Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

06 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначив, що він - [PERSON] у період з 1977 р. по 2010 р. працював на Півн ГЗК та ВАТ «Півн ГЗК» з 27.10.1977 р. по 18.06.1979 р., з16.07.1981 р. по 07.10.1986 р. помічником машиніста екскаватора в карєрі, з 17.10.1986 р. по 31.03.2010 р. машиністом екскаватора Першотравневого карєра, виконував технічне обслуговування вузлів і механізмів, контролював стан високовольтного кабелю і його розміщення та управляв екскаватором в процесі розробки вибоїв, навантаження в транспортні засоби гірничої маси на відкритих гірничих роботах в карєрі та проводив ремонт та обслуговування механізмів, вузлів електрообладнання у кузові екскаватора під час його зупинки. В процесі виконання зазначених робіт підпадав під дію на організм загальної вібрації, рівні якої перевищували ГДР, внаслідок конструктивних недоліків екскаватора. Стаж роботи в умовах вібрації, що перевищувала нормативи 32 роки 2 місяці. За час роботи отримав професійне захворювання, яке було встановлено Українським НДІ промислової медицини, в Повідомленні про професійне захворювання (отруєння) № 76 від 21.01.2011 р. зазначено: вібраційна хвороба другої ст.: синдром церебрально-периферичної ангіодистонічнії; вегетативно-сенсорної полі невропатії, в сполученні з синдромом шийної та попереково-крижової радикулопатії, з нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткововго пері артрозу ( ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з пері артрозом, ліктьових і колінних суглобів ( ПФ першого - другого ст.) та вазомоторно-трофічних порушень на кистях. В п. 19 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2011 р.. зазначено, що особами, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи є: керівництво ПівнГЗК за період роботи [PERSON] з 1977 р. по 1996 р., роботодавець ВАТ «ПівнГЗК» з 1996 р. по 2010 р. ст.. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». В Акті про узгоджену редакцію п. 19 акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 16.02.2011 р., який підписали 3-ри з 5-ти членів комісії зазначено: п. 19 Акту розслідування професійного захворювання за формою П-4 у колишнього машиніста екскаватора в карєрі Першотравневого карєру [PERSON] викласти в наступній редакції: встановити посадових осіб винних у виникненні зазначеного професійного захворювання не представляється можливим тому, що Комбінат було спроектовано за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівника. Проект пройшов державну експертизу на відповідність діючим нормативним актам з питань охорони праці. За первинним висновком МСЕК від 29.03.2011 року позивачу була встановлена третя група інвалідності , втрата професійної працездатності в розмірі 45 % по вібраційній хворобі, 29.03.20112 р. по 01.03.2012 р. та зазначено, що позивач має потребу у медичній реабілітації, медичному та санаторно-курортному лікуванні, ВМП. Під час повторного огляду 14.01.2013 р. висновком МСЕК від 14.01.2013 р. було підтверджено первинний висновок. Висновком МСЕК від 12.02.2015 р. інвалідність позивачу третя група була встановлена безстроково причина професійне захворювання. У звязку з професійним захворюванням змінився спосіб життя позивача та його якість, що завдає йому моральних страждань. Він змушений звільнитися з роботи, постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Позивач відчуває себе немічним та безпорадним: його турбує та не дає спокою стійкий біль і обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта, плечових і колінних суглобах. Турбує оніміння кінцівок, утруднення ходи. При фізичному навантаженні відчуває задишку. Це дуже заважає спілкуванню з оточуючими, завдає позивачу психологічної травми. Всі ці обставини дуже ускладнюють життя [PERSON], очікування можливого погіршення стану здоровя заважає будувати плани на майбутнє, створюючи почуття пригніченості, розпачу, психологічного дискомфорту. Негативні зміни здоровя мають незворотний характер. З огляду на вищевикладене просить стягнути з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Північний гірничо - збагачувальний комбінат» на його користь грошову суму у розмір 45 000 гривень на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, повязаного з виконанням трудових обов'язків на виробництві без урахування утримання податку з доходів фізичній осіб. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що дійсно згідно з записами у трудовій книжці позивач працював на Північному гірничо - збагачувальному комбінаті: з 27.10.1977р. по 18.05.1979р. - помічником машиніста екскаватора в карєрі 4 розряду Першотравневого рудоуправління (РУ);з 16.07.1981р. по 16.10.1986р. - помічником машиніста екскаватора ЕКГ-4,6 в карєрі 4 розряду Першотравневого карєру Першотравневого РУ; з 17.10.1986р. по 09.09.2002р. - машиністом екскаватора в карєрі 6 розряду Першотравневого карєру Першотравневого РУ; з 10.09.2002р. по 31.03.2010р.- машиністом екскаватора в карєрі 6 розряду виробничої дільниці по відвантаженню гірничої маси з перевантажувальних станцій Першотравневого карєру. 31.03.2010р. звільнився за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст.5 ЗУ «Про охорону праці» та п.1 ст.29 КЗпП України, під час прийому на роботу і в подальшому - в процесі трудової діяльності, позивач був під розписку проінформований про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоровя, а також про його право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Зазначене підтверджується копіями наказів про прийняття та переведення позивача на іншу роботу де зазначено, що [PERSON] з умовами праці та правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлений. Статтею 14 ЗУ «Про охорону праці» передбачений обов'язок працівника дбати про своє здоров'я і безпеку в процесі трудової діяльності. Одним із факторів, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання, е тривалість роботи в шкідливих умовах. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2011р. встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у [PERSON] є робота на протязі 32 років 2 місяців в умовах впливу на організм шкідливого виробничого фактору транспортно - технологічної вібрації. Чинне на сьогоднішній день законодавство не встановлює будь-якої прямої заборони або: обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці. Ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника у будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного або трудового договорі у визначений працівником термін, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, не меншому тримісячного заробітку. Пунктом 2 ст. 40 КЗпП України роботодавцю надано право розірвати трудовий договір із працівником у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Підставою для припинення трудових відносин в цьому випадку є висновок медико-соціальної (МСЕК) або лікарсько-консультативної (ЛКК) комісії. Тобто, роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Таким чином, тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. У звязку з цим слід зробити висновок, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці. Ст.153 КЗпП України встановлений обов'язок роботодавця щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці. Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що у разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров1 я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Дозвіл на початок виконання роботи підвищеної небезпеки було отримано ПРАТ «ПІВНГЗК» в державному комітеті України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду. Дозволом передбачено право ПРАТ «ПІВНГЗК» здійснювати небезпечні роботи, в тому числі, експлуатації обєктів, устаткування, механізмів, машин підвищеної небезпеки, а також їх налагодження, експлуатація, ремонт та технічне обслуговування. Крім того, Наказом МОЗ України від 27.12.2001р. N 528 затверджена «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» (далі - «Гігієнічна класифікація»), призначена для гігієнічної оцінки умов і характеру праці на робочих місцях. Тобто, наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є обєктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Таким чином, виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці, встановлених ст.ст. 5-8 ЗУ «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України. Щодо наданих позивачем доказів стосовно спричинення йому моральних страждань. Відповідно до ст. 60 ЩІК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЩІК). У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Пленум ВСУ №4), зазначається, що відповідно до ст.137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як доказ позовних вимог позивач надав наступні документи: копію акту розслідування хронічного професійного захворювання; копії довідок МСЕК; копії виписних епікризів. Щодо акту розслідування хронічного професійного захворювання. Відповідач - ПРАТ «ПІВНГЗК» не заперечує проти наявності у позивача професійного захворювання. Але зазначений Акт не може бути взято як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки він підтверджує виявлення у позивача професійного захворювання для встановлення у звязку з цим стійкої втрати професійної працездатності. Крім того, при складанні Акту розслідування професійного захворювання у [PERSON], деякі члени комісії склали Акт «про узгоджену редакцію п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4» від 16 лютого 2011 року, яка, відповідно до п.78 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004р. N 1112 про «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», яка діяла на той час, і є невідємною частиною Акту розслідування хронічного професійного захворювання. В акті члени комісії зазначили, що пункт 19 Акту необхідно викласти в наступній редакції: «Встановити посадових осіб винних у виникненні професійного захворювання у [PERSON] не представляється можливим тому, що Комбінат (тобто ПРАТ «ПІВНГЗК») було спроектовано за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівника. Проект пройшов державну експертизу на відповідність діючим нормативним актам з питань охорони праці. Тобто, Акт розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2011р. жодним чином не підтверджує наявність моральних страждань позивачем. Щодо довідок МСЕК. Із довідки МСЕК від 29.03.2011р. вбачається, що позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності строком до 01 квітня 2012р. Довідку про наступний огляд у МСЕК, тобто з 01 квітня 2012 року, представником позивача суду не надано. Наступний огляд у МСЕК відбувся 14 січня 2013 року. З даної копії довідки вбачається, що позивачу встановлено третю групу інвалідності та надані рекомендації щодо відновлення працездатності у вигляді лікування у лікаря невропатолога. Аналогічна копія довідки МСЕК від 12 лютого 2015р., в якій також зазначено, що позивачу третю групу інвалідності встановлено безстроково. При цьому не зрозуміло, який відсоток втрати професійної працездатності було встановлено потерпілому [PERSON] починаючи з 2012 року. Вважає що, акт розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2011 р. та довідки МСЕК, жодним чином не підтверджують наявність моральних страждань позивача. В залучених до матеріалів справи епікризах та виписках із медичної карти хворого [PERSON] описуються дані клінічних обстежень, анамнез захворювання, інші медичні висновки. Але в жодному не йдеться про розлади здоровя, повязані з психологічним станом позивача. В позовній заяві позивач зазначає, що у звязку з професійним захворюванням, змінився його рівень життєвої діяльності, багато зусиль він прикладає для організації свого життя. Проте, зазначене нічим не підтверджується. Таким чином, посилання позивача на вищезазначені документи як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих звязків - є його припущенням. З огляду на вищевикладене в сукупності, відповідач вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань та розмір моральної шкоди у сумі 45 000 грн., позивач також не обґрунтував. На підставі вищевикладеного, проситьь суд у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства Північний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди в сумі 45 000грн. - відмовити у повному обсязі. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторонами не оспорюється той факт, що [PERSON] дійсно у період з 1977 р. по 2010 р. працював на підприємстві відповідача машиністом екскаватора Першотравневого карєра, виконував технічне обслуговування вузлів і механізмів, контролював стан високовольтного кабелю і його розміщення та управляв екскаватором в процесі розробки вибоїв, навантаження в транспортні засоби гірничої маси на відкритих гірничих роботах в карєрі та проводив ремонт та обслуговування механізмів, вузлів електрообладнання у кузові екскаватора під час його зупинки. Звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України. Рішенням ЛЕК НДІ промислової медицини м. Кривого Рога від 21.01.2011р. йому встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба другої ст.: синдром церебрально-периферичної ангіодистонічнії; вегетативно-сенсорної полі невропатії, в сполученні з синдромом шийної та попереково-крижової радикулопатії, з нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткововго пері артрозу ( ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з пері артрозом, ліктьових і колінних суглобів ( ПФ першого - другого ст.) та вазомоторно-трофічних порушень на кистях. що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.02.2011 р. - а.с.3 -5, 6-8. За первинним висновком МСЕК від 29.03.2011 року позивачу була встановлена третя група інвалідності, втрата професійної працездатності в розмірі 45 % по вібраційній хворобі,з 29.03.20112 р. по 01.03.2012 р. та зазначено, що позивач має потребу у медичній реабілітації, медичному та санаторно-курортному лікуванні, ВМП. Під час повторного огляду 14.01.2013 р. висновком МСЕК від 14.01.2013 р. було підтверджено первинний висновок. Висновком МСЕК від 12.02.2015 р. інвалідність позивачу третя група була встановлена безстроково причина професійне захворювання - а.с.11-13. Ст.173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно п.13 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Преамбулою Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII зі змінами і доповненнями (далі Закон N 2694-XII) встановлено, що цей Закон N 2694-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Вищезазначені вимоги конкретизуються, зокрема, у ч.4 ст.153 КЗпП України, у якій зазначається, що власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. За змістом ч.ч.1-3 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та душевних стражданнях, яких особа зазнала в звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних і фізичних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізацій, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи. До юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Вказане свідчить про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до вимог ст.14 «Про охорону праці», Акту розслідування причин виникнення хронічного захворювання від 16.02.2011 р. (а.с.6-8), довідок МСЕК а.с.11-13, єпікризів та виписок із медичної карти хвороби [PERSON] (а.с.14-25) - суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність позову. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача, та часу роботи у відповідачів, вини позивача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 45% втрати працездатності та встановлено 3-тю групу інвалідності безстроково причина професійне захворювання, а також фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат» на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди 40 000 грн. та судові виртрати. На підставі ст. ст. 153 КЗпП України, ст..1167 ЦК України , ст.10, 11, 60, 88, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial