Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

23.04.2021 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила постановити рішення суду, яким визнати відповідача батьком малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Стягнути аліменти на її користь як дружини, з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), до досягнення дитиною трьох років, починаючи стягнення з дня звернення до суду. В обґрунтування позову позивач зазначила, що малолітній син [PERSON] проживає з нею та перебуває на її повному триманні. Відповідач проживає окремо та відмовляється в добровільному порядку надавати матеріальне утримання для дитини, хоча таку змогу має, оскільки офіційно працює. Тому вона звернулася до суду з даним позовом. 28.04.2021 року ухвалою суду було прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження, розгляд справи по суті вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. Призначено підготовче судове засідання. 17.06.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві, які просила задовольнити. Відповідач позов не визнав, вказав, що він утримує неповнолітнього сина [PERSON] коли його та іншу дитину - дочку [PERSON] забирає до себе. Крім того, зазначив, що з нього вже стягуються аліменти на користь позивача на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів у примусовому порядку та на користь іншої дружини на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів у добровільному порядку. Заслухавши учасників справи, з"ясувавши обставини, на якій вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обгрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення за наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Встановлено, що після подання позову до суду сторони подали до органу державної реєстрації актів цивільного станку відповідну заяву, у відповідності до ст. 126 СК України, та отримали повторно свідоцтво про народження, з якого слідує, що відповідач визнав батьківство щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.25). Тому позовні вимоги про визнання відповідача батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та внесення відомостей до актового запису про його народження задоволенню не підлягають. Щодо інших позовних вимог, то суд виходить з наступного. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Як встановлено, батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі /а.с.3/. Малолітня дитина проживає з позивачем та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від покладеного на нього ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України обов`язку утримувати їх спільну неповнолітню дитину та не надає матеріальну допомогу на її утримання. Разом з тим, відповідач не надав суду доказів, які б вказували на те, що він виконує свій обов"язок, передбачений ст. 180 СК України. Його пояснення з приводу того, що він утримує сина [PERSON] коли забирає його із сестрою [PERSON] до себе не заслуговують на увагу, оскільки допомога на утримання дитини має надаватися регулярно, а не лише під час того, коли дитина знаходяться з батьком. Крім того, відповідачем не надано доказів, які б вказували на те, що половину часу дитина знаходиться (проживає) з ним. Дані обставини були спростовані позивачем, яка вказала на те, що відповідач проводить час з сином [PERSON] рідше ніж раніше, проти чого не заперечив сам відповідач. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно із ч.ч. 2,4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З огляду на обставити справи та надані докази судом встановлено, що будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїй неповнолітній дитині на момент розгляду справи не існує. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє їх утримання. Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач взмозі сплачувати аліменти на утримання свого малолітнього сина [PERSON] , та на дружину, до досягнення дитиною трьох років, зокрема, працює офіційно в ТОВ «НК СОЛАР» та отримує регулярні доходи. Разом з тим, встановлено, що Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області у справі № 285/3498/18 винесено судовий наказ від 28.09.2018 про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дочки: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до її повноліття (а.с.9). Крім того, встановлено, що з відповідача на користь [PERSON] стягуються аліменти із його заробітної плати за місцем офіційного працевлаштування - ТОВ «НК СОЛАР» (а.с.29). Відтак, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку передбачений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та вимог ст. 182 СК України, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, а тому позов у цій частині підлягає до повного задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на користь позивача як дружини, з якою проживає дитина, то останні підлягають до часткового задоволення. Зокрема, суд рахує за необхідне стягнути їх у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, до досягнення дитиною трьох років, починаючи стягнення з дня звернення до суду, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідач може сплачували аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів та судом було враховано ту обставину, що з відповідача вже стягуються аліменти на утримання двох інших неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст. 79, ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання (пред`явлення) позовної заяви. У відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу за один місяць. Судовий збір згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: partial