Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

28.11.2016 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 23 936 грн 47 коп. заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2010 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. 22.02.2017 року по справі постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ "КБ" Приватбанк" задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором № б/н від 07 вересня 2010 року в розмірі 23 936 грн 47 коп. та суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 378 грн 00 коп. 04.05.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Островської Ганни Вікторівни про перегляд заочного рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року, яка прийнята до розгляду суддею Прачук О.В. В підтвердження зміни прізвища заявником додано до даної заяви копії свідоцтва про шлюб, відповідно до яких [PERSON] 14.02.2014 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого змінила своє прізвище на « [PERSON] », а 11.07.2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого змінила своє прізвище на\~ « [PERSON] ». Ухвалою суду від 01.06.2020 року заочне рішення суду від 22.02.2017 року скасоване та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні. 26.06.2020 року\~ до суду надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якому представник позивача просив повністю задовольнити позов, мотивуючи тим, що вимоги позивача відповідають\~ закону, визначені умовами договору та подані в межах позовної давності. Крім того, зазначає, що відповідач була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06.03.2010 року що підтверджується копією анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку [PERSON] від 07.09.2010 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач та його представник також не з`явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, в якій також просила врахувати позицію відповідача викладену у заяві про перегляд заочного рішення, а саме, що\~ відповідач\~ не була обізнана з умовами і правилами кредитування,\~ відсотками за користування\~ кредитом\~ та штрафними санкціями за\~ порушення умов кредитування, також зазначала, що\~ позов банком заявлено поза межами\~ строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 07.09.2010 року позивач та відповідач шляхом підписання Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування уклали кредитний договір, у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує: відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більш ніж на 30 днів (500 грн +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісії); пеню за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с. 7,8). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати відсотків. Внаслідок вищевказаного станом на 31.10.2016 року у відповідача перед Банком утворилась заборгованість в сумі 23 936 грн. 47 к., з якої 1 993 грн. 99 к. заборгованість за кредитом, 17 326 грн. 46 к. заборгованість по відсоткам, 3000 грн 00 к. пеня, а також\~ 500 грн - штрафу (фіксована частина) та\~ 1116\~ грн 02 к. - штраф (процентна складова). З наданого позивачем розрахунку та первинного документу - банківської виписки по рахунках відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту, що дає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 993 грн 99 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 17 326 грн 46 коп., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до останнього дня серпня 2016 року, який підтверджений довідкою, наданою позивачем. Відтак, у межах строку кредитування до 31.08.2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (08.2016) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за період з 01.09.2016 року по 31.10.2016 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Крім того, з розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з 08 вересня 2010 року до 31.12.2012 року становила 36%. Вказана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 3,0 % (а.с. 8) і відповідно на рік складає 36 %. За період з 01.01.2013 по 31.08.2014 включно відсоткова ставка становила 30,00%, в період з 01.09.2014 по 31.03.2015 рік 34,80%,\~ в період з 01.04.2015 по 31.08.2016 рік - 43,20%. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 36 % до 43,20 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг. Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані відповідачем на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 36 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ч. 1 ст. 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 07.09.2010 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (36%), тобто - 43,20 %. За період з 31.03.2015 по 31.07.2016 сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 1854 грн 15 коп за ставкою 36 % і складає 1016 грн 07 коп. ((1854 грн 15 коп х (36%/360 днів= 0,1%) х 548 дні (період з 08.09.2010 по 31.03.2015 - кількість днів користування кредитом))/100). Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 1016,07 грн. Що стосується вимог позову про стягнення неустойки, то слід зупинитись на наступному. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення заборгованість за пенею та комісією в сумі 3000 грн. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500 грн штрафу (фіксована частина), 1116,02 грн штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Щодо доводів представника відповідача про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є Умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 Умов) Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі Умови та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем Анкеті-заяві позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 01 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто ст. 257 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала шість карток, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня серпня 2016 року. Крім цього, останній платіж в сумі 200 грн 00 коп. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком відповідачем було вчинено 24.02.2014 року. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 28.11.2016 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом. Підсумовуючи наведене,\~ суд приходить до висновку, що позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 4 626,08 грн, який складається з: 1 993,99 грн - заборгованості за кредитом, 1 016,07 грн -\~ заборгованості за відсотками, 500 грн - штрафу (фіксована частина) та\~ 1116\~ грн 02 к. - штраф (процентна складова). Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (19,3 %).

Outcome: partial