Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з Донецького національного медичного університетуна її користь заборгованості із невиплаченої заробітної плати з 16.12.2019 року у розмірі 25 999,57 грн.; 16 344,90 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі; 20 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 08.08.2019 у справі №404/3004/18 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Донецького національного медичного університету, поновлено [PERSON] на роботі в Донецькому національному медичному університеті на посаді провідного фахівця Міжнародного навчального центру з 20.04.2018, стягнуто з ДНМУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55 134,84 грн. На виконання вказаної постанови видано виконавчий лист, який 18.09.2019 було надіслано до Донецького національного медичного університету та втрачений ним. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 задоволено заяву [PERSON] про видачу дублікату виконавчого листа. На виконання вказаної ухвали Кіровським районним судом м. Кіровограда видано дублікат виконавчого листа від 08.08.2019 №404/3004/18 про стягнення з Донецького національного медичного університету на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 55 134,84 грн., який надіслано до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків). Наказом ДНМУ від 16.12.2019 №12/16/7-п поновлено її на посаді з 20.04.2018. Розмір середньоденного заробітку [PERSON] встановлений постановою Кропивницького апеляційного суду від 08.08.2019 року у справі №404/3004/18 та становить 181,61 грн. за день. Період невиконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі становить з 09.08.2019 по 16.12.2019, тобто із затримкою у 90 робочих днів. Враховуючи вищевикладене, загальний розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] становить 16 344,90 грн. (181,61 х 90 = 16 344,90). За період невиконання відповідачем рішення Кропивницького апеляційного суду від 08.08.2019 про поновлення її на роботі, вимушена була змінити звичний уклад життя; знаходячись у працездатному віці, у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем, не мала змоги приносити користь суспільству, відчувала постійне психоемоційне навантаження через відсутність можливості задоволення власних потреб та потреб членів моєї сім`ї, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування заподіяної моральної шкоди у зв`язку з затримкою виконання рішення суду оцінює у розмірі 5 000,00 грн. Наказом ДНМУ від 16.12.2019 №12/16/7-п її поновлено на посаді провідного фахівця міжнародного навчального центру з 20.04.2018 та зобов`язано головного бухгалтера [PERSON] виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55 134,84 грн. Вказу, що на час звернення до суду рішення Кропивницького апеляційного суду від 08.08.2019 в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати відповідачем не виконано. З наказом ДНМУ від 16.12.2019 року ознайомлена 29.01.2020, цього ж дня приступила до виконання посадових обов`язків. Посилаючись на те, що в наказі ДНМУ від 16.12.2019 «Про поновлення на роботі [PERSON] » за нею не визначено фактичного місця розташування її робочого місця (кабінет, стіл, стілець), адміністрацією Міжнародного навчального центру ДНМУ їй не надано, свій робочий час вимушена проводити в коридорі ДНМУ у м. Кропивницький. Заробітна плата з 16.12.2019 року їй не нараховується та не виплачується, трудова книжка із записом про поновлення на роботі не оформлена. В наказі про поновлення її на роботі не вказано розмір заробітної плати. До незаконного звільнення з роботи отримувала мінімальну заробітну плату, що підтверджується судовими рішеннями у справі №404/3004/18. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. З 16.12.2019 по 31.12.2019 за 12 робочих днів відповідач заборгував 2 384,57 грн. (4173 : 21 х 12 = 2 384,57). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні. За січень, лютий, березень, квітень та травень відповідач не виплатив їй 23 615,00 грн. (4 723,00 х 5 = 23 615,00). Загальний розмір боргу становить 25 999,57 грн. (2 384,57 + 23 615,00 = 25 999,57). Внаслідок порушення відповідачем її законних прав, а саме невиплата заробітної плати, тобто порушення конституційного права на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для неї уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися .в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Крім того, понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім і та принизило її. Розмір заподіяної їй моральної шкоди у зв`язку з невиплатою заробітної плати з 16.12.2019 оцінює у 15 000,00 грн. Загальний розмір заподіяної їй моральної шкоди становить 20 000,00 грн. (5 000,00 + 15 000,00 - 20 000,00). Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.06.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні /а.с. 34-35/. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, його представник до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належно, правомподачі відзиву на позов не скористався /а.с. 55, 56/. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє частково, із наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.04.2019 року - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до Донецького національного медичного університету - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 04/19/1-3 від 13.04.2018 року «Про припинення трудового договору». Поновлено [PERSON] на роботі в Донецькому національному медичному університеті на посаді провідного фахівця Міжнародного навчального центру з 20.04.2018 року. Стягнуто з Донецького національного медичного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55134 ( п`ятдесят п`ять тисяч сто тридцять чотири) грн.. 84 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Донецького національного медичного університету судовий збір в дохід держави в розмірі - 1256,14 грн. /а.с. 10-16/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 задоволено заяву [PERSON] про видачу дублікату виконавчого листа. Видано дублікат виконавчого листа за постановою Кропивницького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року по справі № 404/3004/18 за позовом [PERSON] до Донецького національного медичного університету про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати /а.с. 17/. Наказом №12/16/7/п від 16.12.2019 року в.о. ректора, професора Донецького національного медичного університету Герасименко О.І. «Про поновлення на роботі [PERSON] » скасовано наказ Донецького національного медичного університету № 04/19/1-3 від 13.04.2018 року «Про припинення трудового договору» з [PERSON] , провідним фахівцем міжнародного навчального центру на ставку, в зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді провідного фахівця міжнародного навчального центру на ставку Донецького національного медичного університету з 20.04.2018 року. Головному бухгалтеру [PERSON] виплатити [PERSON] на зазначений нею картковий рахунок, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55134,84 грн. При виплаті утримати податки та інші обов`язкові платежі. Заступнику ректору з кадрової роботи та режиму [PERSON] , після надання [PERSON] трудової книжки до відділу кадрів, внести запис про поновлення на роботі. Завідувачу підготовчого відділення для іноземних студентів [PERSON] скласти скоригований табель використання робочого часу за період з 20.04.2018 року по 08.08.2019 року /а.с. 18/. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки, зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття "затримка", як "зволікання", "проволока", за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов' язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. В пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Так, 08 серпня 2019 року апеляційною інстанцією проголошено вступну та резолютивну частину постанови, якою позивача поновлено на роботі в Донецькому національному медичному університеті на посаді провідного фахівця Міжнародного навчального центру з 20.04.2018 року. Однак, позивач поновлена на роботі наказом від 16 грудня 2019 року, з яким 29 січня 2020 року її було ознайомлено, що є порушенням вищезгаданих правових норм. Отже, суд приходить до висновку, що саме з вини Донецького національного медичного університету відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді провідного фахівця Міжнародного навчального центру, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у поновленні на роботі. При цьому, при стягненні середнього заробітку, суд приходить до наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року (а.с. 10-16) на підставі розрахунку відповідача встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить- 181,61 грн. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У позовній заяві [PERSON] надала власний розрахунок часу затримки у поновленні на роботі, а саме з 09.08.2019 року по 16.12.2019 року. В цей період було всього 90 робочих днів. За вищезазначений період: 90 днів х 181,61 грн. = 16 344,90 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Суд погоджується із даним розрахунком, тому розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 09.08.2019 року по 16.12.2019 року, що підлягає стягненню судом складає 16 344,90 грн.( 181,61 грн./розмір середньоденного заробітку/ х 90 днів /кількість робочих днів затримки/), а відтак вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідач власного розрахунку до суду не надав. Крім того, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. З`ясовано, що за період з 16.12.2019 року заробітна плата позивачу не нараховується та не виплачується, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу за даними персоніфікованого обліку УПФУ в м. Кіровограді /а.с.28/, які суд вважає офіційними та бере за основу. 17.02.2020 року позивач зверталась із заявами, доповідними записками до головного бухгалтера, ректора Донецького національного медичного університету щодо розміру її посадового окладу згідно розряду та тарифної сітки, щодо невиконання наказу, але відповіді нею не отримано та 09.03. 2020 року до Управління держпраці у Кіровоградській області, Головного управління держпраці у Донецькій області щодо вжиття належних заходів реагування та виплати заборгованості по заробітній платі, яким рекомендовано їй вирішити питання в порядку, визначеному ст..ст. 221, 232, 233 КЗпП України та ст..ст. 4, 19 ЦПК України /а.с. 20, 21, 22, 23, 29, 30, 31/. Згідно ст.. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Як вбачається із рішення у справі №404/3004/18 (2/404/2323/18) позивач до звільненняз роботи отримувала мінімальну заробітну плату. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. З 16.12.2019 по 31.12.2019 за 12 робочих днів відповідач заборгував позивачу 2 384,57 грн. (4173 : 21 х 12 = 2 384,57). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні. За січень, лютий, березень, квітень та травень відповідач не виплатив позивачу 23 615,00 грн. (4 723,00 х 5 = 23 615,00). Загальний розмір боргу становить 25 999,57 грн. (2 384,57 + 23 615,00 = 25 999,57). Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача до Донецького національного медичного університету в частині стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати з 16.12.2019 року в розмірі 25 999,57 грн., який не спростований відповідачем, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Факт спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті затримки виконання рішення про поновлення її на роботі, не виплати заробітної плати знайшли підтвердження при розгляді справи по суті, а тому виходячи з дійсних обставин справи та наслідків, що наступили для позивача в результаті повторного порушення її трудових прав, що викликало зміни в її звичайному ритмі життя та певні душевні хвилювання, виходячи з характеру моральних страждань позивача, істотності вимушених змін у житті, значної тривалості негативних наслідків, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, тобто позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача - 1 681,60 грн. (840,80 грн. х 2) судового збору на користь держави. та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial