Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

06.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства"Донецька залізниця" в якому просить стягнути на його користь вихідну допомогу в розмірі 9439,20 гривень та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 01 липня 2017 року і по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденного заробітку 125,45 гривень. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача Державного підприємства «Донецька залізниця»», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду, у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, і судом було прийняте рішення справу розглянути без його участі в заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши заяву позивача та дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно трудової книжки,, позивач з 07 жовтня 2005 року по 30 червня 2017 рокупрацював у Дебальцевському загоні воєнізованої охорони державного підприємства «Донецька залізниця» на посаді стрільця, старшого стрільця, начальника Дебальцівської стрілкової команди(а.с.4-5). З лютого 2016 року відповідач, в порушення вимог ст.115 КЗпП України, припинив виплачувати позивачу заробітну плату. Відповідно до наказу № 35/НОР-ос від 30.06.2017 року, виданого начальником Дебальцевського загону воєнізованої охорони, позивач звільнився з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (ст.38 КЗпП)(а.с.6). Згідно довідки про заробітну плату від 18.08.2017 року, видану начальником Дебальцевського загону воєнізованої охорони, станом на 30 червня 2017 року (день його звільнення) розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з лютого 2016 року по 30 червня 2017 року складав 29170,88 грн.(а.с.9). Згідно із ст. 44 КЗпП України, при порушенні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до довідки відповідача розмір його середньомісячного заробітку складає 3146,40 грн. Таким чином, при звільненні з роботи він мав отримати від відповідача вихідну допомогу у розмірі 9439,20 грн. (3146,40 грн. х3)(а.с.7). Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідач не провів з ним повний розрахунок до теперішнього часу, а тому у відповідності до ст.117 КЗпП України з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 липня 2017 року і по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру його середньоденного заробітку 125,45 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Дебальцевським загоном воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця» з 07 жовтня 2005 року по 30 червня 2017 року, де працював на посаді стрільця, старшого стрільця, начальником Дебальцівської стрілкової команди, Наказом № 35/НОР-ос від 30.06.2017 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Дані обставини встановлені на підставі записів у трудовій книжки на імя [PERSON] (а.с.4-5), копії наказу (розпорядження) № 35/НОР-ос від 30.06.2017 року (а.с.6). За вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На день звільнення [PERSON] належала до сплати від ДП «Донецька залізниця» заробітна плата за період з лютого 2016 року по червень 2017 року у розмірі 29170,88 грн. (копія довідки відповідача від 18.08.2017 року № 183 а.с.9) Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Трудовий договір між сторонами було припинено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а отже у відповідності до ст. 44 КЗпП України відповідач має виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно із довідкою відповідача від 18.08.2017 року № 183 (а.с.9) середньомісячна заробітна плата позивача складає 3146,40 грн. Розмір вихідної допомоги має дорівнювати3146,40 грн. х 3 міс. = 9439,20 грн. Тож, в частині вимог стягнення вихідної допомоги позов підлягає задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 9439,20 грн. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обовязковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Указом Президента України «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. Судом встановлено, що Державне підприємство «Донецька залізниця» зареєстровано за адресою: 83000, Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, тобто на території, тимчасово непідконтрольній владі. Згіднозі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно, частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди,що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція викладена в постановах ВСУ 6-2159цс15; 6-364цс16; 6-365цс16). Загальновідомим фактом, який не потребує доказування є те, що терористичні акти, диверсії, захоплення будівель і споруд, захоплення заручників, блокування і пошкодження обєктів транспортної системи, відсутність ефективного контролю органів державної влади України внаселеному пункті - м. Донецьк Донецької області, де знаходиться підприємство відповідача, з липня 2014 року і до теперішнього часу унеможливлюють виконання зобовязань, зокрема, розрахунки по оплаті праці. З огляду на наведене, суд дійшов висновку провідсутністьвини відповідача у затримці виплати належних сум при звільнені у звязку із обставинами непереборної сили, що обєктивно унеможливлювали виконання зобовязань, передбачених умовами договору обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Так як підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, на території, тимчасово непідконтрольній владі, про що свідчить витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то затримка виплатиналежних позивачеві сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Таким чином, оскільки не доведено вини підприємства в затримці виплат позивачу належних при звільненні сум, то і відсутні передбачені трудовим законодавством підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial