Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

31 жовтня 2013 року [PERSON], від імені якого у якості представника діє [PERSON], звернулась до суду з позовом до Макіївської міської ради про визнання за нею права власності на спадщину у вигляді житлового будинку після смерті її батька, мотивуючи свої вимоги неможливістю оформлення нею права на спадщину в нотаріальному порядку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги, пославшись на факти і обставини, викладені в позовній заяві, та зазначила, що на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради м. Макіївки від 07 квітня 1960 року за нотаріально посвідченим договором від 08 червня 1960 року батькові позивачки - [PERSON] для забудови індивідуального житлового будинку була надана у безстрокове користування земельна ділянка у розмірі 420 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. На ній на протязі 1960-1963 років був побудований житловий будинок, господарчі будівлі та споруди. Проведена заміна нумерації і присвоєно будинку номер [ADDRESS]. Після завершення будівництва [PERSON] разом із родиною став проживати у будинку та зареєструвався у ньому. Батько позивачки помер [INFO], не залишивши після себе заповіту. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді спірного домоволодіння, розташованого за вказаною адресою. Єдиним спадкоємцем вказаного нерухомого майна є дочка спадкодавця - [PERSON], яка зареєстрована та постійно проживала разом з батьком у спадковому будинку, підтримує його в належному стані. Між тим у видачі свідоцтва про право власності на спадщину в державній нотаріальній конторі їй було відмовлено, оскільки [PERSON] належним чином не оформив на себе житловий будинок, тому було запропоновано для вирішення цього питання звернутися до суду. Єдиним документом, який підтверджує право позивача на спірний будинок є зазначений договір про виділення земельної ділянки [PERSON] під індивідуальне будівництво, однак на ньому відсутня відмітка про реєстрацію права власності на нього. [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Представник позивачки вважає, що факт недотримання процедури реєстрації нерухомого майна спадкодавцем [PERSON], у відповідності до частини 2 статті 12 ЦК України не є підставою припинення права власності на спадщину, яка належить позивачці з часу відкриття. Надати правовстановлюючий документ на спадковий будинок позивачка не може у зв'язку з його відсутністю, тому єдиним засобом захисту її цивільних прав є визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку. Враховуючи, що житловий будинок закінчено будівництвом до 1992 року документом, який засвідчує відповідність індивідуальних (садибних) житлових будинків вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил є технічний паспорт, складений 04 лютого 2013 року за результатами технічної інвентаризації. З огляду на викладені обставини, представник позивачки просить суд визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом у вигляді житлового будинку літера А-1, загальною площею 98,70 кв.м, у тому числі житловою - 40,30 кв.м., літньої кухні літера Б, вбиральні літера Г, сараю літера Д, навісів літери Е,Ж, гаражу літера З, огорожі № 1 та водопроводу, розташованих за адресою: [ADDRESS], яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON]. Відповідач - територіальна громада м. Макіївки в особі Макіївської міської ради, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду цивільної справи, не скористалася наданим законом правом на участь свого представника, який в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву щодо заявлених позовних вимог. У письмових запереченнях представником відповідача Єчкової О.М. вказано, що відповідно до норм ЦК УРСР та ЦК України спадкоємець не може розпоряджатися нерухомим майном, поки не оформлені належним чином правовстановлюючі документи на державну реєстрацію права власності. Приймаючи до уваги наявність спадкоємця на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] вважає Макіївську міську раду неналежним відповідачем у справі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради депутатів трудящих № 7 від 07 квітня 1960 року (протокол № 7) [PERSON] виділена садибна земельна ділянка у розмірі 420 квадратних метрів на право забудови індивідуального житлового будинку з безстроковим користуванням земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], з встановленням номеру будинку 6 (на теперішній час нумерацію будинку змінено на номер [ADDRESS]). Вказаним рішенням органа виконавчої влади зобов'язано [PERSON]: п. 2а) будівництво індивідуального житлового будинку здійснювати по типовому проекту, затвердженому головним архітектором міста Макіївки; п. 3) до будівництва житлового будинку приступити після оформлення всіх документів на будівництво будинку в Макіївському міськкомгоспі та нотаріальній конторі. 08 червня 1960 року між [PERSON] та відділом комунального господарства виконавчого комітету Макіївської міської ради укладено нотаріально посвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності. За умовами договору забудовник [PERSON] зобов'язався на відведеній земельній ділянці побудувати наступні будівлі: житловий одноповерховий будинок з 3 кімнат житловою площею 38.40 кв.м., служби розміром 2.5 х 5.0. Повністю закінчити будівництво до 08 червня 1963 року. Як визначено в пунктах 6, 7 договору, будівництво будинку повинно відповідати архітектурно-плановому завданню до проекту. Забудовник зобов'язаний при зведенні будівель дотримуватися всіх чинних будівельних, протипожежних, санітарних правил. Відповідно до пункту 9 договору після закінчення будівництва, зведені на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та становляться особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, оформленої актом комісії. У лютому (дата відсутня) 1962 року на домоволодіння [ADDRESS] видана домова книга для прописки громадян, які проживають у будинку. Чинними на час існування спірних правовідносин нормативно правовими актами: Положенням про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1958 року № 514, та Інструкцією Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 25 липня 1959 року «Про реєстрацію домоволодінь у містах і селищах міського типу в Українській РСР» передбачалось для підтвердження права особистої власності реєстрація житлових будинків в органах технічної інвентаризації (виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих). При цьому обов'язковим документом для такої реєстрації був акт технічної перевірки виконання та завершення будівництва житлового будинку. Аналіз умов договору від 08 червня 1960 року свідчить про те, що після закінчення будівництва право особистої власності на жилий будинок у осіб, які його звели, виникає після перевірки та складання акта про виконання будівництва та повної готовності до експлуатації зведених на земельній ділянці будівель комісією Макіївської міської ради депутатів трудящих. Представником позивачки не надано суду документальних доказів щодо відведення компетентною особою органу виконавчої влади [PERSON] в установленому порядку земельної ділянки під будівництво в натурі та затвердженого інспекцією архітектурно-будівельного контролю м. Макіївки проекту на будівництво зазначеного житлового будинку, а також належно оформлений акт комісії Макіївської міської ради депутатів трудящих у відповідності до договору забудови про виконання будівництва і готовність до експлуатації житлового будинку [ADDRESS]. 31 січня 1966 року заступником Міністра комунального господарства Української РСР затверджено погоджену із заступником голови Верховного Суду Української РСР Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995), згідно якої реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих (п. 4). Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1, за яким до правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється реєстрація жилих будинків, віднесено: 14) нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Реєстрація права власності на будинок або домоволодіння здійснюється місцевими бюро технічної інвентаризації. Наведені нормативно-правові акти були чинними за життя [PERSON] та регулювали питання оформлення права власності на об'єкти нерухомості, однак забудовником не виконані. До компетентних органів виконавчої влади із заявами про прийняття домоволодіння в експлуатацію та реєстрацію за ним права власності, як встановлено матеріалами справи, [PERSON] не звертався. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Гірницьким відділом реєстрації актів громадського стану м. Макіївки від 07.12.2004 р., серія [NUMBER]. Як зазначено в постанові державного нотаріуса Третьої Макіївької державної нотаріальної контори від 23 жовтня 2013 року № 1124/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності спадкодавця на спірне домоволодіння. За даними технічного плану спірного домоволодіння, складеного Бюро технічної інвентаризації м. Макіївки 04 лютого 2013 року на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] зведені: основна частина - житловий будинок літера А-1, літня кухня, вбиральня, сарай, навіси, гараж, загородження. Дані щодо реєстрації право власності [PERSON] на будинок в наданих документах Бюро технічної інвентаризації м. Макіївки відсутні. З представленої експлікації до плану житлового будинку садибного типу № 16 літера А-1 по вулиці Уральській в м. Макіївка убачається, що він має загальну площу 98,70 кв.м, у тому числі житлову 40.30 кв.м. та складається з: житлової кімнати - 8.60 кв.м., житлової кімнати - 10.7 кв.м., житлової кімнати - 21.0 кв.м., коридору - 8,50 кв.м.; прихожої - 16.70 кв.м., веранди - 8.80 кв.м., коридору - 5.90 кв.м., службової - 13.90 кв.м., ванної - 4,60 кв.м. Згідно положень частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, судом встановлено, що предметом правового спору є встановлення права власності на жилий будинок з господарчими будівлями і спорудами, який не прийнятий в експлуатацію та правовстановлюючі документи щодо власності на який до теперішнього часу не оформлені. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порівняльним аналізом наданих позивачкою документів встановлено, що у відповідності до положень договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку житлова площа спірного будинку повинна становити 38,40 кв.м. Разом з тим фактична житлова площа за даними технічної інвентаризації на 04 лютого 2013 року складає 40,30 кв.м., що свідчить про відхилення від умов, визначених названим договором. Позивачкою та її представником не надано суду акта житлового управління Макіївської міської ради депутатів трудящих про завершення будівництва спірного жилого будинку, що за договором від 08.06.1960 є умовою визнання за [PERSON] права особистої власності на нього. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] здійснив будівництво спірного житлового будинку не у відповідності із затвердженим проектом, не звернувся за умовами договору забудови до компетентного органу виконавчої влади з питання складання технічного акта про закінчення його будівництва, тобто фактичного прийняття в експлуатацію. На момент смерті [PERSON] [INFO]) право власності на нього в установленому порядку не було оформлено, правовстановлюючі документи на спірне майно відсутні. Сама по собі наявність документів про надання земельної ділянки під будівництво житлового будинку та фактична забудова об'єкту нерухомого майна з наведених підстав не свідчить про виникнення у [PERSON] права власності на даний об'єкт нерухомості, на чому наполягала представник позивачки в судовому засіданні. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 вересня 1975 року „Про практику застосування судами України ст.105 Цивільного кодексу" (зі змінами та доповненнями), роз'яснено, що, вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, у тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. У розумінні наведеної норми цивільного права у спадщину може передаватися те, що на законних підставах належало спадкодавцеві, а оскільки право власності на спірний жилий будинок відсутнє, він не може бути об'єктом права приватної власності та предметом цивільно-правових відносин, зокрема, спадкування. Враховуючи закріплений в статті 11 Цивільного процесуального кодексу України принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги що визначення сторін при зверненні з позовом до суду відноситься виключно до компетенції позивача, твердження представила відповідача про неналежність Макіївської міської ради як відповідача щодо спірних правовідносин, не приймаються судом до уваги. Цивільний кодекс України згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Приписами части 1, 2 і 3 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. З огляду на наведене судом встановлено, що предметом правового спору є об'єкти самочинного будівництва, які розташовані на території земельної ділянки, виділеної в установленому порядку під домоволодіння. За загальними правилами цивільне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім випадку, передбаченому в частині третій наведеної статті. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), у відповідності до положень частин 2 і 3 статті 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, відповідно до положень статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає обов'язковій державній реєстрації. Наведена норма закону не встановлює будь-яких винятків із загального правила про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, свідчить про те, що визнання судом права власності на самочинно будівництво можливо в тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Матеріалами справи встановлено, що позивачка не порушувала питання оформлення правовстановлюючих документів на прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію та права власності на самочинне будівництво на розгляд компетентного, уповноваженого державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Згідно з вимогами частини 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до Законів України. На теперішній час процедуру й умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначено в наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 № 91 (зі змінами, внесеними наказом № 304 від 13.06.2012), згідно якому документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної перевірки. Таким чином, суд, приймаючи до уваги вищенаведені норми закону, у даному випадку позбавлений можливості вирішити питання про набуття позивачем права власності на об'єкти самочинного будівництва лише за фактичним завершенням його спорудження, оскільки визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно за відсутності його реєстрації чинним цивільним законодавством не передбачено. Відповідно до вимог статей 1216 і 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 6 постанови від 30 березня 2012 року № 6 „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснив, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців у відповідності до роз'яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування", переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Крім того, норми Цивільного кодексу України з моменту набрання ним чинності не передбачають можливості визнання права власності на спадщину в судовому порядку і якщо спадкоємець з тих чи інших причин не прийняв спадщину в установлений законом строк, він має право звернутися до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що законні підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Позивачка не вимагає компенсацію за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed