Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.07.2016 р. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] вони перебувають в шлюбі з 06 червня 2003 р. Мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO], який постійно проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач надає в добровільному порядку незначну суму в розмірі 600 грн. на утримання дитини, але цієї суми не достатньо для 12-річного хлопчика, адже незважаючи на постійне зростання цін на продукти харчування, потрібно подбати про харчування дитини в школі, платні додаткові зайняття в т.ч. спортивні, відпочинок та літнє оздоровлення, тож надана відповідачем сума не відповідає потребам дитини. Позивач зазначає, що відповідач отримує цільовим призначенням 400 грн. на утримання дитини, як непрацюючий пенсіонер. Крім того, він має крім своєї пенсії ще й інші доходи, здаючи в оренду однокімнатну квартиру, що належить їхній родині, а кошти від оренди бере собі. Позивач вказує, що в добровільному порядку домовитися з відповідачем щодо надання матеріальної допомоги на утримання сина неможливо, тому вона змушена звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві, та просила задовольнити. Пояснила суду, що відповідач надає кошти на утримання їхнього неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], в незначному розмірі в сумі 600 грн., яких не вистачає, оскільки витрати на дитину щомісячно становлять приблизно 3000 грн. В добровільному порядку про сплату аліментів з відповідачем домовитися не вдалося. Також зазначила, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач крім пенсії, отримує дохід від оренди квартири та є приватним пілотом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснивши, що у нього з позивачем [PERSON] є спільний син, [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю. Він не погоджується з розміром аліментів, які хоче щомісячно стягувати на свою користь позивач, оскільки він є військовим пенсіонером та отримує пенсію, розмір якої складає лише 3429,25 грн., якої не вистачає йому самому на здійснення особистого утримання. Має хворобливий стан, а саме захворювання: остеохондроз, хронічний радикуліт, що вимагає систематичних витрат на лікування. Визнає, що зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання своєї дитини та не має наміру від нього ухилятися, погоджуючись сплачувати аліменти на утримання їхнього сина у розмірі 600 грн. щомісячно до повноліття дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача та пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2003 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 р. було розірвано. Сторони мають спільну дитину - сина, [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 14 травня 2004 р., батьком [PERSON] є відповідач - [PERSON]. Позивач посилається на ті обставини, що неповнолітній син, [PERSON], проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач надає в добровільному порядку кошти на утримання сина в незначній сумі в розмірі 600 грн., якої не достатньо для дитини, матеріального забезпечення всім необхідним для гідного та здорового життя та виховання. В той же час, відповідач має можливість сплачувати аліменти, отримує пенсію, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, також не має інших стягнень за виконавчими документами. Як визначено ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Підпункт 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, аналізуючи матеріали справи та пояснення позивачки щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітнього сина сторін, враховуючи, те що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі достатньому для створення дитині необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації її життя, всі витрати несе позивачка і не має достатніх коштів для забезпечення потреб дитини з врахуванням: віку дитини, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров'я та відпочинок, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд знаходить обґрунтованими вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання дитини обома батьками. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як випливає зі змісту даної норми нерегулярним доходом вважається дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами. Дохід може бути нерегулярним, у випадку, якщо оплата праці відбувається по завершенні її виконання в частині або повністю. А також якщо виплата заробітної плати провадиться із затримкою на порушення умов трудового законодавства. Мінливим дохід вважається в тому випадку, коли його розмір коливається. В судовому засіданні встановлено, що відповідач частково надає кошти на утримання неповнолітнього сина, є військовим пенсіонером, отримує пенсію, має нерегулярний, мінливий дохід від оренди квартири. В той же час статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як роз'яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей слід враховувати, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси всіх осіб та має брати до уваги інтереси не тільки позивача, але й відповідача. Зважаючи на вищезазначене, з врахуванням всіх наявних в матеріалах справи доказів, враховуючи стан здоров"я та матеріальне становище відповідача, суд вважає, що позов слід задовольнити частково і стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, а відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Outcome: partial