Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за несплату аліментів в сумі 4883,50грн. за період з серпня 2013року по лютий 2016 року, 5000грн. моральної шкоди та понесених судових витрат. В обгрунтування заявлених вимог вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.09.2015року змінено розмір аліментів, що стягуються із [PERSON] в її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] на тверду грошову суму в розмірі 600 грн. до досягнення дитиною повноліття. Однак відповідач ухилявся від виконання свого обовязку щодо сплати аліментів, приховував свій дохід, не надавши довідки про доходи та місце роботи до ВДВС ТМУЮ, щоб не направили виконавчого листа для автоматичного відрахування коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина в розмірі 16147,41грн. за період з липня 2013року по лютий 2016 року. З посиланням на положення ст. 196 Сімейного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача пеню від суми несплачених аліментівза період з серпня 2013року по лютий 2016 року в розмірі 4883,50грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідача і моральну шкоду, яку оцінює в 5000грн., вважає, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, не маючи змоги сину придбати нових необхідних для його повноцінного розвитку речей, не бачучи допомоги від відповідача, його діями їй завдано душевних страждань як матері, що супроводжуються підвищенням артеріального тиску, вегетато-судинною дистонією, головними болями, розладами кишечника функціонального характеру. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала, просить суд позов задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. На попередніх судових засіданнях відносно позову заперечив, вважає позовні вимоги безпідставними та надуманими, оскільки аліменти відповідачем сплачуються своєчасно, а розрахунок заборгованості по сплаті аліментів зроблений державним виконавцем без жодних правових підстав з 2013року, тому не може братися до уваги і розрахунок пені здійснений позивачем. Представник Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради щодо вирішення позову покладається на думку суду. Представник Тернопільського міського відділу ДВС ТМУЮ в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на думку суду. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.04.2002 року вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно починаючи з 18.04.2002 року і до його повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.09.2015року змінено розмір аліментів, що стягуються із [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] на тверду грошову суму в розмірі 600 грн. до досягнення дитиною повноліття. Як стверджує позивач, відповідач рішення суду від 22.09.2015 р № 607/13040/15-ц не виконує, в результаті чого за відповідачем утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 17317,41 грн. станом на 22.01.2016 р., (16277,41грн. заборгованість станом на 01.11.2015року, та 1040грн. заборгованість за період з 01.12.2015 року по 22.01.2016року), що підтверджується розрахунками державного виконавця ДВС ТМУЮ від 25.11.2015 р. № 51466/06-34 та від 22.01.2016 р № 30/1036/08. За правилами ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 20 СК України до правовідносин щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки врегульованих ст.196 СК України позовна давність не застосовується. За умовами ч. 5 ст. 194 СК України положення ст. 196 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Як вбачається із фіксальних чеків наданих представником відповідача, [PERSON] перераховано [PERSON] 21.08.2015року 350грн., 22.09.2015року 380грн., 21.10.2015року 600грн., 28.10.2015року - 600грн., 05.01.2015року - 600грн., 06.02.2016року - 600грн., 16.03.2016року - 600грн, 20.04.2016року - 600грн. Визначаючись з розміром неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, судом враховано Правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-94цс15 від 01.07.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування, та відповідно до якої, за правовою природою пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, а сума заборгованості за аліментами за попередні місці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачували. Тобто, неустойка (пеня) рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Судом встановлено, що розрахунок заборгованості по аліментах здійснений старшим виконавцем Першого відділу ДВС ТМУЮ [PERSON] з серпня 2013 року у фіксованій сумі що підлягала сплаті по 600грн. щомісяця, в той час як рішення Тернопільського міськрайонного суду про зміну розміру стягнення аліментів на тверду грошову суму 600 грн. до досягнення дитиною повноліття, винесено лише 22.09.2015року. До винесення вказаного рішення, аліменти мали б стягуватися в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно починаючи з 18.04.2002 року і до повноліття дитини, відповідно до рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.04.2002 року. Таким чином поданий позивачем розрахунок пені на суму заборгованості, що визначена державним виконавцем згідно розрахунку заборгованості по аліментах є арифметично не правильним, і не може слугувати доказом у справі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку що позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача пені за прострочення сплати аліментів на дитину в сумі 4883,50грн. за період з серпня 2013року по лютий 2016 року до задоволення не підлягають, так як не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства щодо розрахунку пені по несплаті аліментів та спростовані належними та допустимими доказами у справі, а з жовтня 2015 року відповідачем сплачувалися аліменти позивачці згідно рішення суду від 22.09.2015 р № 607/13040/15-ц. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування\~\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Позивач посилається на те, що не маючи змоги сину придбати нових необхідних для його повноцінного розвитку речей, не бачучи допомоги від відповідача, його діями їй завдано душевних страждань як матері, що супроводжуються підвищенням артеріального тиску, вегетато-судинною дистонією, головними болями, розладами кишечника функціонального характеру, що за характером глибини вищенаведених переживань, моральних страждань, які завдані з вини відповідача їй та дитині, з відповідача підлягає стягненню в її користь моральна шкода в сумі 5000 грн. Проте, на думку суду позов в частині відшкодування моральної шкоди, є не доведеним, а тому і в цій частині позовних вимог позов до задоволення не підлягає. Також, на думку суду, не підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки моральна шкода, з огляду на пояснення сторони позивача про відсутність необхідності доводити підтвердження моральної шкоди з посиланням на рішення ЄСПЛ «Недайборщ проти Російської Федерації» від 01.07.2010 року, оскільки в даному судовому рішенні ЄСПЛ констатував порушення гарантій особи, передбачених ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі сторони держави в особі її органів нелюдським поводженням та принижуючими людську гідність умовами утримання особи під вартою, що само по собі є підставою стягнення моральної шкоди, а в даному випадку мав місце приватний спір між двома приватними особами, а відтак кожна обставина, в тому числі факт заподіяння шкоди потребує доказування, чого не зроблено позивачкою. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, у звязку із відмовою в задоволенні позовних вимог, не підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed