Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду було уточнено, та згідно уточнених вимог просив суд, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1\\4 частку земельної ділянки площею 0,0555 гектарів, призначеної для ведення садівництва, розташованої на території [ADDRESS] що належало спадкодавцю [PERSON] кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, поклавшись на розсуд суду. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Розгляд справи проводиться в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [INFO] року померла мати позивача [PERSON], [INFO]. Після смерті матері залишився заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Любов Віталіївною від 01 вересня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-3005. В заповіті заповідач [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, - заповідаю [PERSON], [INFO], тобто позивачу. На день смерті [PERSON] належала на праві приватної власності на землю, стосовно Державного акту серії [NUMBER] та договору дарування земельної ділянки № 4351 від 20 жовтня 1999 року, земельна ділянка площею 0555 га, розташована на території [ADDRESS] Вказану вище ділянку матері позивача [PERSON] подарувала її сестра [PERSON] стосовно договору дарування земельної ділянки від 20 жовтня 1999 року. Після смерті матері позивач [PERSON] у визначений законом строк звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Кобрусєвої Л.В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом. 13 січня 2017 року позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки спадщини яка складається з земельної ділянки площею 0,0555 гектарів, призначеної для ведення садівництва, розташованої на території [ADDRESS] що належало спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданого Ювілейною селищною радою 22.10.1999 року, згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого 20.10.1999 року за р. № 4351 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4002. Судом встановлено, що окрім того 13 січня 2017 року у нотаріальній конторі позивачу зазначили, що 1/4 частка спадщини, що залишилась після смерті його матері [PERSON], а саме земельної ділянки площею 0,0555 га, розташованої на території садівничого товариства «Ранет» Слобожанської селищної ради Дніпровського району, переходить, як обов'язкова частка у спадщині, її чоловіку [PERSON] з яким вона зареєструвала шлюб 28 вересня 2004 року. 28 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернувся з заявою до Дніпровської районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частки земельної ділянки, що належала його матері [PERSON] на підставі Державного акту на право "приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Ювілейною селищною радою 22.10.1999 року за р. № 4351 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4002 земельна ділянка площею 0,0555 га, призначеної для ведення садівництва, розташованої на території садівничого товариства «Ранет» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ділянка №22-п. 28 серпня 2017 року позивач [PERSON] отримав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії винесену державним нотаріусом Кобрусєвою Л.В. нотаріус в постанові послалась на те, що позивач не надав документів які б підтверджували родинні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем. Позивач [PERSON] зазначає, та судом встановлено, що вказана вище земельна ділянка була подарована його матері її сестрою [PERSON] 20 жовтня 1999 року, а шлюб з [PERSON] мати зареєструвала 28 вересня 2004 року, що вказує на те, що вказана земельна ділянка придбана нею до реєстрації шлюбу і [PERSON] на неї ніякого права не мав. Крім того на день смерті матері позивача [PERSON] з нею проживав та був зареєстрований лише позивач [PERSON] [PERSON], що являвся вітчимом позивачу, перед смертю матері проживав окремо від неї на території садового товариства «Ранет» Слобожанської селищної ради. Згідно ст. 1261 ЦК України перша черга спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з п.1 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Статтею 392 Цивільного кодексу України власнику майна надано право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачем спадкових прав на майно у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved