Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

14 лютого 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до ДП «Артемвугілля» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка працювала на ДП «Артемвугілля», та була звільнена 25 листопада 2016 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами в сторінках її трудової книжки. У 2014 році заробітна плата роботодавцем стала виплачуватись нерегулярно. При звільнені відповідач не провів з нею остаточний розрахунок. У відповідача на даний час мається заборгованість по заробітній платі: за липень 2014 року у сумі 3542 грн. 40 коп., за серпень 2014 року у сумі 2645 грн.35 коп., за вересень 2014 року в сумі 205 грн. 75 коп., за жовтень 2014 року 4032 грн. 07 коп., за листопад 2014 року в сумі 4748 грн.98 коп., за грудень 2014 року в сумі 5032 грн.27 коп., а всього 20206 грн.82 коп.. Розміри помісячно нарахованої та невиплаченої заробітної плати підтверджуються розрахунковими листками- табуляграмами. Заборгованість в сумі 20206 грн. 82 коп. не була виплачена на її зарплатний рахунок, який знаходиться у ПАТ« Першому Українському Міжнародному Банку». Обставина, що відповідач не виплачував їй заробітну плату за період липень - грудень 2014 року може бути підтверджена випискою по її банківському зарплатному рахунку у ПАТ«ПУМБ», куди відповідач перераховував заробітну плату у той час. Вважає, що дії роботодавця незаконними, оскільки заробітна плата відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідач допустив затримку з виплатою остаточного розрахунку при звільненні, чим порушив її законні трудові права, передбачені ст. 116 КЗпП України. Вважає, що має право стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільнені, як це передбачено ст.117 КЗпП України. Середньоденний заробіток розраховується відповідно до Порядку затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року за два місяця перед звільненням. У її випадку у двох місяцях перед звільненням, яке було 25 листопада 2016 року, вона не працювала, тому останніми місяцями, в яких відповідач їй нараховував заробітну плату є листопад та грудень 2014 року. Як вбачається з її розрахункових листків -табуляграм за листопад, грудень 2014 року її оклад дорівнював 4908 грн.00 коп. за повний відпрацьований місяць. В межах позовних вимог позивачка бажає стягнути з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 25 листопада 2016 року по 25 січня 2020 року, тобто за 38 місяців, що в сумі складає 186504 грн. 00 коп.. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з державного підприємства «Артемвугілля» на її користь заборгованість по нарахованій заробітній платі за липень 2014 року, серпень 2014 року, вересень 2014 року, жовтень 2014 року, листопад 2014 року, грудень 2014 року, в загальній сумі 20206 грн.82 коп., за відрахуванням фактично виплачених із цих нарахувань сум та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 25 листопада 2016 року по 25 січня 2020 року у сумі 186504 грн.00 коп. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення представника відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за адресою місцезнаходження ДП «Артемвугілля», що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Однак представник відповідача, будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання представника відповідача, якого належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року у справі відкрито спрощене провадження, витребувані відомості з ПАТ «ПУМБ» виписки по рахунку позивачки. Ухвалою суду від 25 травня 2020 року у справі витребувані із Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області: - належним чином завірені копії індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) [PERSON] , що містить інформацію про страховий стаж, заробітну плату та сплату страхових внесків страхувальниками за період липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року; із Донецької торгово - промислової палати, сертифікати про форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили), акти тероризму на території Донецької області, які б засвідчували, що, впродовж липня - грудня 2014 року ДП «Артемвугілля» ЄДРПОУ:32270533, у м. Горлівка Донецької області не знаходилось під ефективним контролем Української влади. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року вирішено розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ 32270533 (ДП «Артемвугілля»), станом на 08 серпня 2019 року, місцезнаходженням юридичної особи є: 84130, Донецька область, м. Слов`янськ, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, 66, відомості про перебування юридичної особи в процесі припинення відсутні (а.с. 25-26 з.б.). Позивачка [PERSON] працювала у ДП «Артемвугілля», та була звільнена 25 листопада 2016 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗПП України, що стверджується відомостями її трудової книжки (а.с. 5-7), та наказом про звільнення № 25.11/1к від 25 листопада 2016 року (а.с. 7). Відповідно до розрахункових листків заробітної плати державного підприємства «Артемвугілля» [PERSON] нараховано заробітну плату: за липень 2014 року у сумі 3542 грн. 40 коп., за серпень 2014 року у сумі 2645 грн.35 коп., за вересень 2014 року в сумі 205 грн. 75 коп., за жовтень 2014 року 4032 грн. 07 коп., за листопад 2014 року в сумі 4748 грн.98 коп., за грудень 2014 року в сумі 5032 грн.27 коп., а всього 20206 грн.82 коп. (а.с.8-9). Згідно із наданою на виконання ухвали суду інформацією щодо руху грошових коштів за рахунком, який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки, відкритому на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року на рахунок заробітної плати грошові кошти надійшли 02 липня 2014 року в сумі 3400 грн. 00 коп. та 12 серпня 2014 року в сумі 3660 грн. 00 коп. (а.с. 29-31). Згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , наданими органами Пенсійного Фонду України, страхувальником [PERSON] за період з липня 2014 по грудень 2014 року було ДП «Артемвугілля» (код ЄДРПОУ 32270533), страхові внески сплачені не були сума заробітку для пенсії повідомлена та становила: у липні 2014 року - 3542 грн. 40 коп., у серпні 2014 - 2645 грн. 35 коп.,у вересні 2014 року - 205 грн. 75 коп., у жовтні 2014 року - 4032 грн. 07 коп., у листопаді 2014 року - 4748 грн. 98 коп., у грудні 2014 року - сума коштів не зазначена. Згідно із наданою на виконання ухвали суду від 25 травня 2020 року, Донецька Торгово- промислова палата за № 277/12.1-20-03 від 06 липня 2020 року повідомила, що ДП «Артемвугілля» (ЄДРПОУ 32270533) не зверталось до Донецької ТПП з заявами про отримання сертифікатів про форс-мажорні обставини, які б засвідчили, що впродовж липня-грудня 2014 року м. Горлівка Донецької області не знаходилось під ефективним контролем української влади. Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 ЗУ «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, за якою основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Положеннями ст. 115 КЗпП України закріплено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим особливість трудових правовідносин характеризується, тим, що саме у роботодавця залишаються всі дані щодо праці найманого працівника, а тому саме роботодавець зобов`язаний надати такі відомості судові у разі виникнення трудового спору, та довести свої заперечення проти вимог працівника. Зазначене будь-яким чином не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства. Та обставина, що позивач працював у відповідача та був звільнений на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні записами в трудовій книжці. При цьому суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що позивач у період часу з 01 липня 2014 року по грудень 2014 року включно не знаходився на робочому місці. Натомість позивачем суду надані розрахункові листи, в яких зазначено помісячно за оспорюваний період нараховану заробітну плату та інші виплати із зазначенням днів роботи. Як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. У зв`язку з цим, суд зазначає, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5. Відповідачем представлені позивачем докази не спростовані. Суд також повторно зауважує, що відповідно до норм ст. ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Суд зазначає що Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України щодо прийняття заходів відносно ситуації, що склалась на підприємстві у зв`язку із подіями на сході країни, жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов`язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов`язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні - порушенням права власності відповідно до ст..1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до „майна" у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачкою законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також порушенням права на мирне володіння майном. Під час судового розгляду встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З наданих позивачем розрахункових листків заробітної плати за період з липня по грудень 2014 року включно вбачається, що позивачці було нараховано заробітну плату, однак зазначені суми виплачені у повному обсязі не були, що відповідачем не спростовано та підтверджується даними персоніфікованого обліку ПФУ, даними розрахункових листків. При цьому суд звертає увагу на те, що нарахована сума коштів з липня по листопад 2014 року в розрахункових листках, представлених позивачкою, повністю збігається із даними персоніфікованого обліку, наданими ПФУ на ухвалу суду. Суд також звертає увагу на те, що розрахунковий лист за грудень 2014 року за формою та реквізитами аналогічний розрахунковим листам за липень - листопад 2014 року. Суд також зазначає, що інформація, вказана в розрахункових листах підтверджується даними ПФУ, даними трудової книжки, виписками по банківському рахунку та не спростовані відповідачем. За таких обставин, у суду відсутні підстави щодо невизнання вказаних розрахункових листів недопустимими доказами. З наданих позивачем розрахункових листків заробітної плати за період з липня 2017 року по грудень 2017 року вбачається, що позивачці була нарахована заробітна плата. При цьому із виписки по банківському рахунку видно, що відповідачем 02 липня 2014 року було зараховано кошти в сумі 3400 грн. 00 коп., та 12 серпня 2014 року - 3660 грн. 00 коп.. Суд звертає увагу на ту обставину, що позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період, який включає повний місяць липень 2014 року, як початковий. У зв`язку з цим, сума коштів зарахована відповідачем на розрахунковий рахунок 02 липня 2014 року не приймається судом як сума сплачена за період праці, який розпочинається з 01 липня 2014 року, та розцінює її як суму коштів, сплачену за попередні місця роботи позивачки у відповідача. Разом з тим, суд приймає до уваги суму коштів, сплачену 12 серпня 2014 року, як таку, що сплачена відповідачем позивачці за період липень - серпень 2014 року та вважає, що вказана сума повинна бути виключена зі стягуваної з відповідача заборгованості по заробітній платі. Дослідивши докази, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані, але не виплачені суми заробітної плати, виходячи з таких розрахунків. (3542 грн. 40 коп. + 2645 грн.35 коп. + 205 грн. 75 коп., + 4032 грн. 07 коп., + 4748 грн. 98 коп., + 5032 грн.27 коп.), = 20206 грн.82 коп - 4454 грн. 85 коп., де 3660 грн. 00 коп. сума заробітної плати за липень - частину серпня 2014 року, 639 грн. 76 коп., 155 грн. 09 коп. - обов`язкові платежі), а всього на суму 15751 грн. 19 коп., з якої підлягають сплаті обов`язкові платежі. Суд звертає увагу, що зважаючи на правовідносини працівника та роботодавця, що існували на момент виникнення спору між позивачем та відповідачем, суд в рішенні повинен вказати суму стягуваних коштів із зазначенням необхідності відрахування обов`язкових платежів, оскільки чинним законодавством обов`язок їх відрахування покладається на роботодавця. На підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, це компенсаційна виплата порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, та є видом матеріальної відповідальності роботодавця. Підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. За специфікою трудових правовідносин, обов`язок щодо доказування у спорах про стягнення сум, які повинні бути сплачені працівникові при звільненні зокрема покладається саме на роботодавця. Суду не представлено належних та достовірних доказів того, що затримка розрахунку при звільненні позивача відбулася внаслідок істотних обставин, які б виключали винність відповідача. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобов`язаний перевірити, що відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, суд вважає, що оскільки відповідач мав перед позивачкою заборгованість по заробітній платі на день її звільнення, дана невиплата була здійснена з вини відповідача, остаточно заборгованість не була сплачена до цього часу, тому відповідач повинен сплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 26 листопада 2016 року по день ухвалення рішення судом. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 розділу.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100( далі Порядок), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Тобто, - в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Як видно із розрахункових листків, місячний оклад позивачки змінювався в залежності від відпрацьованих днів, однак за один робочий день становив 200 грн. 73 коп.(а.с. 8). Зважаючи на те, що в 2014 році було 251 робочий день, в середньому місячний посадовий оклад позивачки становив 4215 грн. 33 коп. (21 р. д. Х 200 грн. 73 коп.). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, а саме за період з 26 листопада 2016 року по 12 жовтня 2020 року складає: 974 р. дн. Х 200 грн. 73 коп. = 195511 грн. 02 коп. Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у зв`язку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 13 ЦПК України. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду із позовом в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних у ч. 6 ст. 141 ЦПК включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом, а позов судом задоволений частково, то підстав для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial