Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом та зобов'язання повернути майно, мотивуючи свої вимоги тим, що протягом останніх 8 років проживала з чоловіком [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті чоловіка його мати [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою. Нею було змінено пароль сигналізації квартири, з квартири зникли 7 ваз, документи та грошові кошти в сумі 23000 грн. та 20000 доларів США. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS], належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 05.02.2002 року. З липня 2005 року в вказаній квартирі було дозволено проживати її сину [PERSON] як члену своєї сім'ї без укладання договору найму. Тимчасове проживання відповідачки [PERSON] в квартирі було обумовлено до моменту переїзду в інше помешкання. Після смерті сина [PERSON] відповідачка [PERSON] перешкоджає вселенню позивачки в квартиру. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримали та просили його задовольнити з урахуванням внесених уточнень. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення первісного позову заперечили в повному обсязі та просили зустрічний позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. З вказаною нормою кореспондуються положення ст. 358 ЦК України, ст. 150 ЖК України. Власник майна відповідно до ст.ст. 317, 319, 325, 383 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Судом встановлено, що 03.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві між позивачкою за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. З 2013 року [PERSON] проживала з чоловіком [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 05.02.2002 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно довідки Ф № 3 від 20.08.2015 року виданої ТОВ «Новобудова» ЖЕД № 1 в кв. [ADDRESS], зареєстрована лише [PERSON] Позивачка за первісним позовом не є власником спірної квартири, ніколи не була в ній зареєстрована. Всі комунальні платежі сплачуються [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій про оплату. Письмової згоди [PERSON] на вселення [PERSON] не надавала. Покази [PERSON] про наявність договірних правовідносин між її померлим чоловіком [PERSON] та відповідачкою [PERSON] про найм квартири не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. В силу ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. Відповідно до статті 169 цього ж Кодексу у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 98 ЖК України передбачає, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, іншихосіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є, однак як встановлено в судовому засіданні та підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру померлий [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS], а проживав там як член сім"ї власника. Крім того [PERSON] не давала письмової згоди на проживання [PERSON] у спірній квартирі. 10 вересня 2015 року [PERSON] направила вимогу відповідача про звільнення квартири [ADDRESS]. Крім того в судовому засіданні встановлено, що позивачці за первісним позовом на праві власності належить квартира [ADDRESS] в якій остання зареєстрована. Не знайшов підтвердження факт здійснення перешкод відповідачкою [PERSON] в користуванні спірною квартирою позивачці [PERSON], оскільки як встановлено в судовому засіданні, остання змінивши замки вхідних дверей проживає в спірній квартирі одноособово. Позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання повернути документи, діамант, декоративні вази, колекційні монети, ключі та грошові кошти не можуть бути задоволенні, оскільки не надано доказів наявності даного майна у квартирі чи належності його на праві власності позивача. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази на підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом та зобов'язання повернути майно, слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення задовольнити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved