Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідачів про їх виселення без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS]. Під час розгляду справи стороною відповідача було заявлено клопотання про зупинення розгляду даної справи до вирішення судом справи за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права користування житловою площею та зобов'язання укласти договір найму. Ухвалою суду клопотання відповідачів було задоволено, а провадження у даній справі - зупинено. Рішенням від 29.07.2013р., позов [PERSON] було задоволено, проте рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.09.2013р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено і дане рішення набрало законної сили. Тому судом по даній справі відновлено провадження. Представник позивача подав суду заяву, за змістом якої, заявлені позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та не заперечував щодо розгляду даного спору у відсутності представника. Сторона відповідача в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомили. Прокурор подав заяву за змістом якої підтримав вимоги позивача та просив суд позов задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Представник органу опіки та піклування подав заяву за змістом якої просив розглядати справу за відсутності представника та клопотав про задоволення вимог позову. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.09.2013р. зазначено, що «Твердження суду про те, що [PERSON] висловлював згоду на проживання позивачки в квартирі як члена сім'ї наймача, не можна визнати переконливими, оскільки беззаперечні докази про це відсутні, основний наймач помер, а піднаймач [PERSON] не був залучений до участі в справі. Таким чином, судом не встановлено факту правомірності проживання позивачки та її сім'ї у спірній квартирі, не з'ясовано, чи надавав згоду на їх вселення померлий наймач та з якого часу вони реально там проживають. Ураховуючи наведене, а також положення ст. ст. 64, 65 ЖК України, суд дійшов помилкового висновку про те, що [PERSON] набула права користування спірною квартирою. Вирішуючи справу та визнаючи за позивачем право користування спірною квартирою, суд також не врахував, що відповідно до рішення міськвиконкому Івано-Франківської міської ради від 29.04.2010 року №216 (а.с.37) старшому лейтенанту міліції Івано-Франківського відділу УМВС в Івано-Франківській області [PERSON] надана службова однокімнатна квартира [ADDRESS], в якій зареєстрована також позивачка та їхні неповнолітні діти. Крім того, зобов'язуючи відповідача укласти з позивачкою договір найму житлового приміщення суд не врахував, що такий договір відповідно ст.61 ЖК України укладається з наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією), а не виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування». За результатом розгляду справи за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права користування житловою площею та зобов'язання укласти договір найму судом апеляційної інстанції було постановлено рішення яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права користування житловою площею та зобов'язання укладення договору найму житлового приміщення було відмовлено. Оскільки дане рішення набрало законної сили, то наведені в ньому обставини доказуванню в даній справі не підлягають. Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З матеріалів справи вбачається, зокрема, з довідки №691 від 16.02.2013р. виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї випливає, що за адресою [ADDRESS] прописані [PERSON] (помер [INFO]) та [PERSON] (а.с.5). Відповідно до договору найму житлового приміщення від 03.06.2010р. випливає, що [PERSON] є піднаймачем квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.7), а з акту №230 від 28.02.2012р. вбачається, що в [ADDRESS] проживає [PERSON] з дружиною [PERSON] та трьома малолітніми дітьми без реєстрації (а.с.6). Відтак суд вважає доведеним той факт, що відповідач, який є піднаймачем [PERSON] не проживає у [ADDRESS], а відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають у ній без реєстрації. Згідно до положень ст.58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є ордер, проте суду доказів видачі такого ордеру на ім'я відповідачів сторонами не представлено. При цьому вирішуючи даний житловий спір судом з'ясовано та враховано всі обставини зокрема і те, що, крім наймача і членів його сім'ї в приміщенні можуть проживати і інші особи. Так, ст. 91 ЖК передбачає право наймача здавати в піднайом жиле приміщення, а статтею 98 ЖК передбачене право наймача дозволити тимчасове проживання у житловому приміщенні інших осіб. Піднаймачами є особи, що набувають похідне від найму право користування житловим помешканням або його частиною. Вони не одержують самостійного права на житло. Тимчасові мешканці - це особи, яким наймач жилого помешкання і проживаючі спільно з ним члени його сім'ї за взаємною згодою дозволили тимчасово і безоплатно проживати у жилому приміщенні, що знаходиться в їх користуванні, у тому числі опікуни чи піклувальники, що не с членами сім'ї наймача. Право користування жилою площею у тимчасових мешканців похідне від права наймача і являє собою самостійний договір безоплатного користування житлом. Відтак врахувавши у сукупності обставини справи щодо укладення наймачем договору найму жилого приміщення; перевірки правомірності вселення позивача в спірне приміщення, тобто в установленому законом порядку; кола осіб, які володіють самостійним правом користування спірним житловим приміщенням на момент вселення позивача і їх згода на його вселення, а також умови вселення позивача і користування ним житловим приміщенням суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. При цьому щодо вимог позову в частині зняття з реєстрації суд зазначає таке. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. І додаткового підтвердження рішенням суду цієї обставини не потребує. Враховуючи наведене, та те, що як встановлено судовим рішенням апеляційного суду [PERSON] надана службова однокімнатна квартира [ADDRESS], в якій зареєстрована також позивачка та їхні неповнолітні діти, то суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. На підставі ст.ст. 5,15,51,58,62,99,109,116 ЖК УРСР, ст. 608.327,387 ЦК України та

Outcome: approved