Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням честі та гідності. Обгрунтувала позивач свої вимоги тим, що відповідач 16.06.2014 року зверталася з письмовою заявою до керівника управління МОЗ України в м. Чернігові, вказуючи, що позивач, як медичний працівник не надала медичної допомоги чоловікові, якого побили декілька осіб, у зв'язку з чим просила звільнити позивача з роботи. Також [PERSON] зверталася до Деснянської районної у м. Чернігові ради з приводу невідповідності позивача займаній посаді голови вуличному. 20.06.2014 року відповідач зверталася до начальника Державної екологічної інспекції у Чернігівській області з приводу неправильно облаштованої у дворі позивача зливної ями, а тому вона через неприємний запах не може відчинити вікна у своєму будинку. Вказані дії відповідача спричинили позивачу моральну шкоду, так як носять наклепницький характер, проте позивач має великий стаж роботи, характеризується позитивно. Своїми діями відповідач призвела до втрати позитивної соціальної оцінки позивача серед оточуючих. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач дійсно зверталася до керівництва за місцем роботи позивача, оскільки вона, як медичний працівник, відмовилася надати допомогу її чоловіку, який був побитий і потребував медичної допомоги. Також відповідач зазначила, що дійсно писала заяви з приводу зливної ями, від якої часто у неї в дворі неприємний запах, а також вказувала у заявах про те, що позивач, як голова вуличному, підписувала на приватизацію землі документи без погодження із суміжними землекористувачами. Відповідач вказує, що жодних наклепів на позивача не робила, а зверталася до компетентних органів для перевірки та вирішення конкретних питань, маючи відносно них свою оцінку, в тому числі і діям позивача в конкретних ситуаціях. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач 16.06.2014 року зверталася з письмовою заявою до Управління охорони здоров'я Чернігівської облдержадміністрації, вказуючи, що [PERSON], як медичний працівник не надала медичної допомоги чоловікові, якого побили декілька осіб, у зв'язку з чим просила звільнити позивача з роботи. Також [PERSON] зверталася до Деснянської районної у м. Чернігові ради та до Державної екологічної інспекції у Чернігівській області з приводу неправильно облаштованої у дворі позивача зливної ями, що створює неприємні запахи у її помешканні. У заяві до Деснянської районної у м. Чернігові ради, окрім порушень щодо облаштування зливної ями, [PERSON] також зазначала, що позивач, як голова вуличному, підписувала на приватизацію землі документи без погодження із суміжними землекористувачами і просила перевірити ці питання. Тобто з приводу кожного питання відповідач зверталася до компетентних органів і в її заявах не містяться образливі слова щодо позивача. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім"ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а). поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б). поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в). поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г). поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України „Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України, а також закріплене в ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Таким чином, суд вважає, що звернення відповідача із заявами до компетентних органів щодо перевірки дій позивача не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача та завдає йому моральної шкоди, навпаки, відомості хоча і містять негативну інформацію щодо позивача, проте поширена відповідачем інформація є оціночним судженням відповідача, вжиті відповідачем слова не є брутальними або непристойними, а також не є такими, що принижують честь і гідність позивача. Враховуючи вищевикладене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed