Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської клінічної лікарні № 7 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування вимог позову зазначено, що постановою Апеляційного суду м.Києва від 26.06.2019 року наказ головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 7 № 525-к від 20.12.2016 року про його звільнення з посади лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення з палатою інтенивної терапії Київської міської клінічної лікарні № 7 визнано не законним та скасовано, що автоматично тягне за собою поновлення його на роботі, чого відповідачем зроблено не було, у зв"язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. На запитання суду позивач [PERSON] зазначив, що з січня 2017 року працює лікарем вже за іншим місцем роботи, проте виказав свій намір після постановлення рішення суду про поновлення його на роботі в Київській міській клінічній лікарні № 7 - звільнеться, щоб стати до роботи. На запитання суду чому з вимогами про поновлення на роботі в Київській міській клінічній лікарні № 7 він не звертався коли оскаржував наказ про звільнення, зазначив, що у нього був інший адвокат, який допомагав йому формувати правову позицію. Відповідач Київська міська клінічна лікарня № 7 свого представника у судове засідання не направив, 23.04.2020 року представником Київської міської клінічної лікарні № 7 було подано відзив на позовну заяву, згідно якого просили у задоволені позову відмовити , у зв"язку з тим, що строки звернення з таким позовом до суду, визначені ст. 233КЗпП України позивачем пропущені. Вислухавши пояснення позивача та його представника, їх доводи та заперчення, вивчивши позицію відповідача, яка викладена у відзиві на позовну заяву, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення із наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що наказом Київської міської клінічної лікарні № 7 від 20 грудня 2016 року № 525-к [PERSON] звільнено відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України з посади лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення з палатою інтенивної терапії Київської міської клінічної лікарні № 7. Постановою Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року вказаний наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року постанову Київського апеляційного суду залишено без змін. У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської клінічної лікарні № 7 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: серед іншого, працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, вбачається, що спір про поновлення на роботі працівника вирішується виключно судом, а не роботодавцем за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Строк звернення працівника до суду з такими вимогами про поновлення на роботі згідно ст. 233 КЗпП України визначено в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тоді як позивач з даним позовом звернувся до суду у січні 2020 року, коли звільнення та відповідно вручення наказу про звільнення відбулося у грудні 2016 року. Тобто, позивач пропустив перебачений КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення його на роботі. Слід вказати, що про поновлення такого строку судом згідно ст. 234 КЗпП України сторона позивача не зверталася. У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. З огляду на зазначене вище, зокрема і позицію Пленум Верховного Суду України, суд твердження сторони позивача про автоматичне поновлення [PERSON] на роботі відповідачем після рішення Київського апеляційного суду, оцінює критично, оскільки такі вимоги про поновлення на робі, як вже зазначено вище, є виключною компетенцією суду, за винятком вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 КЗпП України випадків. Норма ст. 235 КЗпП України на яку посилається позивач, перебачає таке поновлення на роботі у разі звільнення без законної підстави органом, який розглядає трудовий спір, тобто судом. Тоді як, такого рішення судом постановлено не було. Навпаки, у постанові Київського апеляційного суду м.Києва від 26.06.2019 року в абзаці 45 зазначено: " В апеляційній скарзі представник позивача також просив апеляційний суд поновити [PERSON] на роботі на посаді лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення з палатою інтенсивної терапії КМКЛ № 7 (без травматологічного пункту) та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2016 року по день поновлення на роботі, однак в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України)." Посилання позивача на існування у нього іншого адвокату та визначення ним правової позиції по захисту його трудових прав шляхом оскарження наказу відповідача про звільнення, також не можуть вважатися поважними причинами пропуску вище вказаного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки у виборі способі захисту своїх порушених прав позивач вільний. Слід вказати і те, що норми КЗпП України не передбачають поступового захисту порушених трудових прав, спочатку через оскарження наказу, а тільки після його скасування пред"явлення вимог до суду про поновлення на роботі, що вказує на свідомий вибір позивача про обраний ним спосіб захисту. Інших поважних причин пропуску такого строку судом встановлено не було, позивачем не доведено. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95). Отже, оскільки позивач пропустив встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, хоча таке право підтверджено рішеням Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року та Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року, тому такий позов про поновлення на роботі задоволенню не підлягає. Стаття 236 передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Проте, оскільки, рішення судом про поновлення на роботі не приймалось, тому така похідна вимога, як стягнення середнього заробітку також задоволенню не підлягає, як і вимога про стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed