Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

В провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. перебувала вищевказана цивільна справа, яка надійшла 25.01.2019 року. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] , у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 1-ос від 11.08.2020року про припинення повноважень судді [PERSON] , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020року, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12 серпня 2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматичний розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматичного розподілу вищезазначена справа була 12.08.2020 року передана на розгляд судді Романько О.О. Ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О. від 28.08.2020 року по справі було відкрито провадження у даній справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась із квартири та земельної ділянки. 03.03.2000 року мати склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку позивачу. Далі в позові позивач зазначив, що після смерті матері вчасно звернувся до нотаріуса, однак виявилось, що 18.12.2000 року мати склала інший заповіт, яким заповіла квартиру та все рухоме і нерухоме майно [PERSON] , однак відповідач не подала вчасно заяви на прийняття спадщини, і тому заповіт від 18.12.2000 року не розпочав свого виконання та не вступив в дію на момент смерті спадкодавця. Відповідно до пояснень нотаріуса оскільки другий заповіт від 18.12.2000 року фактично скасував перший від 03.03.2000 року, то позивач може успадкувати майно своєї матері лише як спадкоємець за законом. 15.02.2017 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку власником якої є і по сьогоднішній день, відповідач поновила пропущений строк на подання заяви про прийняття спадщини, заповіт від 18.12.2000 року розпочав своє виконання з 30.11.2017 року - з дати подання відповідачем заяви на прийняття спадщини, проте позивач вважає, що заповіт від 18.12.2000 року є недійсним, оскільки не містить у собі часу його складення, дати та місця народження заповідача та не відповідає фактичній волі заповідача. В обґрунтування своєї позиції, посилаючись на «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України", затвердженої наказом №22/5 Міністерства юстиції України 25.08.1994 року, закон України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року, прохав заповіт із реєстровим №405, підписаний [PERSON] , яким вона заповіла майно [PERSON] та який був складений і посвідчений 18.12.2000 року секретарем виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Дерев`янко Т.Я., визнати недійсним. 04.04.2019 року представником відповідача було надано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] , оскільки останньому було відомо про заповіт з липня 2014 року, зокрема через те, що він брав участь при розгляду цивільної справи № 315/765/14-ц в Гуляйпільському районному суді Запорізької області (а.с.88-89 т. 1). Також, 04.04.2020 року до суду надійшов відзив на позов (а.с.91-94, т.1), де адвокатом відповідача зазначено про те, що оскаржуваний заповіт є складеним саме на відповідача, в матеріалах справи наявні судові рішення, які підтверджують цей факт, відповідно до змісту заповіту спадкодавець заповідала квартиру та все своє рухоме і нерухоме майно відповідачу, таким чином, позивач не може бути власником земельної ділянки, яка була заповідана відповідачу, заповіт від 18.12.2000 року відповідає всім вимогам закону, складений так само, як і заповіт від 03.03.2000 року, який позивач вважає складеним вірно. Вказала на те, що саме в заповіті зазначається те майно та ті спадкоємці, які визначила сама особа, а не те, що «говорять свідки». Щодо зазначення позивача про відмітку на його заповіті від 03.03.2000 року Комсомольської сільської ради, що «даний заповіт не змінювався та не відмінявся на день смерті спадкодавця» зазначено, що помилка сільської ради жодним чином не змінює норм Закону щодо скасування заповітом від 18.12.2000 року попереднього заповіту від 03.03.2000 року, та і на дублікаті заповіту від 18.12.2000 року міститься така ж відмітка. Заявила про застосування позовної давності до позовних позивача та прохав відмовити у задоволенні позовної заяви. 21.05.2020 року представником позивача було надано відповідь на відзив (а.с.107-108, т. 1), де зазначив про необґрунтованість відзиву, намагання відповідача спростувати факт, що позивач є законним власником земельної ділянки, що підтверджується долученими до позову документами, про існування яких відповідачу відомо. Зазначив, що з наданих стороною позивача доказів видно, що право позивача належним чином ним зареєстроване. Просив врахувати те, що твердження представника відповідача про те, що покази свідків є неналежним доказом є необґрунтованими та суперечать нормам ст. 76 ЦК України. Також вказав на те, що позивач не стверджує про вірність складення заповіту від 03.03.2000 року, а успадкував земельну ділянку не як спадкоємець за заповітом від 03.03.2000 року, а як спадкоємець першої черги спадкування за законом. Стосовно строку позовної давності зазначив, що оскільки про точну дату, коли позивач, як спадкоємець першої черги, який отримав спадщину саме за законом дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів було зазначено в позові, з копією якого сторона відповідача ознайомлена. Прохав відхилити відзив на позов, заяву про застосування строків позовної давності залишити без задоволення. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.102, том 1). В судовому засіданні представник позивача адвокат Рябко Ю.М. позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, зазначив про строки позовної давності, а також про те, що при допиті свідків було встановлено, що воля заповідача викривлена, оскільки свідками підтверджено, що спадкодавець мала волю заповісти квартиру онуці, а земельну ділянку синові, встановлено, що секретар сільради не мала права посвідчувати заповіт, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не надав, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Вертелецька Т.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, зазначила про те, що поясненнями свідків підтверджено те, що складання та посвідчення заповіту не суперечило нормам закону, який діяв на час складання заповіту та секретар мала право на його посвідчення, протягом 12 років спадкодавець не змінила заповіту, позивач знав про існування заповіту з липня 2014 року, тому є всі підстави для застосування строків позовної давності. В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Горова Я.О. не з`явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, 14.12.2020 року, 09.02.2021 року подавала через канцелярію суду письмові заяви, в яких прохала розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу та свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Біляївка Покровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] виданого 06.08.1998 року Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області. Має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, том 1). Згідно копії свідоцтва про народження, виданого повторно 24.01.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , про що 01.10.1949 року виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 45. Зазначено ім`я батька: [PERSON] , матір`ю зазначена [PERSON] (а.с. 10, том 1). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10.06.2013 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [INFO] в м. Запоріжжі у віці 88 років померла [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 3219 (а.с. 11, 47, том 1). 03.03.2000 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Деревянко Т.Я., яким заповідала своєму синові [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі ВАТ «Гуляйпільське» Гуляйпільського району розміром 6,36 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яке підтверджується сертифікатом ЗП 0206271 виданого на підставі рішення Гуляйпільської райдержадміністрації від 24 травня 1999 року №164 (а.с. 12, 62 том 1). Згідно відмітки секретаря Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області [PERSON] зазначений заповіт не змінювався та не відмінявся на день смерті спадкодавця. [INFO] [PERSON] виконавчим комітетом Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області за №420 видано довідку про те, що згідно заповіту він являється спадкоємцем після померлої [PERSON] , яка відповідно до записів погосподарській книзі Комсомольської сільської ради за №0083-1 була постійно зареєстрована і проживала з 1953 року і по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Інших спадкоємців немає (а.с. 13, том 1). Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34734218 виданого 02.08.2013 року приватним нотаріусом Горовою Я.О., 02.08.2013 року зареєстровано спадкову справу №54830233 (номер у нотаріуса 148/2013), спадкодавець: [PERSON] (а.с. 14, том 1). Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2017 року, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме земельної ділянки площею 3,3100 га, кадастровий номер 2321883000:03:001:0020, розташованої на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, є її син [PERSON] , [INFO] . Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV-ЗП № 002316, виданого Гуляйпільською районною державною адміністрацією 08.05.2003 року, акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 266, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Свідоцтво видане приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. та зареєстровано в реєстрі за № 254 (а.с. 15, 83 на звороті, том 1). Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №80453736 сформованого 15.02.2017 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О., земельна ділянка з кадастровим № 2321883000:03:001:0020 площею 3,31 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована: Запорізька область, Гуляйпільський район, Комсомольська сільська рада, належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер 254, видане 15.02.2017 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Горовою Я.О. (а.с 16, том 1). Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №46776966 виданого 15.02.2017 року приватним нотаріусом Горовою Я.О., 02.08.2013 року зареєстровано спадкову справу №54830233 (номер у нотаріуса 148/2013), спадкодавець: [PERSON] , 15.02.2017 року приватним нотаріусом Горовою Я.О. видано свідоцтво про право на спадщину за номером у Спадковому реєстрі 60248890 та номером у реєстрі нотаріальних дій 254, спадкоємець [PERSON] , ступінь споріднення перший. Спадкове майно: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ціла, Комсомольська сільська рада (а.с. 17, том 1). 18.12.2000 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Дерев`янко Т.Я., яким заповідала приватизовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , все рухоме і нерухоме майно [PERSON] (а.с. 18, 66, том 1). У червні 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до територіальної громади Гуляйпільської міської ради Запорізької області, [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Я.О., про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 09.10.2014 року в задоволенні позову відмовлено. Останнє було оскаржено до апеляційної інстанції. Справа розглядалася судами неодноразово. Постановою Верховного суду України від 12.09.2017 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.12.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 22-25, том 1). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15.11.2017 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 09.10.2014 року, ухвалено нове рішення, за яким позов [PERSON] до територіальної громади Гуляйпільської міської ради Запорізької області, [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Я.О., про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.19-21, том 1). Постановою Верховного суду України від 06.06.2018 року залишено без розгляду касаційну скаргу [PERSON] , рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15.11.2017 року залишено без змін (а.с. 27-31, том 1). 15.03.2019 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. було надано за запит суду копію спадкової справи № 148/2013 розпочатої 02.08.2013 року після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 45-85, том 1). Відповідно до матеріалів спадкової справи 02.08.2013 року до приватного нотаріуса звернувся з заявою син спадкодавця [PERSON] , зазначивши, що є ще спадкоємець дочка спадкодавця [PERSON] .. Склад спадкового майна земельна ділянка площею 3,31 га, розташована на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області. В свою чергу [PERSON] , 1957 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулася до нотаріуса з заявою від 02.08.2013 року, відповідно до якої вона відмовилася від виділення їй обов`язкової частки у спадщині за законом. У спадковій справі є наявними два заповіти [PERSON] один від 03.03.2000 року на користь [PERSON] щодо земельної ділянки та інший від 18.12.2000 року на користь [PERSON] щодо приватизованої квартири та рухомого й нерухомого майна. Також, в матеріалах спадкової справи є відомості щодо цивільної справи, яка перебувала на розгляді в Гуляйпільському районному суді Запорізької області за позовом [PERSON] щодо визначення їй додатково строку для прийняття спадщини після її баби. Зі свого боку [PERSON] звертався до суду з позовом про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] від 03.03.2000 року. Відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.09.2013 року його позов було задоволено, але зазначене рішення суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014 року, відповідно до якого позов [PERSON] залишено без задоволення. Далі 16.01.2015 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Горової Я.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом, визначивши спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 3,31 га, розташованої на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, які належали спадкодавцеві. Через наявність двох заповітів та цивільних справ як за позовом [PERSON] , так і за позовом [PERSON] , які неодноразово розглядалися судами, [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалося, останній успадкував майно, а саме земельну ділянку площею 3,31 га, розташовану на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, за законом як спадкоємець першої черги, про що йому було видано відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.02.2017 року за його заявою від цієї ж дати. При цьому, ще один спадкоємець за законом - [PERSON] , яка мала право на спадщину після смерті її матері [PERSON] , відмовилася від неї та не заперечувала щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом її братові [PERSON] , що підтверджується її нотаріально посвідченою заявою від 11.02.2017 року. Також, зі спадкової справи вбачається, що [PERSON] знову звернулася до приватного нотаріуса Горової Я.О. з нотаріально посвідченою заявою від 30.11.2017 року щодо прийняття нею спадщини після її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , за заповітом, строк для прийняття спадщини було визначено на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15.11.2017 року у справі № 315/765/14-ц. Остання зазначила про наявність спадкоємців відповідно до ст. 1241 ЦК України та щодо спадкового майна, на яке вона претендує. Зазначена заява надійшла до приватного нотаріуса Горової Я.О. 05.12.2017 року та була зареєстрована за № 653. 29.12.2017 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О. листом за № 363/02-14 було поставлено до відома [PERSON] про те, що нею видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,31 га, розташованої на території Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області на користь іншого спадкоємця [PERSON] , а також те, що для оформлення спадщини на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] необхідно надати ряд документів. Відомостей про видачу будь-якого Свідоцтва про право на спадщину на користь [PERSON] надані нотаріусом матеріали спадкової справи не містять (а.с. 85, том 1). 19.01.2015 року секретарем Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Якубенко О.Г. за заявою [PERSON] було видано дублікат заповіту від 18.12.2000 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Дерев`янко Т.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 405 у зв`язку зі втратою його оригіналу (а.с. 98, том 1). Згідно відповіді Державного архіву Запорізької області від 21.05.2019 року за № 01-32/О-1292 зазначено, що в протоколах засідань виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області за 2000 рік рішення про покладення обов`язків для вчинення нотаріальних дій на [PERSON] відсутнє. Відомості про внесення змін до спадкового реєстру заповітів до Державного архіву Запорізької області не надходили, тому зазначили про можливе знаходження такої інформації в Запорізькому обласному Державному нотаріальному архіві (а.с. 121, том 1). Згідно відповіді Державного архіву Запорізької області від 11.07.2019 року за № 01-32/О-1753 зазначено, що в протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області за 1997-2001 роки рішення, окрім рішень №№ 1, 2/а від 08.04.1998 року, про призначення на посаду секретаря та звільнення з посади секретаря Комсомольської сільської ради гр. [PERSON] відсутні. Одночасно повідомлено, що в протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області за 1997-2001 роки рішення про покладення обов`язків для вчинення нотаріальних дій на [PERSON] відсутнє (а.с.143, том 1). Відповідно до рішення першої сесії двадцять третього скликання Комсомольської сільської ради народних депутатів № 1 від 08.04.1998 року «Про обрання секретаря сільської ради» за пропозицією голови сільської ради [PERSON] згідно ст. 50 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія сільської ради вирішила обрати секретарем сільської ради [PERSON] (а.с.144, том 1). Відповідно до рішення першої сесії двадцять третього скликання Комсомольської сільської ради народних депутатів № 2/а/ від 08.04.1998 року «Про обрання секретаря виконкому сільської ради» згідно п. 5 ст. 51 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська рада вирішила функції секретаря виконкому сільської ради покласти на секретаря сільської ради [PERSON] (а.с.145, том 1). Згідно запису № 405 у Журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Комсомольської сільської ради за 2000 рік, 18.12.2000 року для [PERSON] , мешканки с. Комсомольське, паспорт [NUMBER] виданий Гуляйпільським РВ від 14.07.1999 року, вчинено нотаріальну дію заповіт (а.с. 181 т. 1). Згідно відповіді Державного архіву Запорізької області від 09.03.2021 року за № 01-32/Д-0581 зазначено, що в протоколах засідань виконавчого комітету, сесій Комсомольської сільської ради народних депутатів Гуляйпільського району Запорізької області за 1995-1996 роки рішення про покладення обов`язків з вчинення нотаріальних дій на секретаря Комсомольської сільської ради народних депутатів Гуляйпільського району Запорізької області [PERSON] відсутнє (а.с. 25, том 2). Судом для встановлення обставин справи були допитані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.10.2020 року пояснила, що [PERSON] знає як односельця, [PERSON] це дочка [PERSON] , який помер, племінниця [PERSON] [PERSON] та [PERSON] брати по матері. [PERSON] трудівниця, працювала на фермі, сім`я бідна, її чоловік [PERSON] не любив її сина від першого шлюбу, тому [PERSON] виїхав до м. Запоріжжя. Бабуся була стара, донька виїхала в м. Запоріжжя, сільрада опікувалася нею, вона кілька разів приходила до сільради, говорила, що хоче заповісти синові [PERSON] пай, а онуці Лені будинок. Приходила в 2003-2004 році, а коли захворіла, її донька [PERSON] забрала її до себе в м. Запоріжжя. [PERSON] працювала секретарем з 2005 року, з 2002 по 2005 рік секретарем сільради працювала [PERSON] , остання ним була і в 2000 році. До неї як голови сільради щодо заповітів [PERSON] ніхто не звертався. [PERSON] дійсно мала волю щодо того, щоб залишити земельний пай її сину [PERSON] . При вчиненні нотаріальних дій сільрадою роз`яснюються положення про кількість заповітів та порядок їх складання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.10.2020 року пояснив, що на той час працював в органах міліції, проживав у селі та знає всіх його мешканців. [PERSON] як її ще називали баба [PERSON] , працювала сторожем, він був у неї не раз, вона мала трьох дітей, а її син [PERSON] стояв на обліку як сімейний дебошир, алкоголік. Хотів направити його на лікування, неодноразово бував у них вдома, опитував матір. [PERSON] помер у 2005 році. Бабуся розповідала, хто їй помагав, що донька вийшла заміж. У бабусі був будинок, вона мала пай. Вона приходила до сільради, яка була в клубі, бо приміщення сільради згоріло, разом сиділи в одній будівлі. Бабуся заповіла пай старшому сину, донька [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) мала свій пай, а будинок в пам`ять про сина [PERSON] бабуся заповіла не рідній доньці сина [PERSON] . Старшого сина він не знає і не може назвати його ім`я. На той час секретарем сільради була [PERSON] і сільрада була уповноважена на посвідчення заповітів. Ві пам`ятає як приходила бабуся [PERSON] , її дочка [PERSON] , старший син для оформлення спадщини на останнього, якому тоді було років 50. Бабуся проживала скромно, окрім паю та будинку в неї нічого не було. Пай хотіла заповісти старшому синові, він спілкувався з [PERSON] , яка собі нічого не взяла. [PERSON] це донька [PERSON] , він не знає, чи щось на неї оформляли. Зараз в будинку проживають інші люди, які не є сторонами по справі. На час смерті бабуся проживала у доньки [PERSON] у м. Запоріжжя. За життя бабуся говорила, що їй шкода усіх дітей, старшому пай, у [PERSON] є свій, а все інше [PERSON] . Зміст заповіту чи заповітів йому невідомий, він лише усно спілкувався з [PERSON] .. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 14.01.2021 року пояснила, що вона працювала секретарем Комсомольської сільської ради з 1995 року до 2005 року. [PERSON] вона особисто не знала, оскільки він не проживав у с. Комсомольське. [PERSON] склала один заповіт в березні 2000 року, а інший було зареєстровано в грудні того ж року. Вона заповідала онуці свою квартиру, про пай там не йшло мови. Фразу «все рухоме та нерухоме майно», вона вказала так у заповіті від 18.12.2000 року бо не хотіла переписувати всі предмети вжитку (наприклад, телевізор та меблі), які були в квартирі спадкодавця, а також присадибну ділянку з сараями, які є прилеглими до цієї квартири в с. Комсомольське. Таку фразу вона використала як загальну і про земельний пай воля спадкодавця тоді не зазначалася. Своєму сину [PERSON] раніше заповідала пай. Сину бажала заповісти пай, а все інше онуці, тобто квартиру та присадибну ділянку біля неї. Якщо людина заповідала дім чи квартиру, а потім, якщо в цьому заповіті заповідали ще й пай, то вона у таких заповітах повністю зазначала всі відомості щодо цієї земельної ділянки як то реквізити сертифікату чи державного акту. У заповіті від 18.12.2000 року цього не було вчинено бо про пай тоді не йшлося, [PERSON] звернулася саме щодо розпорядження своєю квартирою. Скільки саме в той час за тиждень людей зверталося до неї за для складення заповітів вона точно сказати не може одна, дві людини, а коли пішли паї, то стали збиратися черги. Спадкодавець [PERSON] була дієздатна, в день складення заповіту приходила сама. Далі свідок зазначила, що доки вона працювала, [PERSON] не приходила до сільради з питанням щодо зміни заповіту, хоча могла це зробити, це її право. Скільки в [PERSON] було дітей вона не знає, також не пам`ятає того, чи вона приходила сама, чи з кимось, коли був складений перший заповіт в березні 2000 року. Також судом в судовому засіданні були досліджені матеріали цивільних справ: - 315/1165/13-ц щодо тлумачення заповіту від 03.03.2000 року за позовом [PERSON] .. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.09.2013 року щодо задоволення цього позову було скасоване відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014 року, яким позов залишено без задоволення; - 315/765/14-ц щодо продовження строку на прийняття спадщини за позовом [PERSON] .. Справа неодноразово розглядалася судами всіх інстанцій. 15.11.2017 року було остаточно ухвалено рішення Апеляційного суду Запорізької області щодо задоволення позову та визначення відповідного строку для подання заяви до нотаріуса. Також, матеріалами зазначеної справи сторона відповідача обґрунтовувала свою позицію щодо застосування строків позовної давності, зокрема просили врахувати, що відповідно до ухвали суду від 10.07.2017 року [PERSON] було залучено до розгляду даної справи та зазначену ухвалу останній отримав 17.07.2014 року особисто та скористався своїм правом на правову допомогу уклавши угоду від 25.07.2014 року. Враховуючи наведене вважають, що позивач знав з цього часу про порушення його права і строк позовної давності за його позовом повинен обраховуватися з липня 2014 року; - 315/1572/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Зазначена справа є зупиненою до набрання рішенням суду за даною справою законної сили. Вирішуючи спір в даній справі суд виходить з наступного. Відповідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В даному випадку, спірний заповіт був складений 18.12.2000 року, тобто, до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року, але права і обов`язки по спірному заповіту виникли після набрання чинності Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, так як, спадкодавець помер [INFO] . (Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, тобто у день смерті спадкодавця.) Стаття 41 ЦК УРСР регламентує, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво або багатостронніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). В ст. 45 ЦК УРСР передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише у разі, якщо такий наслідок прямо передбачено у законі. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Так, в ст. 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи\~чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної\~\~в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У\~ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 3\~ст. 203\~ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені\~ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі\~ст. 1247 ЦК України заповіт\~складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях\~1251,\~1252\~цього\~Кодексу. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування(ч. 1 ст. 1251 ЦК України). У\~ст. 1257 ЦК України передбачено\~вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3\~ст. 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1\~ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України кожна\~сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею\~7\~Закону України\~«Про нотаріат» (в редакції чинній на момент складання заповіту) передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до\~ст. 37 Закону України «Про нотаріат»\~у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. На момент складання заповіту від 18 грудня 2000 року діяльність посадових осіб виконавчих комітетів\~сільських, селищних, міських рад з приводу вчинення нотаріальних дій була врегульована підзаконним нормативно правовим актом -\~Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженою\~наказом Міністерства\~юстиції України\~від 25\~серпня 1994\~\~року\~\~№\~22/5 (далі Інструкція), норми якої були спеціальними під час вчинення нотаріальних дій посадовими особами орану місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 Розділу 1 зазначеної Інструкції у відповідності зі ст. 37 «закону «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, зокрема, щодо посвідчення заповітів. Пункти 2 та 3 Розділу 1 цієї Інструкції передбачають, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. У відповідності зі ст.\~7\~Закону України\~«Про нотаріат» посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затверджена наказом Мін`юсту України від 25 серпня 1994\~\~року № 22/5, у редакції чинній на момент складання заповіту, зокрема у пункті 33 передбачала посвідчення посадовою особою виконавчого комітету заповітів дієздатних громадян, складених відповідно до вимог\~Цивільного кодексу\~і особисто поданих ними посадовій особі виконавчого комітету. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачала визначення термінів, зокрема: виконавчі органи рад органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами; посадова особа місцевого самоврядування особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Стаття 12 зазначеного Закону передбачала, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях. Повноваження сільського, селищного, міського голови визначалися в ст. 42 даного Закону. Сільський, селищний, міський голова має, зокрема, повноваження щодо: забезпечення здійснення в межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організовує в межах, визначених законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; підписує рішення ради та її виконавчого комітету; вносить на розгляд ради пропозицію щодо кандидатури на посаду секретаря ради; вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів. Стаття 50 вказаного Закону визначає положення щодо секретаря сільської, селищної, міської ради. Так, секретар відповідної ради обирається за пропозицією сільського, селищного, міського голови відповідною радою з числа депутатів на строк повноважень ради та працює в раді на постійній основі. Секретар сільської, селищної, міської ради, зокрема має право вирішувати за дорученням сільського, селищного, міського голови або відповідної ради інші питання, пов`язані з діяльністю ради та її органів. Секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Відповідно до ст. 51 цього Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної ради у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Виконавчий комітет утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. До складу виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради входить також за посадою секретар відповідної ради. Очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради. Повноваження виконавчого комітету визначені в ст. 52 вказаного Закону. Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ( у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів влади. Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої\~статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. У Рішення Конституційного Суду України від 09.02.2000 року № 1-рп/2000 справа № 1-5/2000 (справа про місцеве самоврядування) у вирішенні цього спору Конституційний Суд України виходить з того, що відповідно до Конституції України (пункт 15 частини першої статті 92, частина третя статті 141, стаття 146) засади місцевого самоврядування, питання формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування, зокрема статус виконавчих органів ради та їх повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації, визначаються законом. До того ж в тексті Конституції України вживаються як словосполучення «виконавчий орган ради», так і «виконавчі органи ради» (частини друга і третя статті 141).В Відповідно до Закону виконавчими органами сільських, селищних, міських рад є їх виконавчі комітети, а також відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина перша статті 11). Виконавчий комітет є виконавчим органом загальної компетенції сільської, селищної, міської ради. Він утворюється радою на строк її повноважень у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, який очолює виконавчий комітет, його заступника (заступників) з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. До складу виконавчого комітету за посадою також входить секретар відповідної ради. Основною формою роботи виконавчого комітету є його засідання, а формою правового акта - рішення.\~Виконавчий комітет\~є підзвітним\~і підконтрольним\~раді,\~що його\~утворила,\~а з\~питань здійснення\~ним повноважень\~органів виконавчої\~ влади\~ -\~ також\~ підконтрольним\~ відповідним\~ \~органам виконавчої\~влади (статті\~51,\~52,\~53\~Закону). Отже, чинний Закон визначає сільського, селищного, міського голову як посадову особу, яка очолює не тільки виконавчий комітет, а й всю систему виконавчих органів відповідної ради, керівники яких несуть перед головою персональну відповідальність, що узгоджується з частиною другою статті 141 Конституції України. Спірний заповіт був посвідчений не головою сільської ради, а її секретарем. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що покладення обов`язків щодо забезпечення виконання нотаріальних дій на посадову особу органу місцевого самоврядування повинно фіксуватися у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету відповідної ради. Оскільки учасниками справи не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що секретар Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Дерев`янко Т.Я. за період з 1995 року по 2005 рік, у передбаченому законодавством порядку, була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчувати оспорюваний заповіт від 18 грудня 2000 року, то вважати, що вказаний правочин був складений у встановленому порядку не можна. У розумінні ЦК УРСР (1963 року) та ЦК України (2003 року) до одностороннього правочину або угоди можна віднести складення, зміну та скасування заповіту. Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України (2003 року), до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Поняття нікчемності правочину в Цивільному Кодексу України 1963 року, який діяв на час укладання заповіту відсутнє. Враховуючи положення\~ч.\~1\~ст.\~ 1257 ЦК України, якими визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та\~посвідчення, може свідчити про його нікчемність. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Так в\~ЦК України\~закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.\~Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена\~законом\~і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Також,\~зазначена практика\~підтверджується постановами\~ВС: від\~04.06.2019\~року у\~справі №\~916/3156/17\~(провадження\~№ 12-304гс18); від\~11.12.2019\~року справа\~№ 323/3359/17\~(провадження\~№ 61-15028св19);від 12.03.2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18); від 12.01.2021 року справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20); від 01 березня 2021 року справа № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19); від 24\~березня 2021 року справа №692/1164/18 (провадження №61-14767св20). Не зважаючи на ті обставини, що в судовому засіданні було встановлено, що в супереч вимогам ст. ст. 541, 542 ЦК УРСР та вимог пунктів 33, 35 Інструкції, заповіт складений від 18.12.2000 року не містить дати та місця народження заповідача, а також додатково враховуючи пояснення свідка [PERSON] , які доводять, що останній складений так, що розпорядження заповідача викликає неясності та суперечки після відкриття спадщини, суд вважає, що за обставин встановлення нікчемності\~такого правочину,\~визнання його\~недійсним не\~призведе до реального відновлення порушених прав позивача. Разом з тим, суд не може не прийняти до уваги доводи сторони відповідача, що позивач знав про вказаний заповіт принаймі з 17.07.2014 року, коли отримав копію ухвали суду від 10.07.2014 року про залучення його як співвідповідача за позовом [PERSON] у цивільній справі № 315/765/14-ц. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Оскільки суд вважає, що вимога про визнання заповіту недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, тому підстав для застосування положень щодо позовної давності в даному випадку немає. Такі ж висновки викладені в постановах Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019 року справа № 515/2177/16-ц (провадження № 61-33496 св 18) та від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18). З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним заповіту не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed