Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою до заінтересованих осіб про видачу обмежувального припису з метою припинення домашнього насильства. В судовому засіданні заявник [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги заяви підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 31.01.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] добровільно погодився на проживання дитини з колишньою дружиною, хоча вона і не є біологічною матір`ю сина, так як дитину народила сурогатна матір. В липні 2018 року [PERSON] дізнався, що [PERSON] застосовує до дитини фізичну силу, в результаті чого у сина стався перелом руки. В подальшому він неодноразово бачив у дитини синці та садни на його тілі. [PERSON] не змогла нічого пояснити з цього приводу. Він пам`ятає часи, коли вони проживали разом, то [PERSON] систематично застосовувала до сина психічне та фізичне насильство, а саме: ображала його, висловлювалась на його адресу нецензурною лайкою, наносила удари по різним частинам тіла. Вважає, що синці на тілі дитини, які він побачив у 2019 році також завдана [PERSON] . Тому просять видати обмежувальний припис, за яким заборонити [PERSON] наближатись до дитини на відстань ближче 100 метрів строком на 6 місяців, заборонити їй перебувати з сином на протязі 6 місяців за місцем спільного проживання, заборонити розшукувати протягом 6 місяців дитину. Представник заінтересованої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви не визнав, пояснивши, що подій, описаних заявником просто не було, навпаки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4.04.2018 року шлюб між сторонами було розірвано і визначено місце проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] Мати дитини як до, так і після розірвання шлюбу постійно піклувалась та турбувалась про стан здоров`я дитини. Ніколи не застосовувала ніякого насильства до своєї дитини. В червні 2018 року [PERSON] дійсно зламав руку, але травма сталась у зв`язку з падінням дитини з самоката і мати приклала максимум зусиль щодо лікування сина. Щодо пошкоджень на тілі дитини і кому вони належать мати не знає. Висновок спеціаліста в галузі психології не є повним і об`єктивним, оскільки [PERSON] та її син [PERSON] не опитувались, а складений він виключно зі слів [PERSON] . Тому просить відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі. Представник заінтересованої особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Слишик О.В. просила розглянути справу згідно діючого законодавства і прийняти рішення у відповідності до закону, пояснивши, що 14.01.2020 року [PERSON] звернувся до служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про застосування фізичного насильства з боку [PERSON] до їх спільної дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації здійснила запит до правоохоронних органів і, отримавши відповідь про відсутність будь-яких заяв з цього приводу, надала відповідь, що вказана подія не знайшла свого підтвердження, оскільки вказана дитина кілька місяців у Дарницькому районі м. Києва не проживає. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1, ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. 31.01.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4.04.2018 року шлюб між сторонами було розірвано і визначено місце проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.15-17). Зі змісту даного процесуального документу вбачається, що [PERSON] позов визнав у повному обсязі (а.с.15) і в подальшому його не оскаржував. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству". Частиною 2, ст.3 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей). Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів своєї дитини, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо їх спільного сина фізичне насильство. За приписами ст.1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено наступні терміни, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст.21 ЦПК України постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Як пояснили заявник та його представник у суді, [PERSON] систематично вчиняє відносно їх спільного сина фізичне насильство. Так в червні 2018 року у сина стався перелом руки. В подальшому він неодноразово бачив у дитини синці та садни на його тілі. Вважає це результатом фізичного насильства [PERSON] щодо своєї малолітньої дитини. Як вбачається із наданих фотографій дитина дійсно має загіпсовану праву руку, а також синці на задній частині тіла та правій руці (а.с.18-25). Згідно висновку спеціаліста в галузі психології від 18.11.2019 року індивідуально-психологічні особливості матері [PERSON] впливають негативно на психологічний розвиток та переживання благополуччя дитини, вона проявляє жорстоке відношення до [PERSON] , ігноруючи його емоційні та фізичні потреби. Складається враження, що дитина є для неї тягарем, а існує бажання помститись батьку дитини. Жорстоке поводження з дитиною включає всі форми поганого відношення до неї. Систематичне знущання з дитини ( [PERSON] ) з боку матероі [PERSON] може викликати порушення процесу розвитку дитини [PERSON] (а.с.35-49). Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. В судовому засіданні представник заінтересованої особи [PERSON] [PERSON] заперечував щодо будь-яких протиправних дій з боку [PERSON] до своєї дитини [PERSON] , вказав, що будь-яких протиправних дій мати щодо своєї дитини не вчиняла. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як встановлено судом, 12.05.2019 року [PERSON] за місцем проживання дитини забрав свого сина [PERSON] і свідомо не повернув його матері [PERSON] , чим порушив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4.04.2018 року про визначення місця проживання дитини зі своєю матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 року було відібрано у [PERSON] його сина [PERSON] , [INFO] і негайно повернуто матері [PERSON] (а.с.79-87). Постановою Київського апеляційного суду від 9.12.2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2019 року було залишено без змін (а.с.88-90). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки психологічне та фізичне насильство з боку [PERSON] відносно свого сина [PERSON] , [INFO] не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, при цьому фотографії з синцями дитини не вказують на вину матері дитини, а висновок спеціаліста в галузі психології не є повним і об`єктивним, оскільки [PERSON] та її син [PERSON] не опитувались, а складений він виключно зі слів [PERSON] , крім того, консультативним висновком травматолога спростовується ствердження тілесних ушкоджень, так як записано зі слів батьків - дитина впала на вулиці (а.с.28), тому підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні.

Outcome: dismissed