Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту - приналежності його до національності - німець. Заяву мотивував тим, що народився [INFO] про що був вчинений актовий запис та видано свідоцтво про народження, в яких його батьками зазначені українці: [PERSON] та [PERSON] . Проте батько згідно зі свідоцтвом про своє народження мав батька [PERSON] за національністю - німець. Тому вважав, що від свого діда через батька отримав національність німець. Фактично члени родини за етнічним походженням є німці і в сім`ї зберігають таке походження та традиції. Тому просив встановити факт приналежності до національності «німець» та доповнити актовий запис про народження, записом про цю національність. Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року до участі в справі було залучено в якості заінтересованої особи - батька заявника [PERSON] , який подав заяву із підтвердженням того, що його батько - [PERSON] за національністю був німець, про що зазначено в свідоцтві про його народження. Цю національність він отримав від батька, але через те, що він народився в Радянському Союзі після закінчення Другої світової війни і відношення до Німеччини й до осіб німецької національності в суспільстві було недоброзичливими, тому в подальших документах його національність зазначалася як українець. В судове засідання заявник не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги просив задовольнити. Заінтересована особа - [PERSON] , до судового засідання також не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву з проханням здійснити розгляд справи без його участі, проти заяви не заперечував. Представник іншої заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, заперечень проти заяви не подав. Суд, вважаючи можливим розглянути справу без участі учасників розгляду, дослідивши матеріали провадження, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , народився [INFO] , в м. Миколаєві, про що 12 січня 1984 року виконавчим комітетом Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області було вчинено актову запис № 2, у якому зазначено національність батьків: батько [PERSON] - «українець», мати - « [PERSON] » - «українка». Цим же органом йому було оформлено і видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . При цьому, відповідно до свідоцтва про народження батька заявника [PERSON] , серії [NUMBER] , його батьком був [PERSON] по національності - «німець». З метою збереження етнічного походження відповідно до положень Закону України «Про національні меншини, згідно якого особа має право внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до німецької національності, заявник бажає внести доповнення до актового запису про його народження записом національності «німець». Однак у нього з відсутні підтвержуючі документи, в яких записано про те, що його батько є німцем, що унеможливлює внесення відповідного доповнення до актового запису. Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану від 01 липня 2010 року № 2398-VI (далі - Закон № 2398). Згідно зі статтею 2 Закону № 2398, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Частиною першою статті 6 Закону № 2398 закріплено, що відділи державної реєстрації актів цивільного стану, зокрема, проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Відповідно до статті 9 Закону № 2398 державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Відповідно до частини 3 статті 9 цього ж Закону актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Згідно частини 1 статті 22 Закону № 2398, внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Частиною 5 статті 9 Закону № 2398 установлено, що правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються Міністерством юстиції України. Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджено наказом Міністерства юстиції України № 96/5 від 12 січня 2011 року, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793 (надалі за текстом - "Правила"). Пунктом 1.1. Правил визначено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. Згідно підпункту 2.13.3 пункту 2.13 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного, міжрайонного управління юстиції або дипломатичного представництва чи консульської установи України. Підпунктом 2.13.12 пункту 2.13 Правил, яким визначаються підстави для внесення змін в актові записи цивільного стану, зокрема передбачено, що таке внесення можливе також і в інших окремих випадках, якщо це не суперечить чинному законодавству України. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так, ч. 1 ст. 315 ЦПК України, передбачено перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути встановлені у судовому порядку. В той же час, цей перелік не є вичерпний. В судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Згідно зі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09 грудня 1997 «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» визначено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в зазначеній Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Відповідно до статті 300 ЦК України, фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Проте цей Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Отже, враховуючи, що відповідними документами підтверджений той факт, що дід та батько заявника мають відношення до німецької національності, то зважаючи на передбачене ст. 11 Закону України «Про національні меншини» право вільно обирати і відновлювати національність, яке залежить від волевиявлення особи і не пов`язане з обов`язковою вимогою перебування обох батьків цієї особи у одній національності, можна вважати наявними достатніх підстав для встановлення факту приналежності заяви теж до німецької національності. Зміни у законодавстві України не дають можливості йому вирішити це питання в інший, передбачений чинним законодавством спосіб, окрім, як в порядку, визначеному ч.2 ст. 315 ЦПК України, шляхом встановлення цього юридичного факту, який має для нього юридичне значення у виді пільг чи преференцій під час відвідування, проживання чи виїзд до Федеративної Республіки Німеччина. За викладеного,

Outcome: approved