Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «МІР РЕМОНТА» в якому, згідно заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 24-27) просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «МІР РЕМОНТА» на посаді електромонтера у період з 02.12.2013 року по 31.07.2014 року; зобов»язати відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про прийняття на роботу 02.12.2013 року та про звільнення з неї 31.07.2014 року згідно п. 1ч.1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь 70 337 грн. 23 коп., з яких: 16 160 грн. - заборгованість по заробітній платі; 9 229 грн. 77 коп. - компенсація за невчасно виплачену заробітну плату; 411 грн. 17 коп. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті заробітної плати; 3000 грн. - вихідна допомога; 1 681 грн. 90 коп. - компенсація за невчасно виплачену вихідну допомогу; 79 грн.96 коп. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті вихідної допомоги; 29 714 грн. 48 коп. - середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги; 9 715 грн 12 коп. - компенсація за невчасно виплачений середній заробіток; 340 грн. 13 коп. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті середнього заробітку та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 02.05.2015 року по день постановлення судового рішення. Обгрунтовуючи вимоги тим, що він 01.12.2013 року влаштувався на роботу у ТОВ «МІР РЕМОНТА» на посаду електромонтера і працював там до 31.07.2014 року з посадовим окладом у розмірі 3 000 грн. на місяць. В його обов»язки входило прокладання електричних мереж на об»єктах де здійснювавася ремонт, а саме: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]. Під час роботи заробітна плата виплачувалася із постійною затримкою та частково, а 31.07.2014 року директор ТОВ «МІР РЕМОНТА» [PERSON] йому усно повідомив про його звільнення, тоді як при такому звільненні належних розрахунків з ним не провів, залишок по заробітній платі у розмірі 22 500 грн. не сплатив. При такому звільненні йому стало відомо, що його трудова книжка не велася, запис про його роботу та звільнення відсутні. При його неодноразових зверненнях до відповідача з вимогами оформити належним чином трудову книжку та виплатити належні кошти, відповідач виплатив йому лише 3000 грн. за лютий 2014 року про, що останній написав власноручно розписку та згодом виплатив, ще 3350 грн., зафіксувавши суму залишку у розписці від 02.10.2014 року, у зв»язку з чим вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Крім того, позивач у судовому засіданні на запитання суду відповів, що трудовий договір у письмовому вигляді вони з відповідачем не укладали, була лише усна домовленість із гр. [PERSON] про його працевлаштування із наступним відповідним записом у трудовій книжці. Зазначив позивач і те, що наказ про його працевлаштування відповідачем він бачив, але його у нього немає, коли саме він приймався не пам»ятає, в ньому зазначалося, що його прийнято на посаду електромонтажника з посадовим окладом у розмірі 3000 грн. на місяць з 02.12.2013 року. Чи є у ТОВ «МІР РЕМОНТА» відділ кадрів чи бухгалтер він не знає, заробітну плату за виконану роботу він отримував від самого [PERSON] на місці виконання роботи в готівковій формі, за місцемзнаходження вказаної фірми він приїздив вже після свого звільнення за грошима, які йому так і не виплатили за січень 2014 року у розмірі 3000 грн., березень 2014 року - 3000 грн., за квітень 2014 року - 3000 грн., за травень 2014 року -3000 грн., за червень 2014 року - 3000 грн. та не доплатив за грудень 2013 року - 1150 грн. Щодо умов трудового договору, то позивач зазначив, що такі були на словах, чи платив відповідач податки він не знає, його трудову книжку [PERSON] йому повернув без запису про його роботу 31.06.2014 року. Пояснив позивач і те, що він виконував електромонтажні роботи на об»єктах за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]. 31.07.2014 року він написав заяву про своє звільнення із вказаної дати за власним бажанням, яку передав в вруки [PERSON] Відповідач ТОВ «МІР РЕМОНТА» у судове засідання свого представника не направив, про причини неявки не повідомив, йому були відправлені судові виклики за адресою реєстрації вказаного товариства та іншу адресу, заявлену позивачем, як фактична адреса місця його знаходження, проте такі не були вручені адресату з незалежних від суду причин, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши по справі відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою сторони позивача заочне рішення. До розгляду справи судом було залучено в якості третьої особи директора ТОВ «МІР РЕМОНТА» [PERSON], який в судове засідання не з»явився, причин неявки не повідомив, про розгляд справи повідомлявся судом неодноразово за юридичною адресою ТОВ «МІР РЕМОНТА», проте всі повідомлення поверталися суду за закінченням терміну їх зберігання. Отже, з огляду на зазначене, враховуючи передбачені ЦПК України строки розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд такої по суту без участі нез»явившихся у судове засідання осіб, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані суду письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, зокрема яка визначає підстави звільнення від доказування, якими є: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; обставини, визнані судом загальновідомими; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1, ч.2,4 ст. 60 ЦПК України у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оскільки в даному випадку питання стосується встановлення факту перебування у трудових відновинах та стягнення усіх платежів, належних до виплат при звільненні, тому сторона позивача також має обов»язок по доказуванню своїх позовних вимог. Відповідно до ч.1ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч.1 ст. 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:серед іншого при при укладенні трудового договору з фізичною особою; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До внесення таких змін до КЗпП України, було передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Згідно із ст.29 КЗпП України роботодавець зобов»язаний до початку роботи здійснити низку певних дій, а саме: 1) роз»яснити працівникові його права і обов»язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров»я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку і колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Виконання вимог ст.29 КЗпП України є обов»язковим і не залежить від форми укладення трудового договору (усної чи письмової), чи є він строковий чи безстроковий, з умовою випробувального строку чи без неї. Тоді як, позивач в судовому засіданні не довів, що заявлені ним трудові відносини із відповідачем мали місце, що його фактично було допущено до роботи саме ТОВ «МІР РЕМОНТА», що ті об»єкти на які вказує позичав, як на місце своєї роботи взагалі пов»язані із підприємницькою діяльністтю юридичної особи ТОВ «МІР РЕМОНТА», що [PERSON] у відносинах із [PERSON] діяв як директор ТОВ «МІР РЕМОНТА», а не як самостійна фізична особа. Позивач так і не зміг чітко вказати на умови роботи, яку той мав виконувати, трудовий розпорядок, строки дії такої угоди, як і не вказував на виконання відповідачем вимог ст.29 КЗпП України. Так, позивач у позові вказав, що за усною домовленісттю із відповідачем було визначено умови трудового договору, зокрема його заробітна плата на міяць у розмірі 3000 грн., яка при його звільненні залишилася невиплаченою у розмірі 22 500 грн., тоді як в судовому засіданні пояснив, що відповідач при звільненні не виплатив йому заробітну плату за січень 2014 року у розмірі 3000 грн., березень 2014 року - 3000 грн., за квітень 2014 року - 3000 грн., за травень 2014 року -3000 грн., за червень 2014 року - 3000 грн. та не доплатив за грудень 2013 року - 1150 грн., що за підрахунками складає не 22 500 грн., а 16 150 грн. У позові позивач вказує на домовленість трудового характеру щодо виплати йому заробітної плати щомісяця у розмірі 3000 грн., коли в судовому засіданні вказує на оплату його роботи за об»єктами виконання робіт, а саме за адресами квартир, де він виконував роботу по прокладанню електричних мереж, що не узгоджується між собою в частині способу оплати праці та розміру заробітної плати, що є однією із основних умов трудового договору. Позивач у позові просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «МІР РЕМОНТА» на посаді електромонтера у період з 02.12.2013 року по 31.07.2014 року, тоді як доказів його відповідної кваліфікації за такою посадою, як електромонтер позивач суду не надав, як і доказів надання таких документів відповідачу для працевлаштування, як то визначено ч.2 ст. 24 КЗпП України Позивач у позові просить також зобов»язати відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про його звільнення з 31.07.2014 року згідно п. 1ч.1 ст. 40 КЗпП України, тоді як у судовому засіданні суду пояснював, що звільнився за заявою, яку подав особисто [PERSON] від 31.07.2014 року за васним бажанням, що також не узгоджується між собою, оскільки у позові ставить питання про внесення запису до його трудової книжки про звільнення за ініціативою власника. У позові позивач вказує, що про неналежне заповнення відповідачем його трудової книжки йому стало відомо вже після звільнення, коли в судовому засіданні пояснює, що трудову книжку йому повернули 31.06.2014 року, коли про своє звільнення позивач за різними підставами, зокрема за власним бажанням та за ініціативою власника, позивач вказує 31.07.2014 року, що також не узгоджується між собою. Слід зазначити і на те, що надані позивачем докази, не підтверджують існування між ним та ТОВ «МІР РЕМОНТА» трудових відносин. Так, в розписці від 01.09.2014 року зазначено, що [PERSON] передав, а не сплатив, як директор ТОВ «МІР РЕМОНТА» [PERSON] заробітну плату за лютий місяць у розмірі 3 000 грн. (квартира по [ADDRESS]). У розписці від 02.10.2014 року зазначено, що [PERSON] зобов»язується виплатити [PERSON] за зроблену роботу по об»єктам: м.Київ, вул. Вишгородська - 2 650 грн.; [ADDRESS] - 2 000 грн.; [ADDRESS] - 5000 грн.; [ADDRESS] - 6500 грн., тоді як в ній не йде мова про виплату саме заробітної плати та у спосіб розрахунку про який позивач вказує у судовому засіданні, зокрема що за їх трудового угодою заробітна плата мала виплачуватися у розмірі 3000 грн. на місяць, а не по об»єктам робіт. Щодо висновку Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві від 28.11.2014 року, то в такому встановлено, що при розмові із [PERSON] в телефонному режимі, останній вказав на існування миж ним та [PERSON] ділових, а не трудових відносин, який поступово виплачує заборговані кошти, а не заробітну плату, що загалом може вказувати на інший характер відносин між ними, а ніж трудовий, який просить встановити позивач без надання відповідних та належних доказів. Не зміг позивач чітко пояснити чому при порушенні заявлених ним прав, про які йому стало відомо 31.07.2014 року до суду він звернувся із вказаним позовом в частині встановлення факту трудових відносин, різних компенсацій, 3 % річних, лише 27.04.2015 року, тобто через дев»ять місяців, коли ст. 233 КЗпП України такі строки чітко визначені. За клопотанням сторони позивача, суд також заслухав свідків, зокрема знайомого позивача [PERSON] та дружину позивача [PERSON], які також не вказали на обставини існування між [PERSON] та ТОВ «МІР РЕМОНТА» трудових відносин. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що також працював у ТОВ «МІР РЕМОНТА» разом із [PERSON], проте на запитання суду вказав, що жодних трудових угод із ТОВ «МІР РЕМОНТА» він не укладав, ніяких усних домовленостей про трудову діяльність також, лише була усна домовленість із [PERSON] на виконання певної роботи, яку той знаходив на об"єктах, де проводилися ремонті роботи, що за його сприйняттям є трудовими відносинами із ТОВ «МІР РЕМОНТА». Щодо позивача зазначив, що всю інформацію про його трудову діяльність із ТОВ «МІР РЕМОНТА» знає саме від нього, з огляду на, що суд такі свідчення оцінює критично. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача у судовому засіданні пояснила, що від нього їй відомо, що він підписував трудову угоду із відповідачем, проте де вона знаходиться їй не відомо, від чоловіка знає про його трудову діяльність із ТОВ «МІР РЕМОНТА», декілька разів під»їзджала на об»єкти, де працював її чоловік, але в самі квартири, де робили ремонт не заходила. Слід зазначити, що вказані свідчення свідка в частині підписання [PERSON] з відповідачем трудової угоди суперечать поясненням самого позивача [PERSON], який в судовому засіданні пояснював, що письмової трудової угоди він з відповідачем не укладав, була лише усна домовленість по це та наказ, який так ніхто і не надав суду, як і саму трудову книжку позивача, що загалом оцінюється судом негативно. Інші пояснення вказаного свідка також не вказують на існування саме трудових відносин та саме із ТОВ «МІР РЕМОНТА» та відомі їй від самого позивача. З огляду на процесуальні норми, визначені цивільний процесуальним кодексом України, суд обмежений в правах щодо самостійного збирання, витребування доказів у справі, про що роз»яснювалось сторонам у судовому засіданні, а тому суд змушений вирішувати справу на підставі ст.ст. 57,60 ЦПК України, тобто на підставі наданих доказів. Тоді як, сторона позивача не надала суду доказів, не заявляла про їх забезпечення, хоча позивач завжди приймав участь у судовому засіданні із представником, в підтвердження своїх позовних вимог, а тому оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed