Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

18 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу. На підставі ст.ст. 549, 551, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість в сумі, еквівалентній 43 000 доларів США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, яка утворилась станом на 12 серпня 2015 року за договором позики від 19 грудня 2013 року, та складається з: позичених коштів в сумі 993300 грн, три проценти річних від простроченої суми, що становить 18369,25 гривні та пеню в розмірі 1 180.63 гривні. 26.01.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог і просила стягнути з [PERSON] еквіваленту суми боргу в розмірі 43 000 тис. доларів США, що станом на 22.01.2016 року становить 1148100 гривень, три проценти річних в сумі 36519,11 гривень, пеню в розмірі 1578,60 гривень, а також судовий збір в розмірі 1548 грн. Крім того, просила залучити у якості співвідповідача [PERSON], яка є дружиною відповідача [PERSON], оскільки кошти в борг отримані в інтересах сім'ї . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 19.12.2013 року відповідач [PERSON] взяв у неї в борг гроші в сумі 43 000 доларів США (на час виникнення боргового зобов'язання це складало еквівалент 356 500 гривен) та дав розписку, в якій зазначено, що поверне борг частинами, а саме: 170 000 грн, тобто 20 500 доларів США - до 31 грудня 2014 року; 186500 грн тобто 22 500 доларів США - до 31 грудня 2015 року. Крім того, в своїй розписці [PERSON] вказав, що в разі несплати запозичених коштів в строк, він повинен сплатити пеню в розмірі 0.5 % від суми несплаченого боргу. В строк до 31 грудня 2014 року відповідач не повернув першу частину боргу в сумі 20 500 доларів США. посилаючись на відсутність грошей. Станом на 22.01.2016 року ця сума складає 547 350 грн. по курсу 1 долар СІІІА = 26.7 грн., три проценти річних від суми 547350,0 гривен, становить 17410,23 грн. (547 350 х 3%:365х387 дні прострочки). а також розмір пені який визначено в 0,5 % від суми боргу в розмірі 547 350,0 гривень, розмір пені складає 1364,63 гривень (547350,0 х 0,5%: 365х 182 дні прострочки). Крім того, в строк до 31.12.2015 року, згідно наданої боргової розписки, [PERSON] не повернув другу частину боргу в сумі 22 500 доларів США, що станом на 22.01.2016 року складає еквівалент 600 750,0 грн. по курсу 1 долар США = 26,7 гривень, що підтверджується даними із сайту "Ощадбанку" (22 500 х 26,7000 = 600 750,0), три проценти річних, що становить 19108,88 грн (600 750. 3%:365х387 дні прострочки), пені 0,5%, що складає 213,97 грн. (600 750,0 х 0,5%: 365х 26 днів прострочки). Тому вона просила суд стягнути з відповідача еквіваленту суми боргу в розмірі 43 000 тис. доларів США, що станом на 22.01.2016 року становить 1148100 гривень, три проценти річних в сумі 36519,11 гривень, пеню в розмірі 1578,60 гривень, а також судовий збір. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 19.12.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у грудні 2013 року між ним та [PERSON] була усна домовленість про купівлю - продаж [ADDRESS]. На вимогу [PERSON], вони вирішили укласти попередній договір купівлі - продажу будинку, забезпечити сплату вартості будинку та скласти розписку - борговий документ. 19 грудня 2013 року під диктовку [PERSON] була складена розписка, згідно якої [PERSON] нібито позичив у неї гроші у сумі 356500 грн, (еквівалент 43000 доларів США) та за домовленістю сторін зобов'язався повернути гроші в сумі 356500 грн. частинами до 31 грудня 2014 року - 170000 грн( 20500 доларів США), до 31 грудня 2015 року - 186500 грн (22500 доларів США). У разі несплати коштів до 31 грудня 2015 року сплатити пеню 0,5 відсотків від суми боргу за кожний день прострочки. 28 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], у приватного нотаріуса Сахновщинського нотаріального округу Харківської області Давиденко O.A. був укладений договір купівлі-продажу [ADDRESS]. За домовленістю сторін продаж житлового будинку з надвірними будівлями вчинено за 260000 грн, які гроші продавець особисто отримала від покупця повністю ще до підписання та нотаріального посвідчення договору. Договір позики був укладений в результаті помилки, а тому підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав. Метою укладення договору позики було спрямовано на забезпечення гарантій укладення договору купівлі - продажу будинку. Договір позики по своєму характеру був попереднім, був укладений на вимогу [PERSON], цей договір був безгрошовий, боргову розписку на вимогу та під диктовку [PERSON] писала дружина [PERSON] Факт не написання особисто розписку у формі запропонованої [PERSON], свідчить про те, що при її написанні було відсутнє вільне волевиявлення відповідача [PERSON], зміст розписки не відповідав його внутрішній волі, і тому не можна вважати цю розписку доказом укладення договору позики. Сам по собі факт підписання сторонами тексту розписки без передання грошей не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей. Відповідач [PERSON] також зазначив, що у борговій розписці визначена значна сума грошей - 356500 грн., але [PERSON] не внесла цю суму на його рахунок у відділенні банку, що мало бути доказом факту реальної передачі нею грошової суми та отримання цієї суми. Укладаючи угоду, він не мав справжнього уявлення щодо всіх її умов, а тому його воля формувалася під впливом неправильних уявлень, тобто якби йому було відомо про справжній стан речей та можливі наслідки, він не укладав би таку угоду. Він неправильно сприймав природу правочину, не розумів належним чином прав та обов'язків сторін та інших істотних умов угоди (ст.229 ЦК України), що вплинуло на моє волевиявлення, і є підставою вважати, що в іншому разі угоду не було б укладено. Крім того, зазначив, що надання позики за своєю правовою і економічною природою є послугою, а тому розрахунки за надання такої послуги ( зокрема виконання зобов'язань з повернення позики, сплати процентів та інших платежів, що випливають з договору позики) можуть здійснюватись в іноземній валюті лише за умови отримання позичальником індивідуальної ліцензії НБУ. Порядок і умови використання іноземної валюти в якості платіжного засобу на території України визначені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яким передбачено, що використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу потребує індивідуальної ліцензії НБУ, якої у позивача [PERSON] не було. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] збільшенні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі,в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в попередніх судових засіданнях він просив задовольнити зустрічний позов а у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в попередніх судових засіданнях вона просила задовольнити зустрічний позов а у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував, зустрічний позов [PERSON] просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що договір позики є таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права відповідача, як споживача послуг та як громадянина України, розписка не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею та не відповідає внутрішній волі відповідача [PERSON] на момент складання розписки так і на даний час, була складена на вимогу [PERSON], яка бажала уклонитися від сплати податку державі. Договір позики був безгрошовим, фактично [PERSON] ніколи ні [PERSON] ні [PERSON] у позику не передавала 356500 грн (еквівалент 43000 доларів США). [PERSON] не може бути відповідачем у справі, оскільки вона не позичала гроші у [PERSON], не давала на це свою письмову згоду, не підписувала розписку. А тому, [PERSON] не мав права позичати і не позичав у борг гроші без згоди дружини. Позивач не надала до позовної заяви письмових доказів, що мала грошові кошти у розмірі 356500 грн. Це могла бути податкова декларація по її доходи, довідка банківської установи. Це була надумана нею сума при складанні розписки. Відповідач [PERSON] не згоден сплачувати [PERSON] три відсотки річних та 0,5 відсотків за кожний день прострочення платежу, оскільки не отримував у борг і не користувався грошима, не користувався будинком з надвірними будівлям. Позивач [PERSON] після укладення договору купівлі - продажу будинку самостійно змінила свої умови та незаконно вимагає з відповідачів долари США, три відсотки річних та пеню. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд розглядає справу у відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст.169 ЦПК України про що також не заперечували учасники судового розгляду. Суд, заслухавши позивача [PERSON], представника позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 16 грудня 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 356500 грн, (еквівалент 43000 доларів США) та за домовленістю сторін зобов'язався повернути гроші в сумі 356500 грн. частинами до 31 грудня 2014 року - 170000 грн ( 20500 доларів США), до 31 грудня 2015 року - 186500 грн (22500 доларів США). У разі несплати коштів до 31 грудня 2015 року сплатити пеню 0,5 відсотків від суми боргу за кожний день прострочки про що була складена розписка. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. З розписки, яка складена 16 грудня 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 356500 грн, (еквівалент 43000 доларів США) та за домовленістю сторін зобов'язався повернути гроші в сумі 356500 грн. частинами до 31 грудня 2014 року - 170000 грн.( 20500 доларів США), до 31 грудня 2015 року - 186500 грн(22500 доларів США). У разі несплати коштів до 31 грудня 2015 року сплатити пеню 0,5 відсотків від суми боргу за кожний день прострочки. Отже, розписка про отримання грошових коштів підтверджує грошове зобов'язання і містить зобов'язання про їх повернення. Таким чином, суд вважає встановленим правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов висновку про укладення саме договору позики. Відповідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, що передбачено ч.1 ст.625 ЦК України. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Допитана в судовому засіданні відповідач [PERSON] в якості свідка повідомила суд, що розписку від 19 грудня 2013 року була складена нею особисто в присутності її чоловіка [PERSON] та [PERSON], а також був присутнім в якості свідка [PERSON] При складанні розписки її чоловік [PERSON] виходив з приміщення де складалась розписка з їхньою дитиною. Також вона зазначила , що її чоловік особисто підписав розписку, але її копію вони не отримали. Крім того, вказала, що після складання розписки вони уклали з [PERSON] письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу будинку вартістю - 260000 грн. та два договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1500 га вартістю 7000 грн., площею 0,0090 га вартістю 1000 грн. для проживання своєї сім"ї. Також допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що він був присутнім при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] та зазначив, що розписку писала [PERSON], оскільки у її чоловіка [PERSON] поганий почерк. Відповідно досліджених в судовому засіданні договорів купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2013 року, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок за 260000 гривень, а також [PERSON] та [PERSON] 28.12.2013 року уклали два договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1500 га. та 0,0090 га. За таких обставин суд приходить висновку про те, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, що підтверджено відповідними доказами, а складання розписки особисто [PERSON] свідчить, що відповідач [PERSON] надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Таким чином, заборгованість за договором позики від 19.12.2013 року на користь позивачки підлягає стягненню солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] Разом з тим позивачем надано розрахунок суми боргу еквівалентну 43 000 доларів США станом на 21.01.2016 року. Тому суд вважає, що необхідно застосувати курс долару США до гривні на час постановлення рішення. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 12.12.2016 року 100 долар США дорівнював 2587,9355 українським гривням (https://bank.gov.ua.). Загальна сума заборгованості буде складати 1112812 грн. ( 43000 х 2587,9355 = 1112812). Відповідно сума трьох процентів річних буде складати 17836 грн. ( 530526 х 3 : 365 х 386 = 16831), (582285 х 3 : 365 х 21 = 1005). Пеня за прострочення зобов'язання в розмірі 0,5% становить 2820 грн. 13 коп. ( 530526 х 0,5% : 365 х 365 = 2652,63), (582285 х 0,5% : 365 х 21 = 167,50). Вищевказані суми підлягають стягненню з відповідачів. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 19.12.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним спірного договору позики, [PERSON] посилався на те, що грошових коштів за цим договором не отримував, проте в судовому засіданні належними та допустимими доказами не довів, що не отримували грошових коштів за договором позики від 19.12.2013 року, укладеного з [PERSON] Договір позики від 19.12.2013 року укладений в письмовій формі, в договорі зазначається, що позикодавець передала, а позичальник прийняв в позику грошові кошти в сумі 356500 грн., що еквівалентно 43000 доларів США, і зобов'язується повернути запозичені кошти частинами - 170 000 грн (еквівалент 20500 доларів США) - до 31.12.2014 року та 186500 грн (еквівалент 22500 доларів США) - до 31.12.2015 року включно. Договір підписаний сторонами. Таким чином, укладений 19.12.2013 року договір позики повністю відповідають вимогам чинного законодавства України та містить всі істотні умови, передбачені законом для таких договорів. До моменту звернення позивачки [PERSON] до суду, відповідачі спірний договір позики не оспорювали, з позовами про визнання договору позики недійсним до суду не звертались. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав доказів, підтверджуючих той факт, що спірний договір позики був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Посилання відповідача на тиск працівника міліції [PERSON], який був присутнім підчас складання розписки не підтверджена жодними доказами, а сама присутність вказаної особи при складанні розписки, судом не може вважатись тиском на відповідачів. Крім того, відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. Оскільки факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 356500 грн. підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, то даний факт не може бути спростований показами свідків. Тому суд не враховує показання відповідача [PERSON] дані в якості свідка, в частині заперечення вчинення правочину, як неналежним та недопустимим доказом. Таким чином, позивачем по зустрічному позову [PERSON] не надано доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними договору позики від 19.12.2013 року із зазначених у позовній заяві підстав. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 19.12.2013 року. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивачки слід стягнути понесені позивачкою витрати, а тому суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] з кожного на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 2791 грн 13 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial