Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У червні 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ГУ ДПС у Полтавській області про зняття арешту, в якому просила зняти арешт накладеного постановою старшого заступника начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ від 09 квітня 1999 року, на належну на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] , на час смерті - Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказувала, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в органах ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження. Однак не має можливості вирішити питання щодо отримання свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю арешту на частину квартири. 10 вересня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ГУ ДПС в Полтавській області на позовну заяву, в якій відповідач вказав на відсутність боргу померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року до участі у справі було залучено співвідповідачем ГУ ДФС в Полтавській області. 20 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ГУ ДФС в Полтавській області з посиланням на те, що позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. У судовому засіданні представник відповідача - ГУ ДФС в Полтавській області Александрова Є.Ю. з позовом не погодилася, не пояснивши причини та підстави щодо незгоди з позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не прибули, просили справу розглянути за їх відсутності. Представник відповідача ГУ ДПС в Полтавській області, третя особа [PERSON] , представники третіх осіб - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (в особі департаменту державної реєстрації), Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] взяла шлюб з [PERSON] 08 вересня 2007 року, який було зареєстровано Червонознам`янською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис за № 21, що підтверджується наявним в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб виданого вказаним органом, серія [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданого 01 квітня 2019 року Кременчуцьким МВ ДРАЦС Гтую у Полтавській області, актовий запис за № 842. Як постає з витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частини за кожним. Постановою старшого заступника начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ Степури А.А. від 09 квітня 1999 року було накладено арешт на належну на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] , Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позивачеві [PERSON] було відмовлено приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Куц С.М. листом від 17.06.2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину, відкриту після смерті [PERSON] з посиланням на наявність вказаного арешту. Станом на день розгляду справи відсутні факти та обставини щодо наявності відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення будь-яких видів боргів з померлого [PERSON] , у тому числі наявності фінансових та/або податкових боргів. Відповідачі та треті особи не подали до суду належних і допустимих доказів на спростування позову, його безпідставність, наявності несплаченої заборгованості [PERSON] , подання ними як кредиторами заяв до державних нотаріальних контор або приватним нотаріусам щодо наявності заборгованості спадкодавця [PERSON] у порядку встановленого ст. 1281 ЦК України. Натомість суд приймає до уваги пояснення відповідача ГУ ДПС в Полтавській області, які були наведенні у відзиві на позов, який надійшов до суду 10 вересня 2020 року, в якій відповідач вказав на відсутність боргу померлого [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що між сторонами у справі виник спір про право цивільне, пов`язане з належністю майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства. При цьому суд врахував правові позиції, які були висловлені у Постанові Пленуму ВССУ за № 5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", Постанові ВП ВС від 24.04.2019 р. у справі за № 2-3392/11. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є, зокрема й Україна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Протоколу (колишнього Першого) до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, суд виходить з наступного. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ, в тому числі у справах: "Стретч проти Сполученого Королівства", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Ґаші проти Хорватії" від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому в питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Протоколу до Конвенції, ЄСПЛзагалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 6 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність та/або у володіння. В оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За наведених обставин суд вважає, що продовження безпідставного станом на час розгляду справи обтяження спадкового майна, перешкоджає позивачеві та третій особі [PERSON] вирішити питання щодо прийняття спадщини та її розподілу, і реєстрації речових прав, зокрема прав володіння, користування та розпорядження арештованим майном, а звідси означає про втручання держави в особі відповідачів в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення цих осіб, тобто позивача [PERSON] та [PERSON] як на мирне володіння таким майном, так і штучне створення факту відсутності в останніх реальних сподівань та очікувань на його повернення. На підставі встановленого суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню у зв`язку з необхідністю зазначення даних про арешт майна. Тому необхідно звільнити з-під арешту, накладеного постановою старшого заступника начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ від 09 квітня 1999 року, на належну на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] , на час смерті - Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з того, що позивач та її представник не наполягали та не подавали жодні заяви про стягнення коштів у відшкодування будь-яких судових витрат, у тому числі сплаченого судового збору.

Outcome: partial