Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

25 лютого 2019 року представник позивача [PERSON]. звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» ( далі ПАТ «Кривбасзалізорудком»), про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 13.01.1966 року по 01.10.1970 року, працював підземним крепільником 4-5 розряду та з 01.10.1970 року по 23.02.1982 року працював бурильником 5-7 розряду, шахта «Октябрьска» РУ ім. Комітерна обєднання «Кривбасруда» правонаступник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з повним робочим днем на підземних роботах, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. У звязку із заподіянням шкоди, [PERSON] вперше 01.04.1982 року пройшов огляд МСЕК де йому був встановлений діагноз вібраційна хвороба І-ІІ ст., початкова стадія кохлеарний неврит, з втратою професійної працездатності 45% і загальної працездатності (навичок до некваліфікованої праці) 20 %, інвалідність не встановлена. В звязку з професійним захворюванням 01.06.1982 року був виведений працювати на поверхню стропальником, вантажником у відділі технічного забезпечення на тому ж підприємстві відкіля звільнився з виходом на пенсію за віком 11.10.1994 року. Висновком МСЕК від 14.05.1997 року встановлено 70% втрати профепрацездатності і друга група інвалідності. 26.04.2001 року при черговому переосвідоцтві процент втрати працездатності і група інвалідності були залишені без змін але були встановлені безстроково. В звязку з погіршенням стану здоровя позивач 24.05.2018 року пройшов освідоцтво МСЕК де йому було встановлено втрату професійної працездатності 80 %, 65% - коні туберкульоз + ХОЗЛ, 5% - вібрація, 5% - туговухість, 5% - катаракта, друга група інвалідності безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває фізичний біль та страждання, яких він зазнав та продовжує і зазнавати кожного дня: постійний біль та задишку при незначному фізичному навантаженні, ходьбі та в спокою, кашель, важкість та біль у грудній клітині, частий біль за грудиною давлючого характеру, біль в області серця, загальну слабкість, швидку втому, головний біль, запаморочення, підвищення АТ, біль в попереково-крижовому відділі хребта, у великих суглобах, дрібних суглобах кистей, біль та відчуття оніміння в руках та ногах, мерзлякуватость кінцівок, зниження слуху на обидва вуха, шум у голові, зниження зору, що підтверджується виписками-епікризами з медичних виписок, висновками МСЕК. Тому, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 187785,00 грн., та просив стягнути з відповідача, без утримання податку з доходів фізичних осіб. 28 лютого 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду у порядку спрощеного провадження. Ухвалою від 25 березня 2019 року ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» було продовжено строк для надання відзиву та розгляд справи було відкладено на 23 квітня 2019 року. Протягом встановленого судом строку відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, у порядку, передбаченому\~ст. 178 ЦПК України, у якому заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні у повному обсязі. Представником позивача заявлено клопотання про долучення копії санітарно-гігієнічної характеристики умов праці. 26.03.2019 року представником відповідача заявлено клопотання в якому просили зобовязати позивача надати до судового засідання надати паспорт позивача, трудову книжку, довідки МСЕК, виписні епікризи, які додані до позовної заяви. 26.03.2019 року представником відповідача заявлено клопотання про визнання явку позивача, [PERSON], в судове засідання - обовязковою. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову у судовому засіданні заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд, встановивши між сторонами правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 13.01.1966 року по 01.10.1970 року, працював підземним крепільником 4-5 розряду та з 01.10.1970 року по 23.02.1982 року працював бурильником 5-7 розряду, шахта «Октябрьска» РУ ім. Комітерна обєднання «Кривбасруда» правонаступник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та з 01.06.1982 року був виведений працювати на поверхню стропальником, вантажником у відділі технічного забезпечення на тому ж підприємстві відкіля звільнився з виходом на пенсію за віком 11.10.1994 року (а.с. 10-11). Відповідно до висновку МСЕК від 01.04.1982 року пройшов огляд МСЕК де йому був встановлений діагноз вібраційна хвороба І-ІІ ст., початкова стадія кохлеарний неврит, з втратою професійної працездатності 45% і загальної працездатності (навичок до некваліфікованої праці) 20 %, інвалідність не встановлена, а 24.05.2018 року пройшов освідоцтво МСЕК де йому було встановлено втрату професійної працездатності 80 %, 65% - коні туберкульоз + ХОЗЛ, 5% - вібрація, 5% - туговухість, 5% - катаракта, друга група інвалідності безстроково ( а.с.19- ). 14 квітня 1995 року відповідачем складено Акт розслідування хронічних професійних захворювань позивача [PERSON], яким встановлюється, що причиною професійного захворювання є вплив шкідливих факторів, а саме: шкідливі умови праці, конструктивні недоліки машин і механізмів на яких працював потерпілий, де був присутній шум і вібрація, тривала праця з вибухівкою тринітротолуом, яка провокує захворювання на катаракту очей. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини,оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст.\~153,\~237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п.5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме:\~ст. 12 Закону України «Про охорону праці»\~та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими\~Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472\~(далі - Правила). У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди\~не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата\~це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи,та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР\~про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з отриманням професійних захворювань позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 20%, який встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоровя відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного звязку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.\~153, ст.\~173, ч.1 ст.\~237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду. Посилання представника відповідача про застосування у спірних правовідносинах строків позовної давності, не підлягає задоволенню, так як згідно ст. 83 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, стаж роботи позивача та вважає, що стягненню підлягає сума 153 680 грн., що складається з вісімнадцять прожиткових мінімумів, який становить, станом на 01.01.2019 року 1921 грн., відповідно до Закону « Про державний бюджет України на 2019 рік», що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень\~ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial