Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

У червні 2017 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат. Позивач вказує, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.07.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 40 000 доларів США, що складає 470 580 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 19 958.08 грн., разом 490 538.92 грн. Вказане рішення звернуто до примусового виконання. Посилаючись на ті обставини, що Відповідач коштів не повертає, рішення суду не виконує в повному обсязі, позивач та представник позивача, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 39-42) просять: стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних за період з 04.07.2014 по 27.10.2017 в розмірі 45 829.17 грн. та інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 04.07.2014 по 27.10.2017 у розмірі 386 095.37 грн. Відповідач та представники відповідача проти задоволення позову заперечили, вказавши, що заявлені позовні вимоги є надуманими та безпідставними. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені вимоги, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог. Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що із заявленю сумою боргу не погоджуються, оскільки жодних порушень грошового зобов'язання відповідачем не допускалось, а суми розрахунків, які проведені позивачем є надуманими, а тому не підлягають до задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Як встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.07.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 40 000 доларів США, що складає 470 580 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 19 958.08 грн., разом 490 538.92 грн. На підставі даного рішення суду Дарницьким районним судом видано виконавчий лист № 753/6361/14 від 31.10.2014, який перебуває на примусовому виконанні ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Як пояснили в судовому засіданні сторони, відповідачем частинами вносяться грошові кошти. За інформацією в листі ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 28.09.2017 № 79/2 (а.с. 43) відповідачем сплачено борг в сумі 12794.23 грн. Судом встановлено, що державним виконавцем проводилися дії, пов'язані з примусовим виконанням рішення суду від 31.10.2014 за виконавчим листом № 45478180, в тому числі накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.11.2014. Вказані обставини сторонами не оспорювались. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із постанови Верховного суду України від 01.10.2014р., справа №6-113/цс14, даним судом була розглянута справа про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду та викладена правова позиція №113цс14, згідно якої за змістом ч.2ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Таким чином, оскільки відповідач на визначених умовах мав повернути позивачу кошти в сумі 40000 доларів США, дане зобов'язання зводиться до сплати грошей, тому є грошовим, в зв'язку з чим позивачем правомірно обрано спосіб захисту майнового права та інтересу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Зокрема, ст.263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Твердження представників відповідача та відповідача про те, що жодних грошових зобов'язань не відбулося, спростовується матеріалами справи, зокрема розпискою про отримання грошових коштів в позику, яка була предметом розгляду в Дарницькому районному суді м. Києва з приводу чого прийнято рішення, яке не скасовано та є чинним, примусово виконується. Факт виникнення зобов"язання щодо сплати грошей доведений в судовому засіданні, а тому є грошовим зобов'язанням за порушення якого настають наслідки передбачені вимогами вище наведеного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи встановлено, що рішення суду від 03.07.2014, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 40 000 доларів США, що складає 470 580 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 19 958.08 грн., разом 490 538.92 грн. залишається невиконаним. Беручи до уваги наведені обставини, у зв`язку із невиконанням Відповідачем рішення суду, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних за період з дати набрання судовим рішенням № 753/6361/14 від 31.10.2014 законної сили, а саме з 18.08.2014 по 27.10.2017, що становить 45137.08 грн. з розрахунку (3% ? 1167 / 365 ? 470 580,84 грн.) Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення інфляційних витрат в розмірі 386 095.37 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, а тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене в іноземній валюті. Приймаючи до уваги викладені обставини, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 386 095.37 грн. оскільки грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, в зв'язку з чим на нього не поширюється ч.2 ст.625 ЦК України. З огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 386 095.37 грн. є такими, що не підлягають задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 704.80 грн.

Outcome: partial