Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

В жовтні 2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, трьох процентів річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 26.10.2017 року по 26.10.2020 року у розмірі 351 197,46 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.01.2008 року між ВАТ КБ «Експобанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту і забезпечення № 06 а (далі - кредитний договір). В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року по справі №2-11349/2009 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Експобанк» заборгованість по кредиту у сумі 340 338,10 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 1 700,00 грн, витрати по оплаті інформаційно - технічного забезпечення судового процесу у сумі 30,00 грн, а всього 342 068,10 грн. 06.03.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ПАТ КБ «Експобанк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Відповідно до умов Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, право вимоги за Кредитним договором, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Згідно з зазначеним договором про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор та новий заставодержатель, набув право вимоги до [PERSON] щодо сплати загальної суми заборгованості. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року замінено сторону стягувача у виконавчому листі по справі №2-11349/2009. Внаслідок відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимоги за договором кредиту і забезпечення № 06 а з 06.03.2018 року. 10.07.2020 року в рамках виконавчого провадження з боржника стягнуто 85 096,26 грн в рахунок погашення заборгованості. Оскільки відповідач потягом всього часу не виконував рішення суду, позивач має право на стягнення невиплаченої частини заборгованості у розмірі 256 971, 84 грн, відповідності до ст. 625 ЦК України - три процента річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 27.10.2017 року по 10.07.2020 року (на суму заборгованості 342 068,10 грн) з врахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 91 944,55 грн та за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 11.07.2020 року по 26.10.2020 року (на суму заборгованості 256 971,84 грн) у розмірі 2 281,07 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року вказану справу направлено для розгляду за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 36). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 р. визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. Справу передано судді 16.03.2021 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 42). 02.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю (а.с. 46-49). В підготовчому судовому засіданні 18.05.2021 року суд ухвалив закрити підготовче засідання та перейти до розгляду справи по суті. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у судове засідання явку свого представника не забезпечило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. В позовній заяві просять слухати справу у відсутності їх представника. Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позов заперечував проти позову та окремо зазначав, що позивач повторно намагається стягнути заборгованість, яка стягнута рішенням суду. Крім того, представник вважає, що позивачу відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, представника відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Судом встановлено, що 04.01.2008 року між ВАТ КБ «Експобанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту і забезпечення № 06 а, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав кредит у сумі 30 000 доларів США (а.с. 4-6). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року у справі №2-11349/2009 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Експобанк» заборгованість по кредиту у сумі 340 338,10 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 1 700,00 грн, витрати по оплаті інформаційно - технічного забезпечення судового процесу у сумі 30,00 грн, а всього 342 068,10 грн (а.с. 7). 06.03.2018р. між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ПАТ КБ «Експобанк» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору, серед іншого і право вимоги за Договір кредиту і забезпечення № 06 а від 04.01.2008 року, боржник [PERSON] (ас. 8-10, 11). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року замінено сторону стягувача у виконавчому листі по справі №2-11349/2009, видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання (а.с. 13-14). Постановою Київського апеляційного суду від 18.08.2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року в частині задоволення заяви про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено скасовано. У задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено. В решті ухвалу суду залишено без змін (а.с. 53-57) Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» стягнення невиплаченої частини заборгованості у розмірі 256 971, 84 грн та у відповідності до ст. 625 ЦК України три процента річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 27.10.2017 року по 10.07.2020 року (на суму заборгованості 342 068,10 грн) з врахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 91 944,55 грн та за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 11.07.2020 року по 26.10.2020 року (на суму заборгованості 256 971,84 грн) у розмірі 2 281,07 грн. Доводи відповідача про те, що до виниклих між сторонами правовідносин не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України суд до уваги не приймає з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року, яке набрало законної сили та підлягає виконанню. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Така позиція суду узгоджується з правововою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18 Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу від 03.12.2009 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до теперішнього часу. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до дня подачі даного позову тобто з 06.03.2018 року (відступлення прав вимоги позивачу). Твердження позивача, щодо права на відшкодування сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за період з 26.10.2017 року по 06.03.2018 року не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги щодо заборгованості лише 06.03.2018 уклавши Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав свої зобов`язання з виконання рішення суду, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів, а тому суд здійснює розрахунок індексу інфляції та трьох відсотків річних з 06.03.2018 року по 26.10.2020 року. Збитки від інфляції ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» за прострочення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року за період з 06.03.2018 року по 10.07.2020 року (заборгованість становить 342 068,10 грн) - 47 135,96 грн. 3 % річних ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» за прострочення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року за період з 06.03.2018 року по 10.07.2020 року ( заборгованість становить 342 068,10 грн) - 24 108,08 грн. 3 % річних ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» за прострочення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року за період з з 10.07.2020 року по 26.10.2020 року (заборгованість становить 256 971,84 грн) - 2 274,83 грн. Позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" до [PERSON] в частині стягнення 3% річних та індексу інфляції за період з 26.10.2017 року по 06.03.2018 року задоволенню не підлягають. Звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача 256 971,84 грн заборгованості за Договором кредиту і забезпечення № 06 а від 04.01.2008 року є безпідставним і необґрунтованим, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2009 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням ст.61 Конституції України, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Частиною першою ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень статей 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З урахуванням викладеного, позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягають частковому задоволенню. Згідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 1 102,78 грн, виходячи з розрахунку: 73 518,87 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 5 267,97 грн (сума сплаченого судового збору) / 351 197,46 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 1 102,78 грн.

Outcome: partial