Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

В грудня 2016 р. позивач звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на 1/7 частину квартири [ADDRESS] в м. Позов мотивний тим, що [INFO] року помер чоловік позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/7 частини вищезазначеної квартири. Після смерті чоловіка окрім позивача спадкоємцями цієї спадщини є треті особи : [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як діти. У строк, передбачений законодавством, позивачем було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/7 частину квартири [ADDRESS] в м. Києві.Постановою № 1633/02-31 державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори Пєшкової О.П. від 06.10.2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на документі, який посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначену частину квартири, відсутня державна реєстрація. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представник Київської міської ради будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Суд, заслухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши їх у сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] від [INFO] року. Як вбачається з отриманої з Третьої київської державної нотаріальної контори копії спадкової справи № 134/2016, із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] зверталися [PERSON], як дружина померлого, [PERSON], [PERSON], [PERSON], як діти, якими 23.07.2016 р. була подана заява про прийняття спадщину в порядку спадкування за законом. 06.10.2016 р. постановою державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/7 частину квартири [ADDRESS], оскільки на документі, який посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначену частину квартири, відсутня державна реєстрація. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до частини 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право масності. Відповідно до п. 4. 15, 4.1 8 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296 / 5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз"яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 " Про судову практику у справах про спадкування " зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, позивачка, будучи спадкоємцем першої черги, реалізувала своє право на прийняття спадщини за законом після свого померлого чоловіка [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк та не здійснювала відмову від прийняття спадщини, але, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації на документі , який посвідчує право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS], нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved