Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

05 квітня 2017 року позивач [PERSON]\~\~звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та\~ професійних захворювань України у м. Суми (надалі- Фонд),в якому просить стягнути з кожного із відповідачів на свою користь\~ по 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров"я. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 06.06.1974 року по 26.11.1975 року та з 25.05.1978 року по 09.09.2004 року, позивач перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «ЦЕНТРОЛІТ». 09.09.2004 року його було звільнено за власним бажанням. Позивач працював за професією слюсар-ремонтник. Згідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 10.10.2003 року (далі - Акт) позивачу були встановлені такі професійні захворювання: Нейросенсорна туговухість з помірним ступенем зниження слуху III ст. професійного характеру. (Основний діагноз). Хронічний бронхіт фаза ремісії II ст., Емфізема легень II ст., ЛН II ст. Гіпертонічна хвороба І ст., виразкова хвороба 12-палої кишки. ДЕП (гіпертонічна+атеросклеротична) І-ІІ ст. з астено-невротичним синдромом. РОХП з сенсорними порушеннями. (Супутній діагноз). Відповідно до довідки виданої Фтизіатричною МСЕК м. Суми від 15.12.2003 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності склала 20 % Згідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 3 від 29.10.2004 року (далі - Акт) позивачу були встановлені такі професійні захворювання: Хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології 2 ст. в фазі загострення. Емфізема легень 1-2 ст., Легенева недостатність 2 ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість 3 ст. професійного характеру. (Основний діагноз). ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2 ст. ДЕП (гіпертонічна+атеросклеротична) І-ІІ ст. з астено-невротичним синдромом. РОХП з сенсорними порушеннями. (Супутній діагноз). Відповідно до довідки виданої Фтизіатричною МСЕК м. Суми від 12.01.2005 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності склала 40 %. У п. 14 вищезазначених актів вказано, професійне захворювання виникло через недосконалість технологій, неефективність використання засобів індивідуального захисту. Згідно до п. 17 роботодавець не забезпечив виконання вимог ГОСТ 12.1.005-88 «Санітарно-гігієнічні вимоги до повітря робочої зони», ДСН 3.3.6-037-99 «Санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку», ГОСТ 12.1.003-83 «ССБТ. Шум. Загальні вимоги до повітря робочої зони», «Інструкція по утриманню виробничих приміщень» № 658-66, яким підтверджено наявність вини відповідача, який не створив здорових та безпечних умов праці, як того вимагала ст.6.7.13 Закону України «Про охорону праці». Відповідно до довідки виданої Фтизіатричною МСЕК м. Суми від 01.02.2012 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати працездатності склала 50 % (в т.ч. ХОЗЛ - 30%, туговухість -20%) та встановлено III групу інвалідності, безтерміново. За рекомендацією лікарів позивач потребує медикаментозного, санаторного лікування, лікування в реабілітаційному відділенні - захворювання органів дихання. Та встановлено необхідність лікування у пульмонолога, кардіолога, ЛОР. Отримані позивачем професійні захворювання потягли за собою спричинення як фізичних так і моральних страждань. З вини роботодавця позивач став інвалідом III групи. Стан його здоров'я такий, що протипоказана важка фізична праця, повязана з дією пилу, подразнюючих речовин, шуму. У зв'язку з профзахворюванням протягом тривалого часу позивач страждає через постійні сердечні та легеневі болі, що заподіює йому значні моральні страждання, переживання. Фізичні страждання мають свій прояв через постійну задишку при незначних навантаженнях, кашель з виділенням слизового харкотиння, приступи утрудненого дихання, біль в грудній клітці при кашлі, загальну слабкість, швидку втому, шум у вухах та голові. Періодично відзначаються приступи задухи, від яких рятує лише інгалятор. В даний час будь-яке навантаження викликає біль, він не в змозі виявити свої здібності, позбавився можливості реалізувати своє уміння трудитися, виконувати будь-яку фізичну роботу, рухатися легко, весело відпочивати, знаходитися серед людей. Зниження здатності до сприйняття звуків зробила його інвалідом - він втратив можливість нормально спілкуватися з іншими людьми. Через падіння слуху позивач обмежений у можливості самостійно орієнтуватися в просторі, оскільки наражається на небезпеку потрапити під автомобіль при переході вулиці. Стан його здоров'я погіршується, змушений постійно лікуватися як амбулаторно, так і в стаціонарах, однак поліпшення не настає. Він повністю усвідомлює, що спостерігається значне погіршення здоровя, підвищена дратівливість, шум у вухах, погіршення сну. Через матеріальне положення, що погіршилося, своєї матеріальної неспроможності позивач змушений змінити свій спосіб життя, обмежити себе в харчуванні, придбанні одягу, предметів домашнього побуту. Через дратівливість, що з'явилася, погіршилися особисті взаємини з рідними, сусідами, він змушений вести досить замкнутий спосіб життя, що не властиво характеру і сильно його пригнічує. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з вищенаведених підстав у повному обсязі. Представник відповідача ВВ ФСС від нещасних випадків [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що [PERSON] згідно висновку МСЕК від 10.11.2003 р. первинно встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, згідно Акту від 10.10.2003 p., відповідно з якою потерпілому виплачена одноразова допомога у розмірі 4981,40 грн., яка за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку. Згідно висновку МСЕК від 21.12.2004 р. позивачу встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з професійними захворюваннями, з яких 20% первинно згідно Акту від 29.10.2004 p., відповідно з якою потерпілому виплачена одноразова допомога у розмірі 5738,60 грн., яка за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку. Згідно висновку МСЕК від 19.12.2005 р. позивачу встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з двома професійними захворюваннями. Згідно висновку МСЕК від 18.01.2012 р. позивачу встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності безтерміново у звязку з двома професійними захворюваннями. По двом страховим випадком [PERSON] щомісячно отримує суму втраченого потерпілим заробітку, яка на сьогодні складає 988,80 грн. Таким чином, [PERSON] належним чином виконує всі покладені на нього обов язки, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та своєчасно та в повному обсязі надає позивачу соціальні послуги та здійснює страхові виплати, за умови визначення такої потреби органами МСЕК, тобто потерпілий соціально захищений насамперед з боку [PERSON]. Документи, на які посилається позивач як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме довідку МСЕК і акти за формою П-4 є документами, що підтверджують факт професійного захворювання і встановлення у звязку з цим втрати працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку. І ніяким чином не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Посилання на ці документи, як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди відповідач вважає безпідставними. Позивач виходить вже з встановленого факту про спричинення моральної шкоди, але жодного документу, який би підтвердив факт спричинення моральної шкоди у матеріалах справи немає. Станом на день розгляду справи набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014року №7 7-VIII (далі - Закон). Так, з 01.01.2015 року набрав чинності вищевказаний Закон, яким були внесені зміни (викладено в новій редакції) до Закону України «Про загальнообовязкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року №1105-XIV. Відповідно до п. 8 ст. 36 Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України». Таким чином, потерпіла особа не позбавлена права на відшкодування моральної шкоди, а має право вимагати відшкодування моральної шкоди, незалежно від часу настання такої шкоди, виключно з роботодавця на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України. Таким чином відділення ВД ФССНВ у м. Суми є неналежним відповідачем по даній справі та не може, згідно чинного законодавства, відшкодовувати моральну шкоду. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши докази, що є у справі, знаходить позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 06.06.1974 року по 26.11.1975 року та з 25.05.1978 року по 09.09.2004 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Центроліт» (а.с.6-8 копія трудової книжки). 01.10.2003р. [PERSON] було встановлено професійне захворювання\~ , про що свідчить повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за № 343 від 01.10.2003р. (а.с.9). 13.10.2004р. [PERSON] було встановлено професійне захворювання , про що свідчить повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за № 248 від 13.10.2004р Згідно п.14\~акту розслідування хронічного професійного захворювання\~ від 10.10.2003р.\~ професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок\~ недосконалості\~ технологічних процесів, неефективність використання засобів індівідуального захисту. Причиною професійного захворювання є проведення робіт в умовах підвищених рівнів шуму і запиленості. Як вбачається із п.12 акту [PERSON] був встановлений наступний діагноз : Нейросенсорная туговухість помірного ступеня. Захворювання професійне Хронічний бронхіт фаза ремісії, ПСТ. Емфізема легень, гіпертонічна хвороба, виразкова хвороба 12 перстної кишки,гіпертонічно-атеросклеротична хвороба с астено-невротиским синдромом, РОХП з сенсорними порушенням,, (супутний діагноз). (а.с.10). Згідно п.14,15 акту № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 29.10.2004р. професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок недосконалості технологічних процесів, неефективність використання засобів індівідуального захисту. Причиною професійного захворювання є проведення робіт в умовах підвищених рівнів шуму і запиленості. Як вбачається із п.12 акту [PERSON] був встановлений наступний діагноз : Хронічний бронхіт фаза ремісії II ст., Емфізема легень II ст., ЛН II ст.., професійне захворювання. Нейросенсорная туговухість ІІІ ст.. професійного характеру. ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз ІІ ст.. дисцикулярна (атеросклеротична гіпертонічна_ енцифалопатія І-ІІ ст.. с астено-невротичним синдромомо РОХП с сенсорними порушеннями(а.с.12). Згідно акту № 189 огляду МСЕК\~ від 15.12.2003р.\~ [PERSON] було встановлено 20% втрати\~\~ професійної працездатності. Згідно акту № 42 огляду МСЕК\~ від 12.01.2005р.\~ [PERSON] було встановлено 40% втрати\~\~ професійної працездатності. Згідно акту № 86 огляду МСЕК\~ від 01.02.2012р.\~ [PERSON] було встановлено 50% втрати\~\~ професійної працездатності. Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 01.12.2012 року встановлено, що при повторному\~ огляді ступінь втрати працездатності складає 50 % (в т.ч. ХОЗЛ - 30%, туговухість -20%) та встановлено III групу інвалідності, безтерміново ( а.с. 13). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-ХІV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-ХІV; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей було завданням страхування від нещасного випадку. Згідно з підпунктом «е» пункту 1 статті 21 цього Закону в разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі [PERSON]) був зобовязаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За частиною третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому [PERSON] провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до частини третьої статті 34 цього Закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась [PERSON] за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Отже, за змістом статей 21, 28, 30, 34, 35 цього Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм законодавства. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Отже, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON]. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 11.05.2016 р. по справі № 6-3149цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За наведених підстав суд вважає посилання відповідача на положення п. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р., який набув чинності 01.01.2015 р.) згідно із якими відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи наведені норми Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суд дійшов висновку, що спричинена позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню [PERSON] виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми. Відтак, слід дійти висновку, що відшкодування моральної шкоди спричиненої позивачу внаслідок встановлення вперше стійкої втрати працездатності, що підтверджується Актом № 189 огляду МСЕК від 15.12.2003 р. 20% та Актом № 42 огляду МСЕК від 12.01.2005 р. 40% має проводити відповідач у справі - [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми. Оскільки з 01.01.2006 р. застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON], висновок МСЕК викладений у акті огляду МСЕК від 01.02.2012 р. про встановлення позивачу 50% втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності безтерміново , не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача коштів у відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 27.01.2004 р. по справі N 1-9/2004 про відшкодування моральної шкоди [PERSON] соціального страхування зазначив, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 9 постанови від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У суду не викликає сумніву та обставина, що внаслідок втрати професійної працездатності під час виконання трудових обов'язків [PERSON] спричинено моральні та фізичні страждання. Враховуючи характер та обсяг страждань [PERSON], тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми на користь позивача у розмірі 13000 грн.

Outcome: partial