Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

згідно вимог позовної заяви, які були уточнені, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 1763/07 від 12 грудня 2007 року, що утворилася станом на 31 травня 2015 року, у розмірі 1\~419 347 грн. 83 коп. та сплачений судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. коп. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що кредитор переуступив право вимоги за вказаним договором позивачу. Відповідач продовжує не виконувати свої договірні зобов'язання і у нього утворилась заборгованість у вказаному розмірі. Позивач листом від 21 березня 2014 року повідомив позичальника та поручителя про наявність простроченої заборгованості і необхідність погашення цієї заборгованості протягом 30 календарних днів, а в разі невиконання цієї вимоги - про дострокове стягнення усієї суми кредитної заборгованості. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. Відповідач [PERSON] позов визнав частково в розмірі суми, за яку позивач придбав його борг у первісного кредитора. Його представник показав, що позивач не довів, що до нього перейшло право вимоги по кредитному договору. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, оскільки вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду щодо її довірителя як поручителя по вказаному договору. Після з»ясування всіх обставин справи та дослідження доказів сторона відповідачів просила надати строк для підготовки до судових дебатів. В подальшому відповідач [PERSON] неодноразово просив про відкладення слухання даної справи з різних причин, які, на думку суду, не є поважними. Враховуючи дані обставини, те, що судове слідство фактично закінчене, а свою думку щодо даного позову сторони висловили і не змінювали, представник позивача подав заяву про підтримання ним позову та подальший судовий розгляд у його відсутність, суд вважає за можливе винести рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі по справі №6-24063 ск 15 вказав на те, що причини повторної неявки сторін до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону (ч.3 ст.169 ЦПК України) направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду. Вказані положення зумовлені необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що встановлені ч.1 ст.157 ЦПК України. Крім того, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у свою чергу забезпечує право на судовий розгляд протягом розумного строку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини критеріями для визначення розумності строку є складність справи (щодо її предмета), поведінка сторін (позивачів і відповідачів), поведінка органів судової влади (а також адміністративних органів, що втрутилися в процес) і важливість предмета спору для зацікавленої особи. Згідно із ч.3 ст.27 ЦПК особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права й виконувати процесуальні обовязки. Правильний і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ в умовах процесуальної недобросовісності стає майже неможливим, оскільки дії однієї зі сторін перешкоджають цьому. Причому завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед судом. Особи, що беруть участь у справі, не мають прямого юридичного обовязку сприяти суду в досягненні вказаної мети, проте за ними повинен бути визнаний обовязок утримуватися від дій, здатних завадити судочинству. Крім того, процесуальні кодекси, як і інші закони, розраховані на добросовісне їх використання, а випадки недобросовісної поведінки сторін ними не передбачені. В зв'язку з неявкою сторін у судове засідання суд згідно ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши пояснення сторін, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як достовірно встановлено судом і даний факт вбачається з матеріалів справи, не заперечується сторонами, 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та відповідачем [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № 1763/07, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США на ремонт і обслуговування житла на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим терміном сплати кредиту до 11 грудня 2017 року зі сплатою процентів за його користування у розмірі 12.5 % на весь строк фактичного користування кредитом. Кредитор виконав умови договору. В цей же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з договору, між кредитором, позичальником та поручителем [PERSON] укладений трьохсторонній договір поруки № 1765/07, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, зокрема і тих, що виникнуть у майбутньому, що випливають з умов кредитного договору. Договором від 21 серпня 2008 року по договору збільшена процентна ставка до 14 % річних. З початку 2009 року [PERSON] порушував узгоджений сторонами графік погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості. 02 лютого 2011 року банком поданий позов до відповідачів по даній справі та [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2013 року позов залишено без розгляду у зв»язку з неявкою представника позивача по справі - Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку. При цьому сторона відповідачів повідомляла, що згідно листа від 18 березня 2013 року їм відомо про те, що право вимоги за даним договором перейшло до позивача по даній справі. 17 грудня 2012 року між первісним кредитором та позивачем по даній справі укладено договір відступлення права вимоги, зокрема і по вказаних договорах. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих зобов'язань станом на 31 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1 419 347 грн. 83 коп., зокрема 566 134 грн. 16 коп. заборгованість за кредитом; 550 953 грн. 34 коп заборгованість за процентами; 302 260 грн. 33 коп. пеня. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання-кредитного договору-характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього. Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отриманню даного кредиту передувало оформлення відповідачами заяв, в яких вони вказали свої анкетні дані, відомості про майновий стан, місце роботи, зазначивши бажану суму грошових коштів. За текстами заяв відповідачі ознайомилася з умовами та правилами надання банківських послуг та були згідні з ними. Їм також було повідомлено про тарифи банку, умови кредитування в банку. Дані факти підтверджуються підписами на заявах та вони ствердили факт отримання вищевказаної інформації у письмовому вигляді. Укладені між сторонами договори відповідають вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування були сторонами погоджені та підписані, договір виконувався позичальником, що свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження ними усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідачі не пред»являли. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. П.1 ч.1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). За загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Зі змісту кредитного договору не вбачається обов'язковості отримання згоди від боржника на відступлення права вимоги. На підтвердження переходу прав вимоги за спірним договором позивачем надано договори відступлення права вимоги та додатки до них, які прошиті та скріплені печаткою підприємства. При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст.ст.516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі, а є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним. Та обставина, що належними і допустимими доказами, на думку сторони відповідача, не підтверджено повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов'язанні, прав відповідача не порушує, оскільки наявність боргу [PERSON] визнає. Як показав його представник [PERSON] про уступку прав вимоги [PERSON] відомо з листа від 18 березня 2013 року. Зміст договору не суперечить ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року (Закон України від 11 січня 2006 року № 3302-ІV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг». Крім того, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що на момент подачі позову до суду не настав строк платежу відповідача за кредитним договором, тому позивач не набув права вимоги. Ст.1078 ЦК України унормовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторона відповідача безпідставно ототожнює поняття простроченої заборгованості за кредитним договором з поняттям існуючих грошових зобов'язань з повернення кредиту, які можуть бути відступлені на будь-якій стадії до моменту їх фактичного погашення (докази повного виконання зобов'язань за кредитним договором в матеріалах справи відсутні). Даний факт ніким не заперечується. Також суд не прийняв до уваги покликання сторони відповідача на відсутність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки вона необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку позивачем укладено договір відступлення права вимоги (цесії). У п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене ст.1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відсутність доказів щодо отримання боржником вимоги про дострокове повернення кредиту не звільняє останнього від обов'язку виконати таку вимогу. Таким чином, новий кредитор, набувши відповідне право вимоги, реалізував його шляхом пред'явлення до позичальника та поручителя позову про дострокове стягнення боргу за кредитним договором і визначив борг на відповідну дату. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами, про розмір боргу. Позивач надав до суду копії зазначених договорів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі, а відповідачі в свою чергу не надали суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитно-іпотечних відносин та не спростували подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором. Судом таких доказів також не здобуто, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що, оформлюючи, відступлення права вимоги сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Крім того, відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів, оскільки їх дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту за графіком, визначеним кредитором. Щодо покликання сторони відповідача на зменшення суми боргу, то згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.27 вищевказаної постанови роз»яснив, що дане положення Закону може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Проте значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків у даній справі відсутнє. Крім того, суд не встановив й інших обставин, які мають істотне значення, що слугували б достатньою підставою для зменшення відповідачу розміру неустойки, як це передбачено правилами ч.3 ст.551 ЦК України, як і відсутня сама заява сторони відповідача про зменшення суми боргу саме з цих підстав. Вимога відповідача [PERSON] про стягнення з нього коштів у розмірі сплаченої суми за договором про відступлення права вимоги не ґрунтується на діючому законодавстві. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд виходить з того, що оскільки зобов"язання за основним договором не виконано, заборгованість за кредитним договором та процентами за користування кредитом не погашена, то відповідно дана заборгованість має бути стягнута з боржника та поручителя як солідарних боржників, бо така вимога позивача є підставна і ґрунтується на вимогах Закону. У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Разом з тим, солідарне стягнення суми судових витрат, як про це просить позивач, законом не передбачено, тому вони стягуються з відповідачів на користь позивача порівну. На підставі наведеного, ст.ст.526, 543, 572, 575, 589, 1054 ЦК України,

Outcome: approved