Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

02 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зіслався на те, що 19 лютого 2015 року уклав із [PERSON] договір у формі письмової розписки, за яким позичив відповідачу 2000 доларів США на строк 9 місяців, тобто до 19 листопада 2015 року. Оскільки станом на час звернення до суду відповідач [PERSON] не виконав прийнятого на себе зобовязання з повернення грошових коштів, позивач просив стягнути з відповідача на його користь борг в сумі еквівалентній за курсом національного банку України, що станом на 01.02.2018 року еквівалентно 55680 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 31030,32 грн., інфляційні втрати в розмірі 43171,78 грн., 3% річних в розмірі 4938 грн., судові витрати: судовий збір та витрати за надання правової допомоги. 12.03.2018 року [PERSON] було подане клопотання до суду про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву та про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. 27.03.2018 року ухвалою Полонського районного суду клопотання відповідача було задоволено. У відзиві [PERSON] позовні вимоги не визнав з посиланням на те, що борг ним був повернутий у повному обсязі та в строк зазначений у розписці. Також відповідач зіслався на те, що три проценти річних за своєю природою є пенею за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а отже до вимог про стягнення пені застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Тому вказаний строк закінчився в листопаді 2016 року. Крім того, представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про виклик свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні 20.07.2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути на його користь з [PERSON] 2000 доларів США, що еквівалентно 55680 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. Від решти позовних вимог відмовився. 20.07.2018 року було постановлено ухвалу про прийняття відмови [PERSON] від позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування коштами, інфляційних втрат та 3 % річних, а провадження у справі в цій частині закрито. В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити. Представник відповідача, просив відмовити у позові у звязку з тим, що борг повністю повернутий. Заслухавши пояснення та доводи сторін, їх представників, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З приводу цього у справі встановлено, що 19 лютого 2015 року між сторонами в письмовій формі у виді розписки було укладено договір безвідсоткової позики за умовами якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] 2000 доларів США, які ті зобовязувався повернути до 19 листопада 2015 року. Дані обставини підтверджуються розпискою наданою позивачем та визнавались відповідачем. При настанні строку повернення позики [PERSON] усіляко став ухилятися від виконання обов'язку по поверненню коштів, у зв'язку з чим між сторонами виник спір, вирішуючи який суд виходить з наступного. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ст.11 ЦК України) . За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей , визначених родовими ознаками ( ст.1046 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, судом встановлено факт укладення договору безвідсоткової позики грошей 19.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] та передачі коштів відповідачу в сумі 2000,00 доларів США за умови повернення до 19.11.2015 року. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. За правилами ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що їм було відомо, що [PERSON] позичав гроші у [PERSON], які в подальшому відповідачем були повернуті в повному обсязі. Зокрема, свідок [PERSON] мати відповідача, пояснювала, що частково передавала [PERSON] особисті кошти на погашення боргу свого сина. Свідок [PERSON] пояснював, що у його присутності відповідач передавав частину боргу для [PERSON] в розмірі 50 доларів США. Однак, дані покази свідків суд не може взяти до уваги виходячи із наступного. Згідно з\~ ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, в т.ч. правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦКУ, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Оскільки існує часовий проміжок між надання позики і її поверненням, про яке сторони домовляються у момент укладення договору позики, повернення боргу не може вважатися правочином, який повністю виконується у момент його вчинення. Тому як і надання грошової позики, так і її повернення належить вчиняти у письмовій формі. А тому пояснення свідків не є належним доказом і не можуть підтвердити чи спростувати жодну обставину у справі. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики від 19.02.2015 року є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 р., при задоволенні позову в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню зазначається цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземні валюті суд повинен провести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним Банком України". Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. Позивач просив стягнути з відповідача борг в сумі еквівалентній за курсом національного банку України станом, що станом на 01.02.2018 року становить 55680 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 31030,32 грн., інфляційні втрати в розмірі 43171,78 грн., 3% річних в розмірі 4938 грн. Всього 134820,10 грн. Крім того, просив стягнути судовий збір в розмірі 1348,20 грн. та судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 4000 грн. Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються. Враховуючи ту обставину, що 20.07.2018 року позивач відмовився від позову в частині відсотків, інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На користь позивача з відповідача стягнуто кошти у сумі 55680 грн., що становить 41,3% від заявлених вимог. Позивачем документально підтверджено сплату судового збору на суму 1348,20 грн. за подачу позовної витрати та сплату витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Таким чином, на користь позивача з відповідача пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 556 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1652 грн.

Outcome: partial