Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 квітня 2017 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. В поданій до суду позовній заяві посилалася на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яку самостійно виховує та утримує. Також посилалася на те, що перебуває в фактичних шлюбних відносинах з громадянином Туреччини, має змогу та намір оздоровити дитину на морському побережжі в Республіці Туреччині, але відповідач згоди на виїзд дитини за кордон не надає В своїй позовній заяві просила суд визнати відмову відповідача [PERSON] у наданні згоди на виїзд за межі України малолітньої [PERSON], [INFO], неправомірною та дозволити виїзд дитини до Республіки Туреччини в період з 01 червня 2017 року до 01 грудня 2017 року без згоди батька. В судовому засіданні позивач повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Вказувала, що має можливість забезпечити дитину на території Туреччини як житлом, так і харчуванням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що в нього є сумніви щодо моральності взаємовідносин між позивачем та громадянином Туреччини, з яким остання перебуває в фактичних шлюбних відносинах, а також є сумніви з приводу того, що позивач не вивезе дитини за межі України назавжди. Також пояснив, що запропонувати дитині альтернативний відпочинок на морському побережжі не на території Республіки Туреччини для оздоровлення на даний час не має можливості, а матеріальну допомогу на утримання малолітньої доньки (аліменти) позивачу не надає з принципових питань. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні щодо позовних вимог покладалася на розсуд суду, але вважає вимоги такими, що заявлені в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляду справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 10 жовтня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2013 року. Сторони мають малолітньою доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю [PERSON] на знаходиться на її утриманні. Статтями 150, 151 СК України передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, обов'язок забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Судом встановлено що позивач [PERSON], будучи матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], має можливість забезпечити відпочинок доньки та території Республіки Туреччина на морському побережжі. Відповідач [PERSON], будучи батьком малолітньої [PERSON], [INFO], не надає своєї згоди на виїзд дитини до Республіки Туреччина. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" , кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Малолітня дитина [PERSON], [INFO], не тільки як і будь-яка особа, має право на оздоровлення, але остання, окрім свого безумовного права, за рекомендаціями лікарів потребує такого оздоровлення на морському побережжі. Відповідач [PERSON], не надаючи дозволу на виїзд малолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, діє всупереч інтересів дитини. При цьому жодного альтернативного оздоровлення як на території України так і з виїздом за межі України відповідач [PERSON] дитині запропонувати не може, посилаючись на відсутність грошових коштів на даний час. При вирішенні справи суд виходить з того, що позивач [PERSON], бажаючи надати доньці можливість відпочини та оздоровитися діє виключно в інтересах [PERSON], [INFO]. Дії відповідача судом оцінюються як обмеження прав малолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка сама зверталася до батька з відповідними проханнями, що безумовно перешкоджає також і розширенню її кругозору та гармонійному розвитку. Тому суд приходить до висновку, що відмова відповідача [PERSON] в наданні дозволу на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], до Республіки Туреччини для оздоровлення та відпочинку є такою, що порушує права позивача та малолітньої дитини, не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України „Про охорону дитинства", так як предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Тому порушене право підлягає захистові. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови надання рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В поданій до суду позовній заяві позивач порушує питання про надання дозволу на виїзд дитини із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Враховуючи вимоги ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, суд вважає за можливе надати такий дозвіл на період з часу вступу рішення в законну силу та до 01 грудня 2017 року. Посилання відповідача [PERSON] в судовому засіданні на ту обставину, що він має побоювання щодо можливості виїзду дитини до Республіки Туреччини на постійне місце проживання є лише припущенням, яке не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Надання судом дозволу на виїзд дитини виключно в певний період виключає можливість вивезення малолітньої дитини на постійне місце проживання до іншої держави. Окрім того, як встановлено судом, протягом 2016 року позивач двічі вивозила малолітню [PERSON], [INFO], за межі України та кожного разу поверталася. Твердження відповідача про те, що за межами держави України малолітня донька залишиться без матеріального утримання та певного захисту не заслуговує на увагу. Як встановлено судом, хоча дитина і має постійне місце проживання на території України, але відповідач, будучи батьком дитини, матеріальної допомоги на її утримання не надає, хоча має можливість це робити, дитина знаходиться саме на утриманні позивача. Окрім того, державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають за межами України. Тому суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Туреччина в супроводі матері [PERSON] в період з часу вступу рішення в законну силу до 01 грудня 2017 року без згоди батька [PERSON] Суд вважає, що надання такого дозволу буде в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO]. Вимоги позивача щодо визнання відмови [PERSON] у наданні згоди на виїзд дитини неправомірною не ґрунтуються на нормах закону, тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн.

Outcome: partial