Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

у червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Останній мотивував тим, що квартира [ADDRESS] є неприватизованою, отримана ним за ордером № 18364 серія Б від 28.02.1983 року на сім'ю із трьох осіб: він, його дружина - [PERSON] (померла [INFO]) та сина - [PERSON] [PERSON] понад двох років поспіль не проживає у квартирі [ADDRESS], витрат по її утриманню не несе, його особистих речей в квартирі немає, його місце проживання невідоме. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. Треті особи явку свої представників в судове засідання не забезпечили, подали заяви про розгляд справи у відповідності до вимог закону за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення. У відповідності до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідач зареєстровані в квартирі [ADDRESS], котра була отримана [PERSON] за ордером № 18364 серія Б від 28.02.1983 року на сім'ю із трьох осіб: він, його дружина - [PERSON] (померла [INFO]) та сина - [PERSON] (а.с. 9). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала про те, що проживає у будинку [ADDRESS], є сусідкою сторін. Відповідач [PERSON] вже більше 25 років не проживає в квартирі [ADDRESS], оскільки проживає десь у Німеччині, бачила його останній раз 7 років назад. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду про те, що проживає у будинку [ADDRESS], є сусідом сторін. Відповідача [PERSON] не бачив вже більше 15 років. Відповідно до акту від 07.12.2018 року, складеного та підписаного мешканцями квартир [ADDRESS] у присутності майстрів [PERSON], [PERSON] ЖЕД - 111, відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2000 року по теперішній час не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк, збереження права користування ними, поважних причин не проживання чи перешкод йому у користуванні таким, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та доведеними, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Що стосується вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial