Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 23 січня 2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] За період спільного проживання за рахунок спільних грошових коштів було придбане нерухоме майно, яке належало на праві спільної сумісної власності, а саме, квартира [ADDRESS] та машиномісце [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] в КП «БТІ м.Донецька» 17 лютого 2011 року. Право власності на машиномісце [ADDRESS] оформлено та зареєстровано КП «БТІ м.Донецька» за позивачем 08 лютого 2011 року. Просив визнати квартиру [ADDRESS] та ? частки машиномісця [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно наступним чином: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] за кожним. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частку машиномісця [ADDRESS] за кожним. Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 21 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано квартиру [ADDRESS] та машино-місце [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та на ? машино-місце [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та на ? машино-місце [ADDRESS], стягнуто судовий збір. Ухвалою Ворошиловського районного суду м.Донецька від 18 лютого 2014 року заява [PERSON] про перегляд заочного рішення залишена без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові, оскільки рішення суду не відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України: суд безпідставно вважав встановленим факт придбання майна за спільні заощадження лише зі слів позивача, посилаючись на те, що сторони знаходились в шлюбі, ніяких доказів, що підтверджують право подружжя на розділ майна не надано, вона була позбавлена можливості дати пояснення і надати докази, оскільки була відсутня в судовому засіданні з поважної причини, в зв»язку з хворобою, а представник була зайнята в іншому процесі, про що своєчасно повідомила суд. В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги. Представник позивача [PERSON] заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити без змін рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період шлюбу придбано майно: квартира [ADDRESS] та машино-місце [ADDRESS], право власності на квартиру зареєстровано на відповідача, право власності на машино-місце [ADDRESS] - за позивачем. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 січня 2010 року по 24 січня 2014 року. З витягу про державну реєстрацію прав (арк..спр.47) вбачається, що 8 лютого 2011 року за [PERSON] зареєстроване право власності на машиномісце [ADDRESS]. За витягом про державну реєстрацію прав (арк..спр.51) 17 лютого 2011 року за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі ч.1 ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Як виходить з матеріалів справи 21 квітня 2010 року між відповідачем та ВАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір № 45/40-10 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Престижне Житло», за п. 1.1 якого Довіритель (Відповідач) на підставі повного визнання правил Фонду фінансування будівництва виду А «Престижне Житло» дає згоду на участь у фонді фінансового будівництва, бере на себе зобов'язання виконувати правила фонду фінансового будівництва, передає кошти Управителю у довірче управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Управителя з управління цими коштами, а Управитель приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче управління з подальшим використанням коштів, у порядку визначеними правилами ФФБ, п. 1.5 - інформація про об'єкт інвестування: квартира [ADDRESS] (арк..спр.24-29), за свідоцтвом про участь у ФФБ виду «А» «Престижне Житло» від 21 квітня 2010 року вартість внесених коштів складає 1049 980,60 грн. (арк..спр.46). З платіжного доручення №1539849882 від 21 квітня 2010 року (арк..спр.109) виходить, що [PERSON] сплатила 1049980,60 грн. за вищевказаним Договором з рахунку №5457092070231901 у Донецькому РУ ПАТ КБ «Приватбанк» м.Донецьк Код банку 335496, який на підставі Договору №SAMDN03000032019021 від 1 лютого 2010 року належить [PERSON] (арк..спр.101-108). Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, так як джерело придбання квартири - це не грошові кошти подружжя, гроші, належні [PERSON] Посилання в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що в сумі, яка була перерахована за квартиру, 398292 грн. - це гроші, належні позивачу, необгрунтоване. Факт здійснення валютно-обмінної операції [PERSON] не може бути належним доказом в даному випадку, оскільки відсутні докази про те, яким чином були витрачені дані кошти. Доводів в обґрунтування заперечень проти позову в частині розподілу машиномісця, апеляційна скарга не містить. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що судом при розгляді справи щодо розподілу квартири, порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для часткового скасування рішення. В іншій частині рішення суду законне. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з викладеного суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо розподілу машиномісця [ADDRESS].

Outcome: partial