Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

08 червня 2015 року\~\~ [PERSON] звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, обґрунтовуючи її тим, що 05 березня 2008 року вона прийнята на роботу до КП «Відродження плюс» на посаду головного бухгалтера. З 10 січня 2011 року виконувала обовязки директора КП «Відродження плюс». 14 січня 2011 року укладений контракт між нею та відповідачем [PERSON] сільською радою, відповідно до якого [PERSON] призначено на посаду директора КП «Відродження плюс» Софіївського району Дніпропетровської області. 17 лютого 2015 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням, але розпорядження про звільнення [PERSON] видане не було, також не зроблено запис та взагалі не видана трудова книжка з вини роботодавця. На підставі неодноразового розгляду судами трудового спору між нею та [PERSON] сільською радою, рішенням Апеляційного суду від 19 травня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача 15392,00 грн. в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.11.2014 року по 19.05.2015 року, чим підтверджено продовження трудових відносин, але [PERSON] не мала бажання далі працювати на даному підприємстві, та 20 травня 2015 року повторно подала заяву на звільнення із посади директора КП «Відродження плюс», але [PERSON] сільською радою знову не виконуються вимоги законодавства України у сфері трудових відносин, а саме не видає наказу про звільнення і не видає трудову книжку позивачці, що позбавляє її можливості офіційно влаштуватися на іншу роботу, в звязку з цим просить суд витребувати її трудову книжку №657525, яка знаходиться у [PERSON] сільській раді, стягнути із відповідача [PERSON] сільської ради Дніпропетровської області на її користь кошти за час вимушеного прогулу з 20.05.2015 року до дня постановлення рішення суду, в розмірі середньомісячного заробітку 2427,17 грн., стягнути з відповідача [PERSON] сільської ради Дніпропетровської області на її користь компенсації моральної шкоди до якої призвело порушення її законних прав, в розмірі 10\~000, 00 грн. та допустити негайне виконання рішення суду. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові та пояснила, що вона з 05 березня 2008 року КП «Відродження плюс», тому просить видати трудову книжку саме з цієї дати, підтвердження суми моральної шкоди не надала. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради-Папуша І.М. проти позову заперечує та пояснив, що після звільнення [PERSON] була виписана трудова книжка згідно рішення сесії, тобто з 2011 року. Вважає, що виплата заробітної плати за затримку видачі трудової книжки не може бути задоволена, так як трудова книжка позиваці вручена у березні 2014 році, по цій же причині задоволенню позов про відшкодування моральної шкоди не підлягає, в позові просить відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши надані сторонами докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі статтями 10,60 ЦПК покладений на сторони у справі. Судом встановлено, що 05 березня 2008 року [PERSON] прийнята на посаду головного бухгалтера в КП «Відродження плюс». 10 січня 2011 року [PERSON] переведана з посади головного бухгалтера на посаду директора КП «Відродження плюс», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року стягнуто з Новолюліської сільської ради на користь [PERSON] 15392,00 грн. в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.11.2014 року по 19.05.2015 року. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року встановлено, що середній розмір заробітної плати [PERSON] становить 118,40 грн. за один робочий день. 20 травня 2015 року [PERSON] подала заяву на звільнення із посади директора КП «Відродження плюс» (а.с. 10). Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню частково, виходячи зі слідуючого: Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, а саме при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ч.1 та ч. 5 ст. 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові трудову книжку в день звільнення з унесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається новий наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 даної Інструкції. Аналогічна норма закріплена у ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. \~Оскільки в день звільнення [PERSON] дійсно не була видана трудова книжка, тому вимога позивачки про витребування трудової книжки за №657525, яка знаходиться у [PERSON] сільській раді підлягає задоволенню. Крім того, необхідно змінити дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки. П.4.2. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином доводи представника відповідача про направлення трудової книжки (а.с. 22-25) суд вважає необґрунтованими, так як не відповідає діючому законодавству. Відповідно п.6 (абз.5) Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків з доходів у вигляді заробітної плати є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. \~Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). \~В силу ст. 2 ч. 3 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов*язана відповідна виплата. 20 травня 2015 року [PERSON] подала [PERSON] сільській раді Софіївського районного суду Дніпропетровської області заяву про звільнення її із займаної посади директора КП «Відродження плюс» (а.с. 10). Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року встановлено, що середній розмір заробітної плати [PERSON] становить за один день 118,40 грн., у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує додаткового доказування. З дня подачі заяви на звільнення [PERSON], тобто з 20 травня 2015 року по день винесення рішення, а саме по 25 червня 2015 року кількість робочих днів в періоді, за який нараховується середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 26 робочих днів ( з 20 травня 2015 року по день винесення рішення 25 червня 2015 року). У зв'язку з цим, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 20 травня 2015 року по 25 травня 2015 року складає 3078 грн. 40 копійок (26 робочих днів Х 118,40 грн. середньоденний заробіток). Таким чином, в судовому засіданні у достатнім ступені доведено факт порушення відповідачем трудового законодавства та невиконання покладеного на нього законодавством України обов'язку щодо видачі працівнику трудової книжки в день звільнення. Отже, в день звільнення [PERSON] сільська рада зобов'язана була видати [PERSON] трудову книжку та провести повний розрахунок, проте, трудову книжку позивачеві відповідач і на даний час не видав, тому позовні вимоги в частині витребування трудової книжки з [PERSON] сільської ради та стягнення коштів на користь [PERSON] за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 року до дня постановлення рішення суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч.2 ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що рішення суду слід допустити до негайного виконання, в межах місячної заробітної плати. В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином законодавство про працю прямо передбачає наявність обов'язку власника або уповноваженого ним органу на відшкодування моральної шкоди у разі порушення законних прав працівника. \~\~У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення\~\~прав\~\~\~\~працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або\~\~переведення,\~\~невиплати належних йому грошових сум,\~\~виконання\~\~\~\~робіт у небезпечних для життя і здоров'я\~\~умовах тощо), яке\~\~призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної\~\~(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від\~\~форми власності, виду діяльності чи галузевої\~\~належності. Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру\~\~немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його\~\~життєвих\~\~і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації\~\~редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити\~\~із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що\~\~з вини відповідача [PERSON] сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області не було видано трудову книжку, [PERSON], що призвело до порушення її законних прав, оскільки позивач не мала змоги влаштуватись на іншу роботу, а також приймаючи до уваги обсяг моральних страждань, суд вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума \~150,00 грн., а не 10000,00 грн., яку просить позивач стягнути з відповідача, тому позовна вимога [PERSON] про стягнення компенсації моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Аналізуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Згідно роз'яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового , так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статі 6 Закону №3674 -V «Про судовий збір» підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як визначено у ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Оскільки позивач згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за дві вимоги майнового характеру 487,20 грн. та за вимогу немайнового характеру 243,60 грн., всього 730,80 грн.. На підставі ст.ст. 47, 48, 116, 235, 237-1 КЗпП України, ч. 2 ст. 367 ЦПК та

Outcome: partial