Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

У червні 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Позивач вказує, що з вини відповідача, який керував автомобілем [NUMBER], 23.09.2013 о 17 год. 35 хв. по вул. Грушевського сталося ДТП, в якому було пошкоджено автомобіль [NUMBER], яким керував позивач. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно Звіту вартості матеріального збитку № 39/10/13 від 30.10.2013 вартість матеріальних збитків, заподіяних позивачу становить 19 456.60 грн., вартість проведення експертної оцінки складає 400 грн. Посилаючись на те, що Відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, позивач просить позов задовольнити, яким стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 19 456.60 грн., витрати за проведення експертної оцінки 400 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивач надав до суду заяву, я якій просив позов задовольнити та провести заочний розгляд справи без участі відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Суд вивчивши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON]. 23.09.2013 року о 17 год. 35 хв. в м. Києві на вул. Грушевського, керуючи автомобілем марки «SAAB», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ford», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] (водій [PERSON] Постановою Печерського районного суду м. Києва від 24.10.2013 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Відповідно до ст. 386 ч.2 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно звіту № 39/10/13 від 30.10.2013 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу, вартість матеріального збитку, заподіяну власнику транспортного засобу «FORD» державний номер [NUMBER], внаслідок дорожньо-транспортної пригоди склала 19 456.60 грн. (а.с. 14-28). Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги викладені обставини, наданий позивачем звіт № 39/10/13 від 30.10.2013 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу власнику транспортного засобу «FORD» державний номер [NUMBER] відображає в повній мірі вартість завданих позивачу матеріальних збитків на суму 19 456.60 грн. При цьому підлягають стягненню з відповідача витрати за проведення експертного дослідження на суму 400 грн. З огляду на викладеене, підлягає стягненню з Відповідача на користь позивача матеріальна шкода на суму 19 456.60 грн. та витрати, пов'язані з визначенням вартості матеріального збитку на суму 400 грн. При цьому, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди також підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п. 5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що внаслідок ДТП залишився на зимові свята без автомобіля та не зміг здійснити заплановану поїздку до Карпат, таким чином свята було зіпсовано, родина позивача перебувала пригніченому настрої, а позивач зазнав душевних страждань внаслідок тривалої неможливості корстуватись своїм автомобілем, внаслідок чого порушився звичайний життєвий уклад для позивача та її сім"ї. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим позивач у справі не надав суду жодних належних та допустимих письмових доказів завдання йому моральної шкоди, тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково у сумі 3000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial