Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Крім нього у згаданій квартирі значиться зареєстрованим та проживає відповідач, за мовчазною згодою матері позивача, яка померла [INFO] . Відповідач ніколи не був членом сім`ї. В добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації та виселитись з квартири. Реєстрація відповідача позбавляє позивача повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, в зв`язку з чим просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та пояснили, що позивач оформив право власності на квартиру в порядку спадкування після смерті матері. [PERSON] проживав з матір`ю позивача, проте шлюб не було оформлено. На даний час позивач має намір оформити право власності на дану квартиру на свою доньку. Але остання не зможе проживати в одній квартирі з відповідачем. За таких обставин, вважає, що [PERSON] має власних дітей, які можуть взяти його проживати до себе. З врахуванням наведеного, просить позов задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] проживає тривалий час в квартирі, яка дійсно належить позивачу та його покійній матері. За час проживання відповідач проводив ремонти квартири, оплату комунальних послуг, тощо. В даний час він є інвалідом та немає можливості виселитись в інше житло, так як контакт з своїми дітьми втратив. Просить відмовити, в зв`язку з цим, у задоволенні позову. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу на підставі наявних у справі даних чи доказів у разі повторної неявки в судове засідання відповідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до наступного висновку. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово ч.1 ст.29 ЦК України. Ст.47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно свідоцтва про право власності від 30.10.1996року (а.с.8) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2018року (а.с.9) позивач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно відомостей будинковій книзу - у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованим відповідач - [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З набуттям позивачем по даній справі права власності на квартиру, останній має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що звернення позивача до суду за захистом свого майнового права полягає у знятті з реєстрації відповідача. Позивач пояснив в судовому засіданні, що реєстрація відповідача в згаданій квартирі перешкоджає йому у відчудженні квартири своїй доньці. З пояснень позивача вбачається, що позов стосується фактично не зняття з реєстраційного обліку, а у виселенні відповідача. Суд вважає, що зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою [ADDRESS] не є перешкодою у відчудженні квартири позивачем. Щодо виселення, то суд вважає, що фактичні обставини справи не відповідають обраному позивачем способу захисту цивільного права відповідно до ст.16 ЦК України, а тому - в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed