Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними дії відповідача з одностороннього блокування належних йому коштів. Стягнути з відповідача на його користь 21996,75грн. належних йому коштів стягнути, проценти за користування коштами за період з 18.06.2015 по 01.11.2016 в сумі 656,90 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 18.06.2015 по 01.11.2016 в сумі 5680,58 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50000 грн. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2016 позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2016 вказане заочне рішення скасовано. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано дії ПАТКБ «Приватбанк» щодо одностороннього блокування належних [PERSON] коштів - неправомірними. Стягнуто з ПАТКБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 21996 (двадцять одна тисяча дев'ятсот дев'яносто шість)грн., 23 коп. належних коштів; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань з 18.06.2015 до 01.12.2015 в розмірі 5680 (п'ять тисяч шістсот вісімдесят)грн., 58 коп. та проценти за користування коштами за період з 18.06.2015 по 01.12.2015 у розмірі 659 (шістсот п'ятдесят дев'ять)грн., 90 коп. Стягнуто з ПАТКБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп. В іншій частині вимог позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його в частині задоволення позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін та стягнути з позивача судові витрати за подання апеляційної скарги. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення в частині прийняте без повного і всебічного та об'єктивного дослідження обставин справи, не надано належної оцінки доказів по справі. Рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи та є помилковими, ґрунтуються на припущеннях, крім того судом взагалі не було встановлено дійсних обставин справи. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач по суті оскаржує рішення лише в частині задоволення позову, тому в іншій частині рішення суду про відмову у задоволенні позову в апеляційному порядку не переглядається. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем факт заблокування відповідачем його картки без повідомлення та надання його згоди на це було доведено. Відповідачем не надано обґрунтування, що свідчать про правомірність та необхідність блокування картки і тому стягненню підлягає сума, що знаходиться на рахунку, проценти і пеня. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Як вбачається з матеріалів справи і судовим розглядом встановлено, що [PERSON] відповідно довідки від 02.12.2015 року (а.с. 3) є користувачем рахунку № [NUMBER] у ПАТ КБ «ПриватБанк». На поточному рахунку, який обслуговується ПАТ КБ "ПриватБанк" у [PERSON] знаходяться грошові кошти в сумі 21996,75 грн. [PERSON] 18.06.2015 року дізнався, що відповідач в односторонньому порядку припинив видачу коштів з його рахунку без належного його повідомлення. Відповідно копії опису вкладення (а.с. 4) позивач звертався з заявою-вимогою до банку про усунення перешкод у користуванні, проте матеріали справи не містять такої заяви і неможливо встановити які вимоги містилися в ній. Крім того, позивачем не надано доказів за яких умов було відкрито рахунок, що утруднило з'ясування обставин щодо спірних правовідносин між сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно п. п. 23, 27 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:"…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…", "…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…". У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій на рахунках. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частинами 1, 3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Пунктом 1.1.3.2.15.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що зупинення здійснення фінансових операцій, відмова від їх проведення або відмова від становлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі розірвання ділових відносин), здійснені відповідно до чинного законодавства України та міжнародних договорів України, внутрішніх документів банку з питань здійснення фінансового моніторингу, виключаючи відповідальність банку та його працівників за невиконання або неналежне виконання відповідних зобов'язань перед клієнтами. Також позивачем належним чином не доведено дотримання порядку звернення до банку із заявою про розблокування і повернення грошових коштів, оскільки користування і виплата грошових коштів по вказаним рахункам не проводиться за заявою, надісланою поштою. Для розблокування рахунку і отримання коштів в даному випадку клієнт зобов'язаний особисто звернутися до відділення банку із заявою про вказане. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 10 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Застосування судом першої інстанції до даних правовідносин ст. 625 ЦК України суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки підстави для застосування даної норми відсутні, тому що застосовується передбачена цією статтею відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а не порушення права користування рахунком. Судовим розглядом встановлено, що порушення прав позивача мало у спосіб «обмеження користування рахунком», а тому саме у спосіб «відновлення права користування» можуть бути поновлені права позивача, а не стягнення суми, оскільки обмеження продовжує існувати. У разі відновлення права користування рахунком позивач не має перешкод у отриманні власних грошей. Стягнення судом грошових коштів з рахунку відповідача, саме рахунку банку є неприпустимим, тому що у разі відновлення права користування позивач отримає сволї кошти. Тоді як банк буде позбавлений можливості відшкодувати свої витрати за рахунок коштів позивача. Судова колегія вважає, що позивач звернувшись з позовом про стягнення коштів з банку обрав не той спосіб захисту, оскільки вважає належним способом «відновлення становища яке існувало до порушення» (п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України). При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів, стягнення грошових коштіввідмовити, як такому що не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно вимог п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи , рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Outcome: partial