Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що він є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Протягом часу з серпня 2013 року по травень 2015 роки сторони проживали однією сім'єю, 16.05.2015 року відповідачка забрала дитину та пішла від позивача. Позивач тривалий час розшукував відповідачки, оскільки вона здійснювала неналежний догляд за дитиною, годувала дитини погано, не доглядала за нею. Через деякий час позивач розшукав відповідачку з дитиною, запропонував їй проживати разом з дитиною у квартирі у своїй квартирі, після чого влаштував дитину у дитячий садок. З жовтня 2017 року дитина не відвідує дошкільний заклад. У грудні 2017 році відповідачка на прогулянці викрали дитину у позивача, на даний час місце знаходження відповідачки та дитини невідомо, здійсненими поліцією заходами не вдалося їх розшукати. Враховуючи те, що відповідачка не виконує належним чином батьківські обов'язки, що може бути небезпечним для дитини, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках у період з серпня 2013 року по травень 2015 року включно. У період перебування у фактичних шлюбних стосунках у сторін по справі народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, де батьками дитини записані - батьком [PERSON], матір'ю [PERSON]. Судом встановлено, що у травні 2015 року відповідачка забрала дитину та пішла від позивача, з того часу сторони проживають окремо. Через 4 місяці позивач розшукав відповідачку разом з дитиною і запропонував проживати у своїй квартирі [ADDRESS], на що остання погодилася. За час проживання у вказаній квартирі відповідачка вела аморальний спосіб життя, на що постійно скаржилися сусіди. Через деякий час позивач влаштував дитину [PERSON] до ДНЗ № 612, а потім у ДНЗ № 746, здійснював оплату за дитячий садок. Дитина поступила до дитячого садочку із недобором ваги, оскільки відповідачка скудно годувала дитину, не здійснювала належний догляд за нею, що підтверджується медичними документами на дитину. У дитячому садку неодноразово повідомляли, що відповідачка з'являлася до дитячого закладу у нетверезому стані, на зауваження реагувала хамством, через що між нею та вихователями постійно виникали суперечки. З 07.10.2017 року дитина дошкільний заклад не відвідує, що підтверджується відповідною довідкою ДНЗ № 746. 08.10.2017 року відповідачка, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, нанесла дитині тілесні ушкодження, вивела дитину на вулицю без верхнього одягу, про що дізнався позивач, у зв'язку з чим дитину було госпіталізовано до лікарні, що підтверджується відповідними медичними документами та довідками управління поліції. Після виписки з лікарні дитина проживала разом з батьком, але 01.12.2017 року відповідачка разом із своїм співмешканцем та подругою, під'їхавши на автомобілі, приснули газовим балончиком в обличчя позивачу, на вулиці викрали дитину та увезли у невідомому напрямку. З приводу викрадення дитини позивач звернувся із відповідною заявою до Деснянського УП ГУНП в м. Києві, але до цього часу місце проживання відповідачки та дитини не встановлено, що викликає у позивача занепокоєння. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (бабуся дитини) [PERSON] (сусідка відповідачки), [PERSON] (дядько позивача) підтвердили той факт, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, не доглядає за дитиною, не годує її, застосовує фізичне насильство, зловживає спиртними напоями, перебування дитини разом з матір'ю може завдати їй значної шкоди. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час розгляду справи судом неодноразово на адресу Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надсилалися листи щодо необхідності надання до суду Висновку щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Але на момент постановлення судового рішення Висновок наданий не був, на звернення суду Служба повідомила, що не може надати відповідний Висновок через те, що місце проживання дитини невідомо. Суд вважає можливим здійснювати розгляд справи по суті за відсутності відповідного Висновку Органу опіки та піклування, зважаючи на те, що місце знаходження відповідачки та малолітньої дитини на даний час невідомо, вжиті заходи щодо їх розшуку позитивний результат не дали, дитина може перебувати у небезпеці, тривалий розгляд справи може у подальшому негативно вплинути на стан здоров'я дитини, а тому слід проводити розгляд справи за відсутності Висновку. Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, враховуючи ситуацію, що склалася між сторонами та з дитиною, неадекватну поведінку матері дитини, стан здоров'я дитини. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітньої дитини [PERSON] повинно бути визначено місце проживання її батька [PERSON] З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов про визначення місця проживання дітей разом з батьком підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved