Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить визнати за нею право власності на житловий будинок (А) [ADDRESS], 1960 року побудови, загальною площею 67,10 кв. м., із них житлова 43,60 кв. м., допоміжна 23,50 кв. м., прибудовою (а) 1970 року побудови, сарай (Б) 1962 року побудови, погріб з шийкою (в) 1962 року побудови, убиральня (Г), 1975 року побудови, огорожа (2), 1984 року побудови, ворота (1) 1984 року побудови, в порядку спадкування за законом після чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року. Посилається на те, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР та прийняв спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Іншими спадкоємцями за законом є діти спадкодавця [PERSON] та позивача [PERSON]: син - [PERSON] та дочки - [PERSON] та [PERSON], які відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача по справі. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, ні тих, які мають право на обов'язкову частку, не має. 13 листопада 2017 року нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок через відсутність правовстановлюючого документу на даний будинок. Факт володіння померлим [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] підтверджується довідкою Виконавчого комітету Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області №14 від 18.01.2018; випискою з погосподарської книги Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області за 1991-1995 роки; копією рішення 4 сесії 4 скликання Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 26 від 02.02.2016 «Про перейменування вулиць Жовтнева, Пролетарська, Першотравнева, які зареєстровані на території Гланишівської сільської ради». Своє право на спадщину позивач [PERSON] підтверджує копією свідоцтва про смерть [PERSON] [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області 26.01.2017; ксерокопією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] від 25.05.1974 між [PERSON] та [PERSON]; прізвище дружини після укладення шлюбу «[PERSON]»; довідкою Виконавчого комітету Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області №15 від 18.01.2018; копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49836114 від 13.11.2017; ксерокопією довідки «[PERSON]» № 1 від 29.01.2018 про вартість будинковолодіння; ксерокопією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] копією плану будинку, копією експлікації та копією характеристики до нього; постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області від 13.11.2017; копією свого паспорта; матеріалами спадкової справи відносно померлого [PERSON] До суду 16.08.2018 позивач [PERSON] не з'явилася, направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача, Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, в підготовче судове засідання не з'явився, направив заяву на позовну заяву, в якій позов визнають в повному обсязі, наслідки визнання зрозумілі, вважають, що позов підлягає до задоволення та просять справу розглянути без участі представника Гланишівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду 16.08.2018 не з'явилися, в заявах просили справу розглядати без їх участі, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до вимог п. 2 Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику в справах про спадкування", особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину. Згідно ч.3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, отже до даних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Розділу VII « Спадкове право» ЦК УРСР (в редакції 1963 року), суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до вимог ч.1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. В силу вимог ч.ч.1,2 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за умови, якщо державна реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За правилами ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Виникнення права власності на житловий будинок не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. З врахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що нездійснення спадкодавцем державної реєстрації права власності на будинок не позбавляє його спадкоємців права на нього, як частину спадкового майна, та оформлення такого права відповідно до вимог закону. Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст. 5 ЦК України,

Outcome: approved