Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

19 травня 2020 року ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором №8171110732 від 07 квітня 2016 року в розмірі 35473,60 грн. та судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що між ТзОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено кредитний договір №8171110732 від 07 квітня 2016 року. 30 липня 2018 року між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги №20180730, у відповідності до умов якого, ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило, а ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів до відповідача. Відповідно до Реєстру боржників Додатку № 1 до договору відступлення права вимоги №20180730 від 30.07.2018 ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в розмірі 35473,60 грн. На виконання умов Договору відступлення права вимоги № 20180730 від 30.07.2018, ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було направлено відповідачу лист з повідомленням про відступлення права вимоги до ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Після передачі права вимоги за кредитним договором, відповідач не виконав свій обов`язок перед позивачем, у зв`язку з чим [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 8171110732 від 07.04.2016 в сумі 35473,60 грн., з яких: 14 473,27 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 3,12 грн. - заборгованість за відсотками, 12 549,71 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом, 8447,50 грн. - заборгованість за пенею. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав частково, суду надав відзив на позовну заяву, в якому пояснив, що кредит отримав у сумі 15 750 грн.. Борг за управління кредитом нараховано без будь-яких на те підстав, на вимоги розповсюджуються правила позовної давності в три та один рік. На підставі викладеного просить суд позов задовольнити частково, стягнувши тіло кредиту - 7743 грн. 92 коп., 1 грн. 79 коп. - відсотки та 2 102 грн. судового збору. В судове засідання представник позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не з`явився, суду надав відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, справу просить розглянути за його відсутності. [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, які є аналогічні відзиву на позов. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 07.04.2016 між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви №8171110732 від 07.04.2016 на отримання кредиту від ТзОВ "ФК "ЦФР". За умовами кредитування, що підписані позичальником, сторони встановили суму кредиту у розмірі 16895 грн., щомісячні проценти від суми кредиту у розмірі 3,00 %, річні проценти від суми боргу за договором у розмірі 0,01 %, щоденну пеню у розмірі 0,3 % від загальної суми прострочення, строк на який надається кредит - 24 місяців. Сторонами зобов`язання погоджено графік погашення платежів. 30.07.2018 між ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір відступлення права вимоги № 20180730, у відповідності до умов якого, ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило, а ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів до відповідача. Відповідно до Реєстру боржників Додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги № 20180730 від 30.07.2018, ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в розмірі 35473.60 грн., з яких: 14473,27 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 3,12 грн. - заборгованість за відсотками, 12549,771 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом, 8 447,50 грн. - заборгованість за пенею. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відповідно до укладеного договору про відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало (відступило) ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за кредитним договором, внаслідок чого ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» замінює ТзОВ «ФК «Центр фінансових рішень» як кредитора (стає новим кредитором), у тому числі права вимоги за зобов`язанням відповідача [PERSON] , з правом вимоги повного належного виконання обов`язків останньою за кредитним договором №8171110732 від 07.04.2016. Матеріалами справи підтверджується, що 07 серпня 2018 року новий кредитор направив позичальнику досудову вимогу у вигляді повідомлення №002762310-1, в якій, посилаючись на існуючу заборгованість та порушення позичальником [PERSON] термінів здійснення платежів, повідомив позичальника про прийняття рішення про зміну умов щодо строку виконання кредитного договору, який вважається таким, що настав на десятий календарний день з дня направлення цього повідомлення. Пред`являючи позов до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №8171110732 від 07.04.2016, новий кредитор посилався на те, що позичальник після заміни кредитора у зобов`язанні борг не погасила, має невиконані зобов`язання з погашення тіла кредиту, зі сплати процентів, плати за управління кредитом, а також нарахованої пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з порушенням відповідачем своїх обов`язків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків, відповідно до розрахунку позивача, станом на 30.07.2018, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №8171110732 від 07.04.2016 становить 35473.60 грн., з яких: 14473,27 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 3,12 грн. - заборгованість за відсотками, 12549,71 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом, 8447,50 грн. - заборгованість за пенею. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за основною сумою боргу, заборгованість за відсотками, оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості зі плати за управління кредитом в сумі 12549,71 грн. суд приходить до наступного. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З матеріалів справи вбачається, що ні заява №8171110732 від 07.04.2016 на отримання кредиту, ні графік платежів, які підписані відповідачем, не містить умов щодо внесення останнім платежів за управління кредитом. Крім того, стягнення з позичальника (споживача послуг) платежів за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, є незаконним. Позивачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності його вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по платі за управління кредитом. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що заявлена вимога позивача в частині стягнення плати за управління кредитом в сумі 12549,71 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає. Із наданих відповідачем письмових доказів, що на виконання умов кредитного договору позичальником сплачено 2421,73 грн., які віднесено кредитором на погашення тіла кредиту. Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання за період з 07.04.2016 по 30.07.2018 року в сумі 8447,50 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз норм статті 266 ЦК України, частини 2 статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Старббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, водночас, позивачем не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного ним строку. У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначалось про необхідність застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені. Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, судом встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості по пені позивачем покладено період з 08.07.2016 по 30.07.2018. З позовом до суду позивач звернувся 19.05.2020 року. Таким чином, в частині вимог про стягнення пені слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial