Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] ,\~звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак за місцем реєстрації зазначені особи не проживають з 2011року , речей не залишали. Місце знаходження відповідачів йому не відомо, добровільно останні не знялися з обліку за вказаною адресою, тому він не може вирішити питання в позасудовому порядку. Посилаючись на дані обставини, просила вважати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на праві власності . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі у зв`язку з неявкою відповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явився, \~про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглядати у відсутність їх представника . Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України \~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~ ч.1 ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~ його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). \~ \~ \~ \~Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. \~\~Відповідно до\~ ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6\~ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №291780 від 16.02.2009 року [PERSON] належить на праві власності житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с5). Згідно витягу з побудинкової книги будинку [ADDRESS] наявної в матеріалах справи [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстровані за даною адресою. (а.с.6-8). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових складеного комісією Лиманської селищної ради Роздільнянського району, Одеської області від 28.08.2019року , [PERSON] . [INFO] та [PERSON] [INFO] дійсно зареєстровані за адресою : [ADDRESS] , але з 2011року за зазначеною адресою не проживають, особистих речей [PERSON] , [PERSON] в будинку не виявлено . (а.с.9) Судом також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] . співвласниками спірного житлового будинку не являються, в зазначеному житловому будинку не проживають і не користуються ним. Позивач заперечує проти реєстрації відповідачів за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають їй в реалізації права володіння та користування належним їй на праві власності майном. В порядку ч.2 ст.48 Закону України „Про власність", позивач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~статей 316-317 Цивільного кодексу України\~право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1\~ст.321 ЦК України). Згідно\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті\~71,72,116,\~156 ЖК УРСР,\~ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно\~ст. 64 ЖК України\~до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею156\~ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст.405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Так, відповідно до\~ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та положеннями\~Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином\~судом достовірно\~встановлено,\~що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем\~реєстрації- [ADDRESS] не проживають, втратили право на проживання в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] , так як не використовують будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несуть, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідачі втратили , що встановлено судом під час судового розгляду. Доказів створення відповідачам перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, що [PERSON] та [PERSON] на теперішній час позбавлені права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідачів в належному йому житловому будинку, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. На підставі ч.2\~ст.405 Цивільного кодексу України,\~ст.156 Житлового кодексу України, та

Outcome: approved