Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], зловживає спиртними напоями та веде легковажний спосіб життя, з 2008 року проживає окремо, не цікавиться життям дочки, не займається її вихованням, матеріально не допомагає її утримувати та написав нотаріально засвідчену заяву про відмову від утримання і виховання дитини. Позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] У порядку ст. 45 ЦПК України за своєю ініціативою у дану справу на стороні позивача вступив прокурор. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила його задовольнити, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Прокурор та представник третьої особи у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Зі згоди представника позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до повного задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилалася на положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закон України "Про охорону дитинства"). Згідно з ст. 15 вказаного Закону батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого й умисного нехтування ними своїми обов'язками. За змістом наведених норм матеріального права і роз'яснень пленуму Верховного Суду України предметом доказування у справах про позбавлення батьківських прав є наявність однієї із підстав або декількох підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, - у даному випадку наявності факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків, яке може проявлятися у вищенаведених діях і бездіяльності по відношенню до дитини і як наслідок повинно мати негативний вплив на розвиток дитини, за умови винної поведінки відповідача, свідомого й умисного нехтування ним своїми обов'язками, та лише за умови доведення зазначених обставин суд може ухвалити рішення про задоволення такого позову і позбавити батьківських прав. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 6), шлюб між якими розірвано 15 серпня 2012 року (а.с. 17). [PERSON] проживає разом з позивачем та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). З характеристики Селецької сільської ради Турійського району від 16 лютого 2015 року вбачається, що відповідач фактично проживає з своїми батьками [PERSON], [PERSON] та братом [PERSON]. за адресою: с. Селець Турійського району, характеризується посередньо, ніде не працює, схильний до правопорушень (а.с. 16). За період навчання в школі [PERSON] відповідач не цікавився навчанням дочки і не займався її вихованням (а.с. 9). Заборгованість відповідача по сплаті аліментів на дитину становить 18914 грн. (а.с. 10-12). Відповідно до актів обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] у будинку її проживання, що належить бабусі [PERSON], наявні всі умови для гармонійного розвитку й виховання дитини (а.с. 8, 34-36). На підставі вищевказаних обставин служба у справах дітей Турійської РДА дійшла висновку про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] у зв'язку з ухиленням від виконання ним своїх батьківських обов'язків (а.с. 13). За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виходячи із положень зазначеної статті суд погоджується із наявним в матеріалах справи висновком органу опіки та піклування і вважає його достатньо обґрунтованим та зробленим на підставі повного, всебічного, детального й об'єктивного аналізу фактичних обставин, що мають значення для справи, з життя малолітньої [PERSON], акцентуванні уваги на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини та умисному ухиленні від виконання таких обов'язків. Більше того, відповідач [PERSON] 25 лютого 2015 року відмовився від батьківських прав щодо своєї малолітньої дочки, про що написав відповідну нотаріально посвідчену заяву, що характеризує відповідача з негативної сторони і як безвідповідального батька, свідчить про відсутність у нього батьківського почуття любові до рідної дитини, небажання її виховувати і піклуватися про неї, підтверджує факт свідомого й умисного ухилення та самоусунення від виконання батьківських обов'язків, а також суперечить загальновизнаним правилам і принципам співжиття і сімейних відносин. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] проживає з позивачем і бабусею, які й займаються її вихованням та матеріальним утриманням, дитина всім забезпечена, добре харчується, одягається і розвивається нормально, проживає у хороших побутових і санітарно-гігієнічних умовах, стосунки в сім'ї дружні, доброзичливі та ґрунтуються на принципах взаємоповаги, довіри і взаємодопомоги. Батько малолітньої жодних стосунків з останньою не підтримує, у вихованні та утриманні дочки участі не приймає, життям дитини не цікавиться. Вказані вище обставини з приводу ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків, умов проживання дитини, відносин у сім'ї підтвердила в даному судовому засіданні свідок [PERSON], яка фактично й виховує [PERSON], оскільки її мама (позивач у справі) є інвалідом першої групи і фізично не може в повній мірі займатися вихованням і розвитком дитини. Також у судовому засіданні встановлено, що працівники служби у справах дітей намагалися в межах своїх повноважень допомогти сім'ї [PERSON] у вирішенні складної ситуації, що склалася у відносинах між відповідачем і дитиною, та вживали відповідні заходи реагування, однак жодних позитивних і бажаних результатів це не дало. Факт неявки у судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце його проведення і достовірно знав про розгляд даної справи, суд розцінює як небажання останнього відстоювати і захищати свої батьківські права щодо дитини та незацікавленість у відновленні й утриманні родинних стосунків з нею. Системний аналіз наведених вище обставин справи, показань свідка дає підстави для висновку про доведеність у даному випадку факту умисного і свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правових підстав для застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав щодо дитини, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні, утриманні, фізичному, психічному, соціальному та духовному розвитку дитини, не піклується про її зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги та любові, близько семи років взагалі не цікавився життям дитини і не навідувався до неї, навіть на дні народження, що в сукупності створило негативний вплив на дитину і призвело до шкідливих наслідків для її психіки та духовного розвитку. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, у ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. За таких обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дочки у зв'язку з умисним ухиленням від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини та свідомим нехтуванням своїми обов'язками. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає. Крім цього, в даному випадку втручання у гарантоване відповідачу ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до його сімейного життя здійснено згідно із законом, таке втручання не суперечить законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції. Враховуючи, що в цій справі відсутній факт примусового відібрання дітей від батьків і роз'єднання сім'ї, оскільки відповідач з 2008 року не проживає з дочкою і з цього часу її вихованням займалася позивач з бабусею, то суд вважає, що вказане втручання по відношенню до відповідача є виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Наведені висновки цілком узгоджуються із правовими позиціями, висловленими Європейським судом з прав людини при розгляді справ "Савіни проти України", "Хант проти України", "МакМайкл проти Сполученого Королівства". Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, п.п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" та враховуючи, що при подачі даного позову згідно з п. 9 ст. 5 вказаного Закону позивач, як інвалід І групи, була звільнена від сплати судового збору, то суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 19, 164, 165 СК України та

Outcome: approved