Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор, в інтересах держави, звернувся до суду з зазначеним вище позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати п. 5.2 рішення Бердянської міської ради № 17 від 31.03.2010р., визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON], витребувати у [PERSON] спірну земельну ділянку та повернути її територіальній громаді м. Бердянська. В обґрунтування позову вказує на те, що в ході прокурорської перевірки було встановлено, що рішенням № 17 від 31.03.2010року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було затверджено проекти відведення та передано у власність громадянам, у тому числі і відповідачу [PERSON], земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 ЗУ України, ст.ст.85,88,89,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», п.3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», чим грубо порушено вимоги законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю. За повідомленням Бердянської міської ради від 12.12.2014р. з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, який був затверджений рішенням Бердянської міської ради №8 від 25.06.2009р., земельна ділянка по [ADDRESS] розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку. Відповідно до проектних рішень Генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах, також встановлена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Відповідно до схеми місцезнаходження земельної ділянки, остання знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. А тому надання цієї земельної ділянки у власність для ведення індивідуального дачного будівництва є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. П. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.157,159-160). Причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. Свої заперечення виклала у письмовій формі (а.с.143-154). Представник відповідача Бердянської міської ради Дороз В.Ю. проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що спірне рішення Бердянської міської ради було прийнято правомірно. На час його прийняття було чинним рішення Бердянської міської ради №11 від 10.12.2004р. Вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду тільки 11.08.2010 року. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Представник відповідача, у своїх запереченнях посилається зокрема на те, що прокурор звернувся з цим позовом до суду з пропуском позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (в редакції закону станом на день прийняття Бердянською міською радою оскаржуваного рішення) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 року № 4176-УІ, який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України був виключений. Проте, відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. За ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст. 45 ЦПК України, прокурор має право, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що згідно з Генеральним планом міста Бердянська, який був затверджений рішенням Бердянської міської ради №8 від 25.06.2009р. спірна земельна ділянка розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку, що підтверджується листом заступника міського голови Матвєєва С.В. ( а.с.20-22). Як вбачається зі схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.14), остання знаходиться в межах міста Бердянська, на відстані 525м. від урізу води Азовського моря. Пунктом 5.2 рішення Бердянської міської ради №17 від 31.03.2010 року (а.с.12-13) затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,083га, в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: [ADDRESS] в м. Бердянську, для індивідуального дачного будівництва. [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] (а.с.11), який 17 травня 2010р. був зареєстрований управлінням Держкомзему у м. Бердянську в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011026500582. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради № 11 від 10.12.2004р., яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського мора в межах міста Бердянська, але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року ( а.с.17-18). Як вбачається з інформації виконкому Бердянської міської ради №04-0698/37 від 05.02.2015р. на момент прийняття спірного рішення діяв Генеральний план міста Бердянська, затверджений рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради У скликання від 25.06.2009р. №9. Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста Бердянська на момент прийняття спірного рішення Бердянської міської ради не розроблявся і не затверджувався. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, суд визнає, що спірне рішення прийнято Бердянською міською радою незаконно. Судом також було встановлено, що 11.11.2010р. Бердянським природоохоронним міжрайонним прокурором на адресу Бердянської міської ради був принесений протест №26/267 про скасування пункту 5 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради У скликання №17 від 31.03.2010р. Рішенням Бердянської міської ради №60 від 30.12.2010р. ( а.с.115) зазначений протест прокурора був задоволений, пункт 5 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради У скликання №17 від 31.03.2010р. було скасовано. Тобто, на час розгляду справи, п. 5.2 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради У скликання №17 від 31.03.2010р. вже скасований, а тому у задоволенні позову прокурора в частині скасування п.5.2 рішення №17 від 31.03.2010р. необхідно відмовити. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, який був виданий [PERSON], ґрунтуються на законі, тому їх необхідно задовольнити. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом було встановлено, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки №2083 від 06.12.2013 року ( а.с.113) спірна земельна ділянка була відчужена [PERSON] Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння. Враховуючи вищевикладене підлягають також задоволенню вимоги позивача про витребування у [PERSON] земельної ділянки площею 0,0830га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах [ADDRESS]. Відповідно до положень Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Бердянська. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів Бердянської міської ради, [PERSON] і [PERSON] необхідно стягнути судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Прокурором заявлено вимоги немайнового ( визнання недійсним державного акту) і майнового ( витребування земельної ділянки вартістю 69603,80 грн.) характеру. Загальний розмір судового збору становить за цим позовом 939,63 грн. ( 243,60+696,03=939,63). Таким чином, з кожного відповідача на користь спеціального Фонду Державного бюджету України необхідно стягнути судовий збір по 313,21 грн.

Outcome: partial