Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності на квартиру. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.11.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір іпотеки № 69180, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., реєстровий № 1959, згідно п.1.1 якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , що є її власністю, в забезпечення за Договором про надання споживчого кредиту №11247441000 по кредиту в розмірі 80000,00 доларів США. Зазначена квартира належить їй на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради від 16.07.2007 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2007 року за №1186-С і згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №3736495 від 12.06.2019 року є зареєстрованим постійним місцем її проживання з 21.12.1989 року по теперішній час, а також є її єдиним житлом, що підтверджується Інформаційною довідкою №169861466 від 10.06.2019 року. Як зазначає позивач, 10.06.2019 року, отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №169866473, їй стало відомо, що державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. 17.10.2016 року внесла запис про реєстрацію власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "Кей-Колект". Позивач вважає, що оспорюване рішення підлягає скасуванню на підставі ст.393 ЦК України, оскільки суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим нормам чинного законодавства України. Так, вона як власник квартири не подавала заяв про припинення права власності, з ТОВ «Кей-Колект» не укладала окремого договору про перехід права власності на квартиру від неї до ТОВ «Кей-Колект» в порядку, визначеному п.5.2.1. Договору іпотеки, та не передавала право власності на свою квартиру ТОВ «Кей-Колект», тому оспорюване рішення не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, оспорюване рішення суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки цим Законом заборонено стягнення без згоди власника іпотечного майна, яке є постійним місцем проживання іпотекодавця, за споживчим кредитом в іноземній валюті, в якого немає іншого житлового майна. Позивач вважає, що оспорюване рішення державного реєстратора прийнято з перевищенням повноважень нотаріуса в порушення п.5.2.1. Договору іпотеки та ч.1 ст.43, ст.46-1, ст.54 Закону «Про нотаріат», ч.1 ст.202, ч.1 ст.209, ст.220 ЦК України, абз.5 ч.5 ст.3, ч.3 ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як, згідно п.5.2.1. Договору іпотеки обов`язковим для переходу права власності на квартиру від неї до відповідача є укладення між нею та ТОВ «Кей-Колект» окремого договору про передачу права власності на квартиру, а повноваження щодо посвідчення такого окремого договору відноситься до компетенції нотаріуса і тільки після посвідчення такого договору у нотаріуса виникають повноваження з виконання функції державного реєстратора з реєстрації такого окремого договору, однак нотаріус не посвідчувала окремий договір між нею та ТОВ «Кей-Колект» про передачу права власності на квартиру, тому державний реєстратор не мав права вчиняти реєстраційні дії з реєстрації переходу права власності на квартиру без її згоди, без посвідчення окремого договору про перехід права власності на квартиру, внаслідок чого нотаріус допустила зловживання своїми повноваженнями, прийнявши оспорюване рішення на підставі п.5.2.1. Договору іпотеки без посвідчення окремого договору. Також, нотаріусом здійснено перехід права власності квартири на іншу особу у відсутність власника квартири, чим порушено ч.1 ст.43 Закону «Про нотаріат», а також рішення прийнято за відсутності відповідного витягу з державного реєстру про державну реєстрацію договору відступлення прав вимоги за іпотечними договорами в порушення ч.2 ст.513 ЦК України та ст.24 ЗУ «Про іпотеку», так як, договір іпотеки укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і позивачем був зареєстрований у державному реєстрі, а серед документів на підставі яких нотаріус прийняла оспорюване рішення, відсутній витяг з державного реєстру про реєстрацію договору відступлення прав за договорами іпотеки, що є обов`язковим згідно ч.2 ст.513 ЦК України та ст.24 ЗУ «Про іпотеку». Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає і про те, що ТОВ «Кей-Колект» звернувся до нотаріуса із заявою про звернення стягнення на іпотечну квартиру 08.04.2016 року після закінчення строків позовної давності, який закінчився 27.10.2014 року, а тому оспорюване рішення нотаріуса підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням ст.257, ст.262, ч.1 ст.265, ст.266, ч.3, ч.4 ст.267, ч.1, ч.4 ст.14, ст.8 ЦК України, так як первісний кредитор АТ «УкрСиббанк» пред`явив 27.10.2011 року Вимогу до неї, в якій на підставі ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України вимагав дострокового виконання боргових зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №11247441000 від 06.11.2007 року у повному обсязі станом на 27.10.2011 року, в тому числі повного повернення всієї суми кредиту 75 889,13 доларів США, і ця вимога не була нею виконана, тому право кредитора на стягнення всієї суми кредиту було порушене нею з 27.10.2011 року, відтак, перебіг строку позовної давності почався з 27.10.2011 року і закінчився 27.10.2014 року. Договором про надання споживчого кредиту №11247441000 від 06.11.2007 року передбачено повернення кредиту у повному обсязі до 06.11.2017 року. Однак, 27.10.2011 року АТ «УкрСиббанк» звернувся до Деснянського райсуду м.Києва з позовом до про дострокове стягнення всієї суми кредиту і процентів за Договором про надання споживчого кредиту №11247441000 від 06.11.2007 року. Ухвалою Деснянського райсуду м.Києва зазначений вище позов був залишений без розгляду. Позивач звертає увагу і на те, що ТОВ «Кей-Колект» не надав їй копії документів, на підставі яких було прийняте оспорюване рішення, з яких вбачається, що ТОВ «Кей-Колект» не подавало нотаріусу оригінали необхідних для відповідної реєстрації документів, чим порушено п.7 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553), а саме: нотаріус прийняла оспорюване рішення без подання ТОВ «Кей-Колект» необхідних для реєстрації таких документів: 1) установчі документи ТОВ «Кей-Колект» - вимагається ч.4 ст.44 Закону України «Про нотаріат», п.1 Глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України; 2) рішення засновників АКІБ «УкрСиббанк» і Статут юридичної особи - ПАТ «УкрСиббанк» та передавальний акт АКІБ «УкрСиббанк» - документи на підставі яких нотаріус встановив, що права іпотекодержателя за Договором іпотеки, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і нею, перейшли від АКІБ «УкрСиббанк» до ПАТ «УкрСиббанк»; 3) Акт приймання-передачі прав вимоги - згідно п.3.2. Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, відповідно до якого відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами (ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-колект») акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з Додатком 2 до цього Договору; 4) Додаток 1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, оскільки серед документів на підставі яких нотаріус приймав оспорюване рішення відсутній такий додаток з оригіналу якого нотаріус мав би зняти скан-копії, натомість наявна виписка з додатку №1 до Договору факторингу №1 в якій не відображено: - чи підписали сторони такий додаток, - якщо підписали, то хто саме за посадою і прізвищами і ініціалами, - не вказані всі дані по строчці №134 щодо Позивача, - не вказано яку суму по кредиту чи за процентами чи іншими зобов`язаннями було передано і чи передано взагалі за Договором факторингу, - не вказана дата оформлення такої виписки, - не вказано прізвища та ініціалів підписанта такої виписки; 5) Додаток 1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, оскільки серед документів, на підставі яких нотаріус приймав оспорюване рішення, відсутній такий додаток, з оригіналу якого нотаріус мав би зняти скан-копії, натомість наявна виписка з додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, в якій не відображено: - чи підписали сторони такий додаток, - якщо підписали, то хто саме за посадою і прізвищами і ініціалами, - не вказані всі дані по строчці №2134 щодо Позивача, - не вказана дата оформлення такої виписки, - не вказано прізвища та ініціалів підписанта такої виписки; 6) Довіреність представника ТОВ «Кей-Колект» - згідно ч.7 ст.44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові; 7) всі сторінки Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, з яких нотаріус встановив, з якої дати до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права вимоги за цим договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Позивач мотивує свої вимоги і тим, що оскільки ТОВ «Кей-Колект» звертався до нотаріуса про звернення стягнення на іпотечну квартиру в рахунок погашення простроченої заборгованості по кредиту, то нотаріус повинен був з`ясувати чи існує заборгованість і в якому розмірі, а ТОВ «Кей-Колект» повинно був надати оригінали первинних фінансових документів підтверджуючих про наявність прострочення, однак, ТОВ «Кей-Колект» не подав: 1) ні виписки банку по кредитному рахунку позивача, в підтвердження про наявність нарахованої заборгованості і погашеної чи не погашеної, із зазначенням періодів і сум; 2) ні заяви на видачу готівки позивачу в підтвердження факту видачі кредиту за кредитним договором. 3) у виписці з додатку №1 до договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» не надало нотаріусу відомості про розмір суми прострочення чи по кредиту чи за процентами чи іншими зобов`язаннями, які було передано за договором факторингу №1. 4) у виписці з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ТОВ «Кей-Колект» не надало нотаріусу відомості про розмір суми прострочення чи по кредиту чи за процентами чи іншими зобов`язаннями, які було передано за договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Таким чином, за відсутності вказаних документів нотаріус прийняв оспорюване рішення без наявних оригіналів документів, необхідних для відповідної реєстрації, без з`ясування наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, внаслідок чого нотаріусом порушено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553). Тобто, за вищезазначених обставин нотаріус повинен був відмовити в реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» відповідно до п.п. 3-5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням вищезазначеного, позивач вважає, що рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. вчинено в порушення вимог законодавства, а отже, таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, посилаючись на те, що оспорюваним рішенням нотаріуса в порушення вищезазначеного законодавства неправомірно зареєстровано власність на її квартиру за ТОВ «Кей-Колект», внаслідок чого порушені її права, як власника квартири, яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради від 16.07.2007 року, тому право власності на квартиру оспорюється, у зв`язку з чим вона пред`являє позовну вимогу про визнання за нею права власності на квартиру. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31892473 від 17.10.2016, Державного реєстратора: приватний нотаріус Кобелєва Алла Михайлівна, Київський міський нотаріальний округ; визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 3910,39 грн., що складається з 3141,99 грн. - судовий збір, сплачений за майнову вимогу, та з 768,40 грн. - судовий збір сплачений за немайнову вимогу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.07.2019 року відкрито провадження у справі загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.10.2019 року до суду надійшли доповнення до обґрунтування позовної вимоги про визнання права власності на квартиру, в яких позивач зазначає про те, що оскільки, оспорюваним рішенням нотаріуса в порушення законодавства, зазначеного в позовній заяві, неправомірно зареєстровано власність на її квартиру за ТОВ «Кей-Колект», тому це право не визнається ТОВ «Кей-Колект», внаслідок чого порушені її права, як власника квартири [ADDRESS] , та оскільки документ, що засвідчує її право власності на зазначену квартиру нею втрачено, зокрема втрачено Свідоцтво про право власності, що видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради від 16.07.2007 року згідно Наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2007 року за №1186-С, то в зв`язку з цим на підставі ст.392 ЦК позивач пред`являє позовну вимогу про визнання права власності на квартиру за нею. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.02.2020 року замінено відповідача - державного реєстратора КМНО Кобелєву А.М. на Головне територіальне управління юстиції у м.Києві. 23.03.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «Кей Колект» Парубця Є.О. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вказує на те, що проведена реєстрація права власності відповідає умовам іпотечного договору та нормам чинного законодавства України, а положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку не застосовуються. Крім того, позивачем не доведено, що майно, надане в іпотеку, дійсно є її єдиним житлом та використовується для постійного проживання. Представник відповідача зауважив і на те, що твердження позивача щодо відсутності у нотаріуса повноважень на проведення реєстраційних дій не відповідають дійсності, оскільки такі дії були вчинені нотаріусом із дотримання норм чинного на час вчинення нотаріальної дії законодавства. Представник відповідача також вважає, що відповідно до п.1.2.2 кредитного договору встановлено, що позивач в будь-якому випадку має повернути банку кредит у повному обсязі не пізніше 06.11.2017 року. ТОВ «Кей-Колект» звернулось до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 08.04.2016 року, а відтак строк позовної давності не порушено. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. 19.06.2020 року до суду надійшов відзив представника ГТУЮ у м.Києві Діброви К.В., в яких вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог до ГТУЮ у м.Києві, вказуючи на те, що в зв`язку зі змінами у законодавстві з 30.04.2016 року ГТУЮ у м.Києві не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача ТОВ «Кей Колект», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник ГТУЮ у м.Києві в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві просить розглянути справу в його відсутність. Крім того, згідно повідомлення Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ГТУЮ у м.Києві припинило свою діяльність з 23.12.2020 року. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11247441000, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 80 000 доларів США. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 06.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 69180, відповідно до п.1 якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Розділом 5 вказаного договору встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до вказаного розділу сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Згідно п.5.2 сторони визначили, що досудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п.5.2.1. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, визначеному ЗУ «Про іпотеку»; п.5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором [PERSON] та договору іпотеки перешли до ТОВ «Кей Колект». 17.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31892473, та зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект», номер запису про право власності 16928174, підстава виникнення права власності - договір іпотеки, виданий 06.11.2007 року. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у відзиві на позовну заяву вважав позовні вимоги безпідставними та зазначав про те, що реєстрація права власності відбулась у встановленому законом порядку. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Відповідно п.5.2 сторони визначили, що досудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п.5.2.1. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, визначеному ЗУ «Про іпотеку»; п.5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише в разі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте, такий договір сторонами не укладався. Відтак, прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним, що є підставою для задоволення вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Також, заявляючи вимоги, [PERSON] посилалася на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, обмеження встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. При прийнятті оспорюваного рішення про реєстрацію права власності не було перевірено, чи підпадає під вказаний закон іпотечне майно, а також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що на предмет іпотеки цей закон не поширюється. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була передана в забезпечення за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. [PERSON] зазначала, що квартира є її єдиним житлом і дані твердження належним чином відповідачем не спростовано. Суд відхиляє доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на спірні відносини не поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням. Такі посилання не ґрунтуються на Законі. Вищенаведене також дає підстави для задоволення вимог про скасування рішення державного реєстратора. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи викладені у позовній заяві суд не оцінює, оскільки вважає, що викладені підстави та обставини є достатніми для задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора. Що ж стосується вимог позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру, то суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Суд приймає до уваги твердження позивача в обґрунтування цієї вимоги, оскільки з предмету спору вбачається, що право власності позивача на спірну квартиру оспорюється ТОВ «Кей-Колект». Крім того, відповідачем на спростовано доводи позивача про те, що нею втрачено правовстановлюючий документ на квартиру. Відтак, з метою захисту прав [PERSON] суд задовольняє позовні вимоги і в цій частині. Також, згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає). Позивач, звертаючись до суду з позовом, визначила в якості відповідачів ТОВ «Кей-Колект» та державного реєстратора, яку в подальшому було замінено на ГТУЮ в м.Києві. Вимогами у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості не може бути звернена до реєстратора, якого позивач визначила відповідачем та яку в подальшому було замінено на ГТУЮ в м.Києві. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Відтак, в даному випадку суд встановлює, що як державний реєстратор - приватний нотаріус Кобелєва А.М., так в подальшому і ГТУЮ в м.Києві, не є належним відповідачем. Відтак, в задоволенні позовних вимог до ГТУЮ в м.Києві слід відмовити. В той час, вимоги до ТОВ «Кей-Колект», яке є належним відповідачем у справі, необхідно задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також для визнання за нею права власності на спірну квартиру. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до ТОВ «Кей-Колект» підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи представника відповідача, викладені у відзиві, висновків суду не спростовують та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. В задоволенні вимог до ГТУЮ в м.Києві належить відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з ТОВ «Кей-Колект» на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 768,40 грн. та 3141,99 грн., а всього 3910,39 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial