Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

12.05.2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про передачу в заклад заставленого автомобіля та звернення стягнення на предмет застави згідно кредитно-заставного договору DN81AR19830171 від 19.05.2008 року (надалі - Договір) шляхом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Ухвалою суду від 20.10.2015 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави був залишений без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача. 03.06.2015 року [PERSON] (надалі - Позивачка) подала зустрічний позов до ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі - Відповідач) з уточненнями від 09.07.2015 року, в якому просила суд: визнати кредитно-заставний договір № DN81AR19830171 від 19.05.2008 року (надалі - Договір) недійсним; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути їй кошти в сумі 46 535 гривень (з яких: 35929.90 грн - безпідставно стягнуті банком кошти з зарплатної картки; 3 відсотки річних в сумі 1258 грн.; інфляційні втрат в сумі 4347,1 грн. та 5000 грн. моральної шкоди); стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 2006 році нею було укладено шлюб з [PERSON]. Позивачці було відомо, що її чоловік мав намір укласти кредитний договір на купівлю автомобіля. З цією метою він попросив її прийти в відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» для того щоб вона як його дружина зробила фотографію для оформлення заявки на отримання ним кредиту, що Позивачка і зробила. Однак, подальший хід розгляду даної заявки їй не відомо. Даний кредитний договір вона не укладала та не підписувала, автомобіль в органах ДАІ не реєструвала. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не оформляла, даним автомобілем ніколи не користувалась. Даним автомобілем користувався [PERSON], який і міг укласти кредитний договір. Про існування Договору їй стало відомо в березні 2014 року, коли з її зарплатної картки почали знімати 50 відсотків всіх доходів. Після звернення до банку вона дізналась, що на її ім'я укладений кредитний договір і не сплачуються щомісячні платежі, - тому банк на підставі умов договору має право стягувати кошти з її зарплатної карточки. 19.08.2014 Позивачка звернулась в Перемишлянський РВ ГУМВС України у Львівській області з заявою про укладення шахрайським способом на її ім'я кредитного договору. За даним фактом 19.08.2014 Перемишлянським РВ ГУМВС України у Львівській області за №12014140260000547 внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань та проводиться досудове розслідування. Позивачка вважає, що безпідставним списанням з її зарплатної картки коштів, Банк завдав їй також моральних страждань, розмір яких вона оцінює у 5000 грн. 9 липня 2015 року ухвалою суду зустрічний позов було вирішено прийняти до спільного розгляду з первісним позовом. В судове засідання 20.10.2015 року сторони не з'явились. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» та його представник в судові засідання, які призначались на 26.08.2015р. та 20.10.2015р. не з"явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Тому суд на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України вважає за можливим ухвалити заочне рішення по зустрічному позову на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Позивачка [PERSON] стверджувала, що вона кредитно-заставний договір не підписувала. Також Позивачка надала суду витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.37), з якого вбачається, що за заявою Позивачки 19.08.2014 року було відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України відносно [PERSON], який шахрайським способом уклав кредитний договір на ім'я [PERSON] 25 травня 2015 року судом на вимогу Позивачки було прийнято ухвалу про витребування у Відповідача оригіналу кредитно-заставного договору № DN81AR19830171 від 19.05.2008 року та кредитної справи (з метою подальшого проведення експертизи) (а.с.40-41). Однак, Відповідач на вимогу суду такі документи так і не надав. Частиною другою статті 64 ЦПК України передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Оскільки, Відповідач не надав суду оригіналу договору та кредитної справи і тим самим не спростував доводів Позивачки, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитно-заставного договору № DN81AR19830171 від 19.05.2008 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] слід задоволити. Позивачкою також надані виписки з карткових рахунків (а.с.47-53) з яких вбачається, що з її карток за період з 15.01.2014р. по 20.05.2015р. здійснювалось автоматичне погашення простроченої заборгованості. При цьому, з наданих виписок вбачається, що з карток Позивачки було автоматично погашено прострочену заборгованість на суму 34611 грн., а не 35929,90 грн. як стверджувала Позивачка. Тим не менше, Відповідачем дані обставини також не спростовані. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що банк впродовж січня 2014 - травня 2015 безпідставно неправомірно привласнював кошти з платіжної картки Позивачки, не маючи на це правових підстав. Тому, позовні вимоги про повернення Відповідачем Позивачці коштів, які безпідставно стягнуті банком з її карток, підлягають до часткового задоволення (у розмірі 34611 грн.). З огляду на вищевикладене, до задоволення також підлягають позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень, оскільки Позивачку фактично було позбавлено права розпоряджатись на власний розсуд своїми коштами внаслідок неправомірного списання з її карткового рахунку частини коштів. І це зважаючи на те, що Позивачка зверталась до Відповідача з відповідним листом в якому ставила банк до відома, що їй нічого невідомо про укладений на її ім'я Договір. Тим не менше, Відповідач продовжував списувати з її карткового рахунку кошти на погашення нібито кредитних зобов'язань Позивачки. Не підлягають задоволенню позовні вимоги Позивачки про стягнення з Банку трьох відсотків річних та інфляційних витрат (в порядку ст.625 ЦК України), оскільки, на думку суду, дана правова норма не може бути застосована в даному випадку. Натомість, суд вважає, що Відповідач має нести відповідальність за такі свої дії і повинен відшкодувати Позивачці заподіяну їй майнову шкоду у повному обсязі, як це передбачено ст.1166 ЦК України. Однак, в даному випадку Банк мав би нести відповідальність відповідно до ст.32, 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Позивачою також було сплачено судовий збір на загальну суму 830 грн. 40 коп (а.с.44, 56, 58). Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з Відповідача також слід стягнути на користь Позивачки 700 грн. судових витрат.

Outcome: approved