Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

30.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала, що 17 листопада 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, зареєстровано шлюб між нею та відповідачем - [PERSON], про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу за №808. Від цього шлюбу у них народилися діти: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Спільне життя в них не склалося через побутові та особисті непорозуміння протягом останніх п'яти років, які призвели до припинення шлюбних відносин. Відповідач постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, свідками яких нерідко стають їхні діти. Позивач є приватним підприємцем і єдине джерело її доходу є надання перукарських послуг, але відповідач утримує її вдома та погрожує фізичною розправою, чим позбавляє її і дітей належного матеріального забезпечення. Бориспільським ВП ГУНП в Київській області внесено до ЄРДР відомості про скоєння кримінального правопорушення на підставі ухвали слідчого судді від 26.09.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, та розпочато досудове розслідування відносно [PERSON] щодо погрози позбавити [PERSON] життя. Також, відповідача неодноразово судом притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. На даний час спільне господарство не ведеться, шлюбні стосунки між ними припинені, сім'я фактично розпалась, подальше спільне проживання та збереження шлюбу з відповідачем неможливе і суперечить інтересам позивача та дітей. Відповідач залишив дітей без належної батьківської уваги та підтримки, проживає окремо від дітей, матеріальної допомоги на утримання сина та доньки не надає, хоча має на це змогу. Відповідач не вважає за потрібне змінювати свою поведінку та спосіб життя. На підставі вищезазначеного та того, що примирення між ними є неможливим, позивачка просить розірвати шлюб, встановити місце проживання дітей та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня звернення до суду до досягнення старшою дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, обставини справи підтвердила. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував. Третя особа - Служба у справах дітей Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву, в якій справу просила розглянути за її відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду. Надала акт обстеження умов проживання. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що при вирішенні спору покладається на думку суду та просила прийняти рішення на підставі документів, що містяться в матеріалах справи. Дослідивши наявні в справі матеріали, пояснення позивача та представника служби у справах дітей, суд приходить до висновку про достатність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо припинення шлюбу, які врегульовуються ст.ст. 104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1, 112 Сімейного кодексу України. Встановлено, що дійсно між сторонами 17 листопада 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу за №808 (а.с.6). Від цього шлюбу у них народилися діти: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO] (а.с.7-8). З позовної заяви позивача, вбачається, що спільне життя у них не склалося, подальше існування їхньої сім'ї неможливе, у зв'язку з чим вона відмовляється від примирення. Спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки припинені. З урахуванням зазначеного суд визнає встановленим, що між сторонами у справі подальше спільне життя неможливе, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом в порядку ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України. Наданий сторонам строк на примирення позитивного рішення не приніс. Після поновлення провадження позивач підтримала раніше заявлений позов. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно із положеннями ст.ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як роз'яснив Верховний Суд України, згідно зі ст.24 цього Кодексу шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН. Саме той факт, що сторони спільного господарства не ведуть, сім'я фактично розпалась, позивач не бажає жити однією сім`єю з відповідачем, що унеможливлює їх сумісне співіснування та шкодить їх інтересам та інтересам дітей. Примушування позивача до шлюбу з відповідачем не допускається. Враховуючи вказане, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам дітей, що має істотне значення, у зв'язку з чим шлюб між сторонами слід розірвати на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України. При проведенні обстеження умов проживання [PERSON] було встановлено, що позивач разом з дітьми малолітнім сином [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок позивач орендує. Для малолітніх дітей мати створила належні умови для життя, розвитку та відпочинку (а.с.69). Згідно копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 17.08.2017 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно наявних в матеріалах справах характеристик малолітніх дітей сторін, виданих Бориспільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №3, батьки приділяють належну увагу вихованню дітей, постійно відвідують школу, цікавляться навчанням (а.с.27-28). Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний стан, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про наявність виняткових обставин, зокрема про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально забезпечити дітей, приймати участь у їх вихованні. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають значення. При цьому, суд виходить зі встановленої обставини справи в тім, що позивач, створила належні умови для виховання малолітнього сина та доньки. За місцем проживання позивача діти в повній мірі отримають фізичний, інтелектуальний, моральний, культурний, духовний і соціальний розвиток. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає що визначення місця проживання дітей за місцем проживання матері буде відповідати інтересам дітей, тоді як, виходячи з віку та статі дитини, принципу 6 Декларації прав дитини проживання дітей з матір'ю забезпечить їм більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток. На підставі викладеного, враховуючи принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю, суд вважає за необхідне позов в частині визначення місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітньої доньки [PERSON], [INFO] з позивачкою за місцем її проживання, що, на думку суду є доцільним та відповідає інтересам дітей. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дітей, які врегульовані Сімейним кодексом України. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як вбачається з ч.3 ст.181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1, ч.2 ст.182 вказаного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Він не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З копії акту обстеження умов проживання вбачається, що діти залишились проживати з матір'ю та перебувають на її утриманні (а.с.69). Згідно копії виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивач [PERSON] являється фізичною особою-підприємцем (а.с.32). З копії витягу платників єдиного податку Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області №1410283400016 від 30.05.2014 року вбачається, що ФОП [PERSON] з 01.06.2014 року перебуває на спрощеній системі оподаткування - 1 група. Місце провадження господарської діяльності:[ADDRESS]. Вид господарської діяльності першої групи: Надання послуг перукарнями та салонами краси (а.с.33). В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] приймає участь в утриманні дітей. Відсутні також докази, з яких вбачається, що відповідач має поганий стан здоров'я або тяжке матеріальне становище, а також на його утриманні перебувають інші діти або непрацездатні батьки. У зв'язку з наведеним вище суд вважає, що з відповідача на користь [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 30.10.2017 року до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст.141 та п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, пов'язане з розподілом між сторонами судових витрат. Зокрема, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При вирішенні питання щодо судових витрат, позивачка на підставі п. п. 3, 10 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" від 08.07.2017 р. звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Пред'явлений нею позов задоволений. З огляду на це суд вважає, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1920 гривень 20 копійок.

Outcome: approved