Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, за наступними підставами. 13.05.2020 року між позивачкою та відповідачем укладено Договір позики №6316244, відповідно до умов якого Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 3900,00 гривень на погоджений умовами Договору строк - 14 днів, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) - 1,6% в день від суми позики. Однак, позивачка вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача. Так, позивачка вказує, що фактично відповідач при наданні кредитних коштів не ознайомлює позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивачці не були надані Правила надання грошових коштів у позику, а на сайті відповідача вона їх не знайшла через необізнаність.Також позивачка зазначає, що їй відповідачем не була надана ця інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, вона, здійснюючи оформлення кредиту через інтеренет, за 15-хвилинний проміжок часу не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті укладання даної угоди. Крім того,позивачка вважає, що підписання договору між нею та відповідачем відбулося з порушенням вимог Закону України «Про електронну комерцію».Таким чином, позивачка вважає, що відповідач фактично надав їй позику шляхом безготівкового переказу, не на підставі договору, чим було порушено ч.І ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також позивачка вказує на невідповідність встановленої процентної ставки за порушення строків повернення кредитних коштів вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановленої у договорі згоди на обробку персональних даних - вимогам Закону України «Про захист персональних даних. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним Кредитний договір №6316244 від 13.05.2020 року. Представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якій відповідачем позов не визнано з наступних підстав. Так, дійсно 13 травня 2020 року між позивачкою та відповідачем було укладено Договір позики № 6316244, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати Позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 3 900,00 гривень на визначений строк, а Позичальник зобов`язувався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики.Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», у сторін такого Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір було укладено згідно з положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. До моменту укладення Договору Позичальнику надавалася можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайті Товариства. 13 травня 2020 року Позичальником було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. Позичальник на момент укладення Договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та в подальшому прийняв надані Товариством грошові кошти. Тобто, Договір був укладений і підписаний сторонами у відповідності з умовами Закону. При цьому, Позивач через особистий кабінет на веб-сайті Товариства подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики шляхом натискання кнопки «Згоден», після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження укладення Договору. Договір містить персональні дані Позивача, зокрема його ПІБ, номер картки платника податків, контактний номер телефону, які відповідають відомостям, які містяться в позовній заяві самого Позивача. Таким чином, без використання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету Договір між Позивачем та Товариством не був би укладений. При цьому позивач самостійно визначав для себе необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з Товариством у договірні відносини на умовах, визначених Правилами, а Протягом строку позики у Позичальника жодних застережень та претензій щодо умов позики та її погашення не виникало. Крім того відповідач вважає, що твердження Позивача, про ненадання йому інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є необгрунтованим, оскільки 13 травня 2020 року, до моменту укладення Договору позики № 6316244 Позивачеві було надано паспорт позики тобто інформація, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Щодо вказівки Позивача про порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань, то відповідач вважає це хибним, оскільки, згідно із розрахунку, сума 1 474,20 грн. становить 37,8% від суми виданої позики, а отже, не є непропорційно великою сумою компенсації та ніяк не може перевищувати 50% вартості суми виданої позики, а при належному виконанні договірних зобов`язань підвищення процентної ставки не застосовуються.Крім того, Позивач вказує на нечесну підприємницьку практику з боку Товариства, яка нібито виражена у ненаданні або наданні у нечіткій, незрозумілій або двозначній формі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору щодо укладення Договору. Проте, відповідач вважає, що до підписання договору Позичальнику було надано всі можливості для ознайомлення з умовами договору у вигляді оферти, Правил та розміщення інформації на сайті Товариства. Таким чином, посилання Позивача за щодо ненадання необхідної інформації не відповідає дійсності, оскільки інформація, яка необхідна Клієнту для прийняття ним обгрунтованого та усвідомленого рішення стосовно отримання позики була/є повною, актуальною, безоплатною, та доступною для ознайомлення, містила всі необхідні відомості, що передбачені чинним законодавством. Враховуючи викладене, сторона відповідача вважає позов необгрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає. Позивачка надала на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, зазначивши, що наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідач до судового засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити з огляду на заперечення, викладені у відзиві. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 13.05.2020 року між позивачкою та відповідачем укладено Договір позики №6316244, відповідно до умов якого Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 3900,00 гривень на погоджений умовами Договору строк - 14 днів, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) - 1,6% в день від суми позики. Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», у сторін такого Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Проте, позивачка вказує, що фактично відповідач при наданні кредитних коштів не ознайомлює позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивачці не були надані Правила надання грошових коштів у позику, а на сайті відповідача вона їх не знайшла через необізнаність. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавия; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між; зобов`язаннями споживача', г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; й) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що зазначена інформація, як і Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщена і є у вільному доступі на офіційному сайті відповідача - https://mycredit.ua/ru/. Ліцуензія відповідача на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг також є у вільному доступі на офіційному сайті НБУ https://kis.bank.gov.ua/. Таким чином, до моменту укладення Договору Позичальник мав ніяким чином не обмежену можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайті Товариства, а також з іншою, передбаченою законодавством інформацією. Посилання позивачки на те, що вона не змогла знайти зазначені відомості через свою необізнаність, не є підставою вважати, що відповідачем така інформація надана не була або була неналежною для інформування позичальника. Крім того, згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»: Фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: І) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Також згідно ч.3 та ч. 4 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Щодо ознайомлення позивачки з усією цією інформацією та умовами надання кредиту, то судом з поданих письмових доказів встановлено, що позивачка через особистий кабінет на веб-сайті Товариства подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики шляхом натискання кнопки «Згоден», після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано позивачкою для підтвердження укладення Договору. Тобто, позивачкою було проведено певну послідовність дій на підтвердження її згоди з умовами кредитування, розуміння суті наданої послуги та згоди на отримання кредитних коштів від відповідача. Безпідставними також є посилання позивачки на те, що вона за 15 хвилин не мала можливості усвідомити в повній мірі ризики, пов`язані з отриманням кредиту, оскільки ані в умовах договору, ані на офіційному сайті відповідача немає застережень щодо обмеження часу на ознайомлення Позичальника з умовами надання кредиту чи з іншою інформацією, передбаченою для ознайомлення законодавством України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з посилань самої позивачки, підписання нею оспорюваного договору здійснено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Також цілком математично обгрунтованим є зазначення у відзиві про те, що згідно із розрахунку, сума 1 474,20 грн. становить 37,8% від суми виданої позики, а отже, не є непропорційно великою сумою компенсації та ніяк не може перевищувати 50% вартості суми виданої позики, а при належному виконанні договірних зобов`язань підвищення процентної ставки не застосовуються. Враховуючи наведене, судом не вбачається порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення оспорюваного Договору. При цьому, встановлено, що кошти були перерахзовані на вказаний позивачкою рахунок і позивачка не заперечує їх отримання саме у зазначеній в договорі сумі. Крім того, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб 'єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб 'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки; У відповідності до ст.32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так відповідно до ст.11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п. б ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим відповідно абзацу 5,11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних та відкликати згоду на обробку персональних даних. Так, вбачається, що позивачкою було надано відповідачеві згоду на використання її персональних даних, при цьому жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем ці дані використані незаконно, або щодо відсутності права позивачки на відкликання цієї згоди позивачкою надано не було. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не було достатньо підтверджено належними та допустимими доказами обгрунтування викладених нею позовних вимог, тому підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, судом не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed