Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

02 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16 червня 2018 року між ним та ТОВ "МАКСУС ЛІЗИНГ" було укладено договір Фінансового лізингу № 02024. Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних із підприємницькою діяльністю. Передумовою для його укладання було наступне, в мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля марки ВАЗ 2170, вартістю 89 000,00 грн., після чого він зателефонував за вказаним в оголошенні номером телефону, за яким йому розяснили, що дійсно такий транспортний засіб є у наявності за ціною зазначеною в оголошенні. Після чого він приїхав до офісу компанії у м.\~Дніпро і менеджер компанії пояснила, що він спочатку повинен сплатити аванс (передплату) за транспортний засіб у розмірі 20 000,00 грн., шляхом перерахування зазначених коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "МАКСУС ЛІЗИНГ", після чого з ним буде укладено договір лізингу. Того ж дня він сплатив зазначену суму та з квитанцією про оплату повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без такого підписання неможлива передача транспортного засобу. Одразу після підписання він помітив, що в договорі зазначений інший транспортний засіб, вартість якого значно вища, ніж та, на яку він розраховував, на що менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, та пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний у заяві на отримання цього засобу. Пізніше йому зателефонували з представники відповідача і повідомили, що на автомобіль марки ВАЗ 2170 прострочений сертифікат і треба почекати, щоб прийшли нові сертифікати. Наразі звязку з менеджером немає та проконсультувавшись з юристом, йому стало відомо про обман з приводу природи договору та правових наслідків повернення сплачених коштів, а саме представником відповідача при укладанні договору не було розяснено призначення платежу у сумі 19 900,00 грн. (10% від вартості предмета лізингу, зазначеного в договорі), який виявився комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Він вважав, що це оплата вартості транспортного засобу (зі слів працівника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). В самому договорі зазначене положення передбачене, однак у нього була відсутня можливість детального ознайомлення з усіма його умовами до підписання, оскільки представник відповідача запевнив, що розяснив всі істотні умови договору, спонукав якнайшвидше підписувати договір, у звязку з великою кількістю бажаючих на укладання договору лізингу. У звязку з чим, посилаючись на Законів України "Про фінансовий лізинг", "Про захист прав споживачів" та Цивільний кодекс України, позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом та просить визнати договір фінансового лізингу №\~02024 від 16 червня 2018 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти у розмірі 20 000,00\~грн. та стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000,00 грн. Позивачем подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 274-276 ЦПК України, проти задоволення якого відповідач не заперечував. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду відповідачеві був установлений пятнадцятиденний строк з дня вручення її копії для подання відзиву на позовну заяву. Зазначену ухвалу відповідач не отримав, відзиву на позовну заяву не надав, відправлення повертаються на адресу суду із відміткою листоноші "за закінченням терміну зберігання", що свідчить про відсутність інтересу відповідача до розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом установлено, що 16 червня 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКСУС ЛІЗИНГ" укладено договір №\~02024 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб "Ravon R2", згідно п. 8.2 статті вищевказаного договору вартість предмету лізингу становить 7 595,00 дол. США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 199 000,00 гривень (а.с. 14-20). \~ \~ \~ \~Позивач 16 червня 2018 року вніс на рахунок Відповідача авансовий платіж за Договором в сумі 20 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 16557889 (а.с. 23). \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. \~ \~ \~ \~Згідно з п. 1.7 ст. 1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 ст. 9 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно п. 9.2 ст. 9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 відсотків зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Крім того, п. 12.1 ст. 12 Договору передбачає, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та /або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відносини, які виникли у зв'язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу, а тому вказані правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України "Про фінансовий лізинг", "Про захист прав споживачів", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Так, стаття 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу\~України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 806\~ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст.\~806\~ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807\~ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16\~грудня 2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.\~3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 638\~ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частина 1 статті 220\~ЦК України регламентує, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб "Ravon R2", а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень\~ст. 799 ЦК\~не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень\~ст.\~220 цього ж Кодексу є\~нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2\~ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3\~ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта\~статті 18 цього Закону). Судом під час розгляду справи було встановлено, що згідно з умовами Договору позивачу надано право вибору продавця предмету договору (п. 1.4, п. 3.4.9), а також надано право розірвання договору (п. 12.3), передбачено солідарну відповідальність лізингодавця за якість предмету лізингу (п. 1.5). Водночас судом встановлено, що згідно з оспорюваним Договором у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Також стаття 12 спірного Договору передбачає підстави відповідальності позивача, як Лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладеного договору та не передбачає жодної відповідальності Відповідача, як Лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктами 2,4 частини третьої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, та не передбачає права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежне виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника), що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому такі умови договору є несправедливими в розумінні\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до\~ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відвовідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання спірного договору недійсним та стягнення суми сплаченого авансового внеску. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то у задоволені зазначених вимог необхідно відмовити з наступного. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. З урахуванням того, що ані договором, ані законом не передбачено право на відшкодування моральної шкоди із зазначених позивачем підстав, у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial