Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

29 листопада 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації, про зміну розміру стягуваних аліментів та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 2006 року по 2012 рік вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 24 травня 2008 року в них народився син [PERSON], який проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні. Позивач зазначає, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року, з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON], у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас позивач вказує на те, що відповідно до рішення суду, відповідач сплачує щомісячно аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] у розмірі 497 грн. 50 коп. Посилаючись на те, що відповідач більше двох років, з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина, а також вказуючи на те, що крім зазначеної суми аліментів, яку сплачує відповідач за рішенням суду, іншої допомоги відповідач сину не надає, при цьому, дитина потребує додаткової матеріальної допомоги, а саме матеріальні витрати на: шкільні заходи; фізичний розвиток; їжу; одежу, проїзд у громадському транспорті; ліки; вивчення іноземних мов та занять з репетитором, а також з огляду на те, що відповідач є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю Честь і його дохід залежить від діяльності підприємства, тобто відповідач має нерегулярний мінливий дохід, позивач просить суд змінити розмір стягуваних аліментів та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] у розмірі 1000 грн. щомісячно. Крім цього, у позовній заяві позивач посилається на те, що їх з відповідачем син часто хворіє, на протязі трьох років має діагностований розлад нервової системи, а тому, з метою безпосереднього покращення здоров'я сина, розширення його світогляду, фізичного, духовного та морального розвитку, позивач також просить суд надати дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон України до [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], оскільки відповідач необґрунтовано відмовляється надавати позивачу такий дозвіл. 21 червня 2017 року [PERSON] - представник відповідача [PERSON] подала на адресу суду заперечення проти позову [PERSON], посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість. Водночас представник відповідача вказувала на те, що у відповідача крім сина [PERSON], [INFO], є дочка [PERSON], [INFO], а також зазначила те, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 2015 року. Також представник відповідача заперечувала проти заявлених позивачем вимог щодо звернення позивача до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд сина [PERSON] за кордон України, вказуючи на відсутність доказів на підтвердження матеріального положення позивача, стану здоров'я дитини, а також можливості дитини в період навчального року відлучатися на відпочинок за кордон. У судове засідання 12.07.2017 позивач [PERSON] не зявилася, при цьому 12.07.2017 подала суду заяву, в якій позовні вимоги, з урахуванням уточнених вимог у судовому засіданні 10.07.2017, підтримала в повному обсязі і просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, при цьому представник відповідача [PERSON] 12.07.2017 подала на адресу суду заяву, в якій повідомила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, в частині надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон України до [PERSON] з 01.08.2017 по 30.09.2017. Також просила проводити розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 10.07.2017 надав такі показання: він тривалий час працює в [PERSON] та проживає в місті Варшава, перебуває у шлюбі з позивачем. Посилаючись на високий рівень освіти у [PERSON], свідок пояснив, що вони з позивачем планують забезпечити можливість [PERSON] [PERSON] отримати вищу освіту у [PERSON], у зв'язку з цим дитина відвідує курси польської мови в Україні. Також свідок пояснив, що вони разом з позивачем неодноразово та тривалий час намагалися отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме до [PERSON], але отримували відмову. До того ж свідок повідомив про те, що у Варшаві він орендує двокімнатну квартир, у в нього є робота та стабільний заробіток. Крім цього свідок зазначив, що запланована поїздка до [PERSON] сприятиме розширенню світогляду дитини, буде для дитини відпочинком із сім'єю, а також надасть дитині можливість практикувати польською мовою, беспосередньо перебуваючи у країні [PERSON]. Дослідивши письмові докази у справі, заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], свідка [PERSON], які брали участь у судових засіданнях, суд дійшов такого: Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 11-12). Дитина проживає разом із позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.9, 33). 05 квітня 2016 року позивач [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії I - ФП № 122936 (а.с.10). Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року, з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище - Богданова) [PERSON] на утримання сина [PERSON], у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 січня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідкою про неотримання аліментів Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ЦВ ДВС міста Миколаїв від 21 квітня 2017 року № 01.05./1109 позивач [PERSON], у період з 01.10.2016 по 21.04.2017, не отримує аліменти від відповідача [PERSON] на утримання сина [PERSON] (а.с.69). Розглянувши вимоги позивача [PERSON] в частині зміни розміру стягуваних аліментів, суд встановив таке: У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року № 3 роз'яснено, що відповідно до вимог ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Як вбачається із тексту позовної заяви, а також пояснень позивача [PERSON], остання просить суд змінити розмір аліментів, призначений рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року, а саме з 1/4 частки від всіх видів доходів відповідача [PERSON], але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на тверду грошову суму у розмірі 1000 грн. щомісяця.\~\~ Однак зазначена позовна вимога суперечить ч. 3 ст. 181 СК України, яка передбачає виключно два способи стягнення аліментів: у вигляді частки від доходу особи, з якої стягуються аліменти, та у твердій грошовій сумі, а також суперечить ч.1 ст. 192 СК України, яка регулює тільки збільшення розміру аліментів, який уже визначений за рішенням суду, при цьому вказана норма права ніяким чином не змінює спосіб стягнення аліментів. В даному випадку рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року вже встановлений спосіб стягнення аліментів у вигляді стягнення 1/4 частки з усіх видів доходу відповідача щомісяця, а положення ч.1 ст. 192 СК України у правовідносинах, що склались між сторонами, регулюють розмір дробового значення вже присуджених аліментів в частині їх збільшення або зменшення, а не зміни встановленого способу їх стягнення. Таким чином, в позові і поясненнях позивача мова фактично йде, про зміну порядку стягнення аліментів (з частки від доходу, на тверду грошову суму), а не про збільшення розміру аліментів. Позивач не просить суд збільшити частку стягуваних аліментів у розмірі 1/4, на частку у більшому розмірі, а тому суд не має повноважень вийти за межі позовних вимог позивача. Крім цього, позивачем не надано суду будь яких доказів, відповідно до вимог ст. 57 - 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) щодо покращення матеріального стану платника аліментів або погіршення стану здоров'я одержувача аліментів чи дитини, що є підставою для збільшення розміру аліментів. У зв'язку з вищевикладеним, суд находить позовні вимоги в частині зміни розміру стягуваних аліментів такими, що не підлягають задоволенню. Розглянувши вимоги позивача [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд встановив таке: З довідки характеристики Миколаївської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 51 від 18.05.2016 № 02-23/63, вбачається, що навчанням та поведінкою сина [PERSON] займається позивач, а саме: приводить та забирає хлопчика зі школи; регулярно відвідує батьківські збори; бере участь у житті класу. При цьому, відповідач [PERSON] школу, в якій навчається син [PERSON], не відвідує (а.с.35). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконуючої функцію органу опіки та піклування (далі - Служба), стосовно доцільності надання дозволу матері на виїзд дитини за кордон без дозволу батька від 10 червня 2016 року № 540/04-03, на протязі липня 2015 року відповідач [PERSON] неодноразово запрошувався до Служби для спілкування із сином, при цьому відвідав приміщення Служби тільки 02 та 03 липня, де мав спілкування з дитиною у присутності матері та фахівця з соціальної роботи. Згідно з вказаним Висновком відповідач безпідставно не надає позивачу відповідну згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно з ст. 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини (далі Конвенція) і ст. 8 Закону України Про охорону дитинства за кожною дитиною визнано право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 31 Конвенції також закріплює право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. При цьому держава має поважати і заохочувати право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяти наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Нормами ст.ст. 1, 3, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання Державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших Законів України. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. п. 3, 4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку здійснюється за згодою обох батьків (усиновителів) (далі батьки) та в їх супроводу або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій держані, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Встановлені у справі факти вказують на те, що мета тимчасового виїзду дитини за межі України в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 27, 31 Конвенції і ст. 8 Закону України Про охорону дитинства, узгоджується з інтересами самої дитини та жодним чином не порушує прав відповідача, передбачених гл. 13 СК України. Отже, позивач [PERSON] висловила стійке волевиявлення, направлене на тимчасове вивезення неповнолітньої дитини за кордон, зазначивши державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, а також надала суду письмові докази забезпечення належних умов проживання та перебування дитини у [PERSON], зокрема: копію договору оренди двокімнатної квартири [PERSON] у місті Варшава; копію трудового договору, укладеного між [PERSON] та його роботодавцем про працевлаштування [PERSON] у місті Варшава до 30.09.2017. Суд бере до уваги те, що відповідач [PERSON] визнав позов в частині надання дозволу на виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон України до [PERSON], у супроводі матері, а також те, що позивачем представлена довідка від 23 червня 2017 року № 173 на підтвердження того, що Миколаївська загальноосвітня школа I-III ступенів, в якій навчається [PERSON] не заперечує про відсутність учня на заняттях з 01.09.2017 по 30.09.2017, у зв'язку з виїздом на відпочинок до [PERSON]. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., сплачений позивачем за квитанцією № 4 від 29.11.2016.

Outcome: partial