Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 12.09.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з позивачкою. На даний час вони з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть та шлюбних відносин не підтримують. Причиною розпаду сім"ї стали різні інтереси та погляди на сімейне життя. Відповідач інтересами сім"ї не живе, донькою не цікавиться і навіть не відвідує її, коштів на її утримання не надає та участь у її вихованні не бере. Вважає, що шлюб існує лише формально, шлюбні відносини вони не підтримують, а тому, примирення та збереження їхньої сім"ї є не можливим. Просила шлюб розірвати, доньку залишити на проживання з нею та стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки. Позивачка, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги уточнила, просила шлюб розірвати, доньку залишити на проживання з нею та стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі по 800 грн. щомісяця до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечив проти розірвання шлюбу, залишення доньки на проживання з позивачкою та стягнення з нього аліментів по 800 грн. щомісяця до досягнення донькою повноліття. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги пояснення учасників процесу судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи згідно свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 12.09.2009 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено запис в Книзі реєстрації шлюбів за №1362 (а.с.5). Від даного шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Позивачка стверджує, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, відповідач не підтримує сімейних відносин, не веде з нею спільного господарства. На думку позивачки шлюб їх існує формально, миритися вона не бажає, збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їхньої малолітньої доньки. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Крім цього, позивачка повідомила, що відповідач не заперечує проти залишення на проживання їхньої доньки з нею. Даний факт підтверджується заявою відповідача, який не заперечує проти заявлених позовних вимог позивачки (а.с. 35). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, сторони добровільно узгодили питання щодо проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] з матір`ю [PERSON], а тому шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 12.09.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 1362 слід розірвати. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача в її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня - 972 гривні, з 1 грудня - 1032 гривні. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня - 1032 гривні, з 1 липня - 1059 гривень, з 1 жовтня - 1102 гривні. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що відповідач є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів слід задоволиити, стягувати з відповідача в користь позивачки на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] аліменти щомісячно в розмірі по 800 (вісімсот) гривень до досягнення нею повноліття починаючи з 25.11.2013 року. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік», ст. ст. 104, 110, 112, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст. 11, 88, 197 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved