Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Представник заявника - адвокат Пономаренко Н.М. звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного сумісного проживання, яку в процесі розгляду справи уточнила. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що [INFO] у м. Кадіївці Луганської області помер [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 грудня 2019 року встановлено факт смерті [PERSON] та заявником отримано свідоцтво про смерть від 26 грудня 2019 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Головного територіального управління юстиції у Луганській області. [PERSON] , [INFO] , народилася у м. Кадіївці, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 21 лютого 1970 року заявником було укладено шлюб з [PERSON] . Шлюб було розірвано та після розірвання шлюбу заявник залишила собі прізвище « [PERSON] ». У 2013 році рідний брат заявника [PERSON] занедужав та переїхав жити до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та проживав з нею до його смерті. Протягом всього часу сумісного проживання [PERSON] піклувалася про [PERSON] , вони мали спільний бюджет. З початку проведення антитерористичної операції [PERSON] не був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа на підконтрольній Українській владі території через незадовільний стан здоров`я та проблеми з пересуванням, тому пенсію не отримував. У віці 67 років [PERSON] помер внаслідок дифузного дрібного вогнищевого кардіосклерозу. Після смерті [PERSON] , [PERSON] займалася його похованням. Заявник звернулася до Приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєва В.В. із заявою щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON] та листом приватного нотаріуса від 29.01.2020 року № 36/01-16 «Роз`яснення щодо порядку спадкування» їй було рекомендовано звернутися до суду. Пенсійну справу [PERSON] було передано на підконтрольну українській владі територію вже після його смерті за заявою [PERSON] , коли вона звернулася до Сватівського відділу Білокуракинського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області. Оскільки пенсію [PERSON] не отримував, то у нього на момент смерті залишилася недоотримана пенсія, яка відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» входить до складу спадщини. Таким чином, встановлення факту сумісного проживання заявника зі спадкодавцем надасть їй право на отримання спадщини. Інших спадкоємців у померлого немає. Просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] однією сім`єю не менш як п`ять років з 2013 року до часу відкриття спадщини. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Заявник [PERSON] , допитана, у відповідності до вимог ст. 234 ЦПК України, як свідок, пояснила, що з 2013 року [PERSON] , який був її рідним братом, проживав разом з нею після того як у нього погіршився стан здоров`я. Він перебував на її повному утриманні, оскільки з 2014 року пенсію не отримував. Вона за власні гроші купувала продукти харчування, ліки та займалася доглядом за братом, вони проживали у її квартирі, у різних кімнатах. Інших родичів у нього не було, оскільки з дружиною він розлучився, а його єдина донька померла. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина у вигляді недоотриманої ним за життя пенсії. Представник заявника - адвокат Пономаренко Н.М. підтримала заявлені вимоги та просить суд задовольнити заяву з підстав, зазначених у ній. Приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєв В.В. в судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.55). Кадіївська міська рада уповноваженого представника до суду не направили, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України та ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки відомостей від них не надходило. Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області уповноваженого представника до суду не направили, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 110-111). Бахмутська міська рада Донецької області уповноваженого представника до суду не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживав разом із своєю сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2013 року. [PERSON] забрала до себе [PERSON] після погіршення стану здоров`я останнього, вони вели спільне господарство, [PERSON] піклувалася про брата, доглядала за станом його здоров`я до самої смерті [PERSON] , інших родичів у нього не було. [PERSON] пенсію не отримував та перебував на утриманні сестри. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні пояснив, що знайомий з [PERSON] з 2013 року, на той час у неї вдома вже проживав [PERSON] , у якого були проблеми з ногами та [PERSON] здійснювала за ним догляд. Заслухавши заявника, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягаю задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , [INFO] помер у м. Кадіївці Луганської області, на підтвердження чого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Головного територіального управління юстиції у Луганській області було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 14). Як вбачається з копії рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18.12.2019 року про встановлення факту смерті [PERSON] (а.с. 12-13), із заявою про встановлення вищевказаного факту звернулася [PERSON] , яка є рідною сестрою померлого та яка, згідно наданих документів про поховання [PERSON] (а.с. 18-20) займалася похованням останнього. Згідно Акту про фактичне місце проживання № 8 від 10 лютого 2020 року, виданого КП «Відродження» м. Кадіївка, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Як вбачається з копії паспорту заявника [PERSON] , вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5 з.б.) та взята на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою від 17.11.2017 року № 0000409055, виданою Управлінням соціального захисту населення Сватівської райдержадміністрації (а.с 14). З метою оформлення своїх спадкових прав заявник [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Слєсарєва В.В. із заявою про прийняття спадщину після смерті [PERSON] у вигляді недоотриманої ним за життя пенсії (а.с. 21). 29 січня 2020 року Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєвим В.В. на ім`я [PERSON] було надано відповідь щодо відмови у заведенні спадкової справи № 36/01-16, з якої вбачається що для заведення спадкової справи та оформлення спадкових прав згідно п.1 ст. 1265 Цивільного кодексу України заявнику необхідно підтвердити родинні стосунки зі спадкодавцем (а.с. 22). Згідно листа Приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області від 19 березня 2020 року № 126/01-16, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася, заповіти/спадкові договори, вчинені [PERSON] відсутні (а.с. 70,71,72). У своїй заяві метою встановлення факту спільного проживання заявник зазначає, із посиланням на ст. 1264 ЦК України, про черговість спадкування за законом особами, які проживають із спадкодавцями однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п. 21, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/95 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення: заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, якщо від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт. Суд, оцінюючи інформацію, яка міститься в Акті про фактичне місце проживання [PERSON] № 8 від 10.02.2020 року, виданого в м. Кадіївці, Луганської області приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до національного законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Під час розгляду вказаної справи, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v.the Republic of Moldova and Russia", "Ilacu and Others v. Moldova and Russia"), де грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи практику ЄСПЛ та оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить заявник, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту постійного проживання має для заявника юридичне значення і потрібне для реалізації спадкових прав. Таким чином, суд вважає за необхідне заяву задовольнити та встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: approved