, по процентам за користування кредитом 25299,88 доларів США, по комісії за користування кредитом 1587,46 доларів США, пені 67916,89 доларів США. Позивач просив стягнути зазначену заборгованість солідарно з відповідачів. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 липня 2015 року (з урахуванням ухвали того ж суду від 05 серпня 2015 року про внесення виправлення в судове рішення) позов задоволений частково. Стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № КТD0AE00000006 від 20 вересня 2007 року у сумі 77035,87 доларів США, що за курсом НБУ складає 1808802 грн. 22 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 22749,17 доларів США, що за курсом НБУ складає 534150 грн. 51 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 25299,88 доларів США, що за курсом НБУ складає 594041 грн. 18 коп.; заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1587,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 37273 грн. 56 коп.; пені у розмірі 27399,36 доларів США, що за курсом НБУ складає 643336 грн. 97 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити. Стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір по 1827 грн. з кожного. Не погоджуючись з рішенням, відповідачі звернулися до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначають, що суд не перевірив правильність розрахунків суми заборгованості, зокрема, тіла кредиту та пені; безпідставно не задовольнив заяву представника відповідачів про застосування позовної давності, зроблену до ухвалення рішення. Крім того, висновок суду про припинення поруки після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за договором кредиту зроблений без урахування тієї обставини, що строк припинення поруки потрібно розраховувати від дати несплати чергового платежу. У попередньому судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" Захаров М.І. просив відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник [PERSON] не виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 20 вересня 2007 року, внаслідок чого наступає солідарна відповідальність відповідачів. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області виходить з такого. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов'язків сторін, припинення, зміна або виникнення прав і обов'язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Тому, установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов'язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору та які зазначені в нормі матеріального права, що регулює ці правовідносини. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 24 Закону України "Про заставу" передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Таким чином, у кредитора для задоволення своїх грошових вимог є право звернення стягнення на предмет застави; разом із тим сам по собі факт реалізації предмета застави, в тому числі й на підставі виконавчого напису нотаріуса, не припиняє грошового зобов'язання боржника в тому разі, коли сума, одержана від продажу предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, й у такому випадку закон передбачає право кредитора одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимоги, з іншого майна боржника. Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] не виконав своїх обов'язків за кредитним договором від 20 вересня 2007 року. Рішенням Краматорського міського суду від 03 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості у сумі 39813,49 доларів США звернуто стягнення на заставлене [PERSON] майно - автомобіль "BMW" модель 520, 2002 року випуску. Рішення не виконане у зв'язку з відсутністю заставного майна. Також установлено, що після рішення суду про звернення стягнення на предмет застави боржник [PERSON] не виконував зобов'язання за договором. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів залишку заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 02 квітня 2015 року у розмірі 77035,87 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1808802 грн. 22 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 22749,17 доларів США, що за курсом НБУ складає 534150 грн. 51 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 25299,88 доларів США, що за курсом НБУ складає 594041 грн. 18 коп.; заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1587,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 37273 грн. 56 коп.; пені у розмірі 27399,36 доларів США, що за курсом НБУ складає 643336 грн. 97 коп., суд належним чином не перевірив правильність розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і не врахував правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, згідно з якою незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. У національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Кредитним договором (п. 7.4) та договором поруки (пп. 1, 9) передбачено, що сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті. Проте суд першої інстанції стягнув заборгованість з пені в іноземній валюті. Таким чином, сума простроченої заборгованості станом на 02 квітня 2015 року складає за тілом кредиту 22749,17 доларів США (еквівалентно 534150 грн. 51 коп.), за процентами за користування кредитом 25299,88 доларів США (еквівалентно 594041 грн. 18 коп.), заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1587,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 37273 грн. 56 коп.; усього 49636,51 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1165465 грн. 25 коп., а також з пені 638092 грн. 23 коп. Пеня розрахована наступним чином: (22749,17 доларів США + 25299,88 доларів США + 1587,46 доларів США) х 23,48 грн. х 0,15% х 365 днів. Доводи скарги щодо стягнення тіла кредиту у розмірі, який перевищує суму кредиту, апеляційний суд відхиляє як безпідставні. Згідно з кредитним договором, позичальник отримав 24650,80 доларів США, які складаються із 22624 доларів США на купівлю автомобіля; 6,8 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; на сплату страхових платежів за договорами страхування 1793,76 доларів США, а також винагороди 226,24 доларів США (ас. 188). Доказів, що [PERSON] отримав кредитні кошти лише у розмірі 22624,00 доларів США, апелянти не надали. Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги щодо необхідності розрахунку пені лише із заборгованості тіла кредиту, оскільки умовами кредитного договору (пп. 7.1, 7.4) передбачена сплата пені від суми простроченої заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоч і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, але є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимоги кредитора в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина друга статті 555 цього Кодексу). Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. У рішенні, яке переглядається, задовольняючи вимоги до поручителя, суд виходив з того, що порука не припинилася, оскільки договором передбачено її припинення після закінчення 5-ти років з дня настання терміну повернення кредиту. Однак цей висновок суперечить правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Установивши, що умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, останній платіж вчинено 06 березня 2009 року; позов пред'явлено у травні 2015 року; суд першої інстанції не врахував, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Таким чином, доводи скарги щодо безпідставного незастосування судом попередньої інстанції позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з поручителя є обґрунтованими. Крім того, за положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 р. у справі № 6-101цс14). З матеріалів справи вбачається, що кредитним договором, який укладений 20 вересня 2007 року між ПриватБанком та [PERSON], було передбачено розмір процентів за користування кредитом 12% річних. З 01 листопада 2008 року відбулось підвищення розміру процентів до 14,04% річних. Згідно з договором поруки від 20 вересня 2007 року (п. 1), [PERSON] повинен виконувати зобов'язання, зокрема, зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1% за місяць, тобто 12% річних (ас. 13). Пунктом 12 договору поруки передбачено, що зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Належних та допустимих доказів про ознайомлення поручителя про підвищення розміру процентів позивачем не надано. Представник ПриватБанку визнав, що [PERSON] не був ознайомлений зі змінами умов основного зобов'язання, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності. Тобто відсутня згода поручителя щодо збільшення його відповідальності внаслідок зміни основного зобов'язання. Проте суд першої інстанції, розглядаючи спір та задовольняючи вимоги до поручителя, не врахував зазначені обставини та не застосував вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Установивши у справі, яка переглядається, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором не було пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням; що зміни кредитного договору про підвищення розміру процентів, з якими поручитель [PERSON] не був ознайомлений, призвели до збільшення відповідальності поручителя, суд застосовує норми частин першої, четвертої статті 559 ЦК України та робить висновок про наявність підстав для припинення поруки. Доводи скарги щодо безпідставної відмови суду у застосуванні позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] є хибними. Суд дійшов обґрунтованого висновку про переривання позовної давності шляхом пред'явлення до боржника позову про стягнення звернення на предмет застави. Ураховуючи викладене, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню в частині задоволення вимог до [PERSON] та зміні в частині вирішення вимог до [PERSON] Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України апеляційний суд стягує понесені позивачем судові витрати з [PERSON]

Outcome: partial