Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

27 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПРАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі Відповідач) в подальшому уточнивши позовні вимоги, про стягнення моральної шкоди в розмірі 170 000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказала, що працювала на підприємстві відповідача у шкідливих та небезпечних умовах праці. 09.11.1995 року, під час пересування від зупинки пасажирського транспорту до адміністративного побутового комбінату фабрики подрібнення в районі дільниці класифікації, я посковзнулась, впала і травмувала праву ногу, про що був складений Акт розслідування нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом № 16 від 29.08.1996р. В результаті нещасного випадку зазнала значного ушкодження здоров'я у вигляді складної травми ноги з діагнозом: розрив зв'язок гомілкового суглобу та стопи. Оглядом МСЕК від 10.10.1996 року їй було встановлено 40% втрати професійної працездатності. В подальшому їй було встановлено 20% втрати професійної працездатності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона постійно відчуває біль в нозі, постійно шкульгає, відчуває постійний дискомфорт і комплекс неповноцінності, не може повноцінно працювати, щоб матеріально забезпечувати себе, що дуже негативно впливає на її життя та вона ніколи не зможе повернутися до нормального ритму життя, почуватися здоровою людиною. Ухвалою від 30 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 18 грудня 2018 року судом отримано відзив відповідача на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог, представник Відповідача вказала, що вина відповідача у настанні нещасного випадку, який стався з позивачем та наявність моральної шкоди, не доведені. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на підприємстві відповідача Криворізький Державний Центральний гірничо-збагачувальний комбінат, правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК». 09.11.1995 року, під час пересування від зупинки пасажирського транспорту до адміністративного побутового комбінату фабрики подрібнення в районі дільниці класифікації, я посковзнулась, впала і травмувала праву ногу, про що був складений Акт розслідування нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом № 16 від 29.08.1996р. Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом № 16 від 29.08.1996 року (форма Н-1), в результаті нещасного випадку позивач зазнала травми з діагнозом: розрив зв'язок гомілкового суглобу та стопи. Оглядом МСЕК від 10.10.1996 року їй було встановлено 40% втрати професійної працездатності. В подальшому, 06.11.2002 року, їй було встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила). У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (п. 11 Правил зі змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року № 110). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Саме до таких висновків зводяться правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах №6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-188цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-24цс15 від 18 березня 2015 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з отриманням травми від нещасного випадку під час виконання трудових обов'язків, позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у загальному розмірі 20%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих ушкоджень здоровя, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 20%, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та вважає, що стягненню підлягає сума, з урахуванням ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у розмірі 20 865, 00 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial