Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

3 вересня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що з 1 грудня 2010 року по 4 червня 2015 року вона працювала у ПрАТ «Азовелектросталь». 4 червня 2015 року вона звільнилась за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. На день звільнення підприємство мало перед нею заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по 4 червня 2015 року, але розрахунок при звільненні з нею не був проведений. Посилаючись на діюче законодавство, просила суд стягнути з ПрАТ «Азовелектросталь» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19164,19 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію несвоєчасно виплачену заробітну плату за період затримки з жовтня 2014 року по червень 2015 року та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування моральної шкоди посилалася на те, що відповідачем були грубо порушені її трудові права, що призвело до нервових страждань, необхідності пошуку інших доходів, з метою забезпечення її життєвих потреб. Під час судового розгляду справи, позивачка залишила без розгляду позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідач 29.09.2015 року сплатив їй борг по заробітній платі. У судове засідання позивачка не з"явилась, в письмовій заяві позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків їх виплати та моральною шкоди в сумі 5000 гривень підтримала та просила їх задовольнити, а також розглядати справу без її участі. Представник відповідача Солошенко О.М., діюча на підставі довіреності, до суду не прибула, про причини неприбуття не повідомила. Надала суду письмові заперечення в яких зазначила, що позов визнає частково, а саме зазначила, що підприємство дійсно мало борг перед позивачкою по заробітній платі, однак станом на 29.09.2015 року заборгованість була повністю сплачена, решту позовних вимог не визнає в зв'язку з недоведеністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КзПП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], у період з 1 грудня 2010 року по 4 червня 2015 року працювала у ПрАТ «Азовелектросталь» на посаді інженера-конструктора 1-ої категорії. Наказом № 127 від 4 червня 2015 року була звільнена за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш» на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки ПрАТ «Азовелектросталь» за № 1305 від 12.10.2015 року, заборгованість перед позивачкою по заробітній платі сплачена останній платіжним дорученням № 403,404 від 25.09.2015 року в сумі 5749,26 гривень, платіжним дорученням №20 від 28.09.2015 року в сумі 4024,48 гривень та платіжним дорученням № 14 від 29.09.2015 року в сумі 9390,45 гривень. Факт повної сплати належної позивачці при звільненні суми в розмірі 19164 гривні 19 копійок, 29 вересня 2015 року не оспорюється і позивачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому суд виходить з того, що, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату, оскільки ст. 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Вирішуючи спір в цій частині, суд також керується нормами ст.ст. 83, 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 1, 15, 21 Закону України «Про оплату праці», щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення працівника. Така ж позиція викладена в Ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України за № 6-4379св10 від 23.02.2011 року. Позиція Верховного Суду України, щодо обов'язку роботодавця, виплачувати заборгованість із заробітної плати звільненому працівнику, незалежно від прохання працівника про вказану виплату також викладена в Постановах за № 6-116цс15 від 24.06.2015 року, № 6-165цс15 від 10.04.2015 року, № 6-159цс13 від 22.01.2014 року, № 6-15цс13 від 27.03.2013 року. Таким чином, вважаючи обґрунтованою вимогу позивачки [PERSON], щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд вирішує питання про розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді Так, згідно наданої довідки відповідача за № 2355 від 17.09.2015 року, середньоденна заробітна плата працівника [PERSON] складає 142,86 гривень, що відповідає передбаченому п.5 Порядку та заперечувалось позивачем. Позивачка була звільнена 4 червня 2015 року, але розрахунок з нею проведено повністю лише 29 вересня 2015 року. Отже середній заробіток розраховуватиметься починаючи з 4 червня 2015 року по день здійснення фактичної виплати -29 вересня 2015 року, тобто по 28 вересня 2015 року, включно. Як вбачається з графіку робочого часу для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) норма тривалості робочого часу позивачки, відповідає сорокагодинному робочому тижню. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09 вересня 2014 року «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік», норма тривалості робочого часу в днях при сорокагодинному робочому тижню становить: з 04 по 30 червня 2015 року -18 робочих днів, у липні 2015 року - 23 робочих дня, в серпні 2015 року - 20 робочих днів, з 01 по 28 вересня 2015 року - 20 робочих днів. Загалом з 04 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року норма тривалості робочого часу в робочих днях становить - 81 день. Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні з 04 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року включає 81 день. Отже середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 81х 142,86 гнр. = 11 571,66 гривень. Доказів, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суду не надано. Законних підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки спір щодо розміру заборгованості по заробітній платі між сторонами відсутній. Отже, в сенсі викладених обставин та наведених норм суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 11571,66 гривні, з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків і зборів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника. Щодо вимого позивачки про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, суд виходить з наступного. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), згідно якого компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Згідно з розрахунковим листом працівника [PERSON] за серпень 2015 року, відповідачем нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату позивачці в сумі 3074 гривні, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Розрахунок компенсаціє здійснено відповідно з Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, з вказаним розміром компенсації позивачка погодилась, тому сума 3074 гривні підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування в сумі 500 грн. Крім того, у відповідності до положень ст.ст.79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача ПрАТ «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі ст. ст. 47, 115, 116,117 КЗпП України,

Outcome: partial