Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що він з листопада 2011 року по теперішній час працює директором державного підприємства Свалявське лісове господарство. За останні три роки відповідач [PERSON] в своїх численних заявах та зверненнях до правоохоронних органів звинувачує його у вчиненні тяжких злочинів, розповсюджує недостовірну інформацію стосовно нього та членів його родини серед жителів міста Свалява та району, трудового колективу ДП Свалявське ЛГ, чим принижує його честь і гідність, ганьбить його родину та ділову репутацію. Негативна інформація стосовно позивача та членів його сімї поширена відповідачем серед жителів м.Свалява та Свалявського району не відповідає дійсності, є недостовірною, образливою, ганебною, принижує його честь та гідність, наносить суттєву шкоду діловій репутації позивача, як директора ДП Свалявське ЛГ і повинна бути спростована відповідачем. Впродовж 2017-2018 років до Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції від відповідача [PERSON] надійшла 21 заява щодо неправомірних дій та зловживань керівництва ДП Свалявське ЛГ. Вказані заяви були перевірені і по 19 з них прийнято рішення про їх закриття із-за відсутності ознак кримінальних правопорушень. Дії відповідача є такими що прямо порушують вимоги законодавства з питань інформаційних відносин, порушені такі принципи інформаційних відносин, як обєктивність, точність інформації, законність використання та поширення інформації. Вважає, що незаконними діями відповідача, які виразилися в публічному поширенні інформації, яка не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в 500 000 гривень. При визначенні розміру моральної шкоди позивач виходив з принципів розумності та справедливості, оскільки відповідач протягом тривалого часу поширював про позивача інформацію, яка не відповідає дійсності, має наклепницький характер, відповідач діяв умисно та свідомо з метою зганьбити та принизити його перед суспільством, мешканцями Свалявського району та працівниками ДП Свалявське ЛГ. Такі дії з боку відповідача призвели до значного зростання в позивача нервово-емоційного напруження, душевних страждань та внутрішнього дискомфорту у спілкуванні з близькими, друзями, знайомими, негативно вплинули на його загальне почуття та здоровя, знижують позитивну соціальну оцінку в очах оточуючих, у першу чергу колег та працівників у лісовій сфері та мешканців району. Враховуючи вищевикладене просить зобовязати [PERSON] спростувати у засобах масової інформації газеті Вісті Свалявщини усю недостовірну інформацію щодо [PERSON] та його родини про незаконне збагачення, розкрадання державних коштів ДП «Свалявське лісництво», отримання та давання хабарів та стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень, судові витрати та витрати на оплату юридичних послуг. В судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився в черговий раз, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.83) Відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України відповідач викликаний до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 87, 94, 102, 107, 115). Заслухавши пояснення адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працює в ДП Свалявське лісове господарство та відповідач [PERSON] наводить наклепи на [PERSON] та і на нього. [PERSON] постійно зводить наклепи та провокує постійні перевірки лісництва. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працює головним бухгалтером ДП Свалявське ЛГ, підприємство є державним та весь трудовий колектив працює справно. [PERSON] постійно поширює негативну інформацію про колектив та керівника [PERSON] про проблеми на підприємстві. Тому на підприємстві постійно проводяться перевірки різними установами щодо незаконної діяльності підприємства. Проте, слова [PERSON] нічим не підтверджуються. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2017 року працює в Свалявському лісництві та йому відомо, що у директора [PERSON] проводились обшуки на підставі заяви [PERSON] щодо розкрадання лісу. Було порушено кримінальні справи, проте за результатами перевірок справи закриті за відсутності складу злочину. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] неодноразово викликав працівників СБУ на обходи лісництва для виявлення незаконних вирубок лісу, проте ніяких порушень виявлено не було. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працює в ДП Свалявське лісове господарство на посаді головного економіста та їй відомо, що [PERSON] пише скарги та листи до правоохоронних органів на директора [PERSON] З його подачі неодноразово проводились перевірки генеральною прокуратурою м.Києва та обшуки в кабінеті директора, головного бухгалтера, лісничого. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] неодноразово висловлювався на адресу лісників та і на директора ДП «Свалявське ЛГ» [PERSON], що вони порушують законодавство та роблять незаконно свою роботу. Йому відомо, що [PERSON] писав скарги на [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що працював лісником у Полянському лісництві та йому відомо, що [PERSON] писав багато заяв та скарг на [PERSON], які нічим не були доведені, і надалі продовжує писати. З його ініціативи неодноразово приїжджали перевірки із департамента екології. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді директора державного підприємства «Свалявське лісове господарство» Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства з 08 листопада 2011 року, що стверджується наказами №03-к від 17.11.2011 року та наказ №344-к від 26.09.2017 року (а.с.9,10). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 11 травня 2018 року кримінальне провадження № 42018070000000165 з ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.368-2 та ст.388 КК України відносно директора ДП Свалявське ЛГ [PERSON] закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України в звязку з відсутністю події вказаних правопорушень ( а.с. 46-51). Постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури від 20 грудня 2018 року кримінальне провадження №42016060000000069 в частині щодо дій службових осіб ДП Свалявське ЛГ закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у звязку з відсутністю в їх діях ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України (а.с. 95-99). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15,16 ЦПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов"язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду у відповідності до ст.13 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. \~ Відповідно до абзацу 6 п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій підтверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.18 зазначеної Постанови обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Одночасно відповідно до абзацу 1 п. 15 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з роз'ясненнями п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, у випадку коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Конституційний суд України у своєму рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, у п. 3 зазначив, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. \~ Таким чином, звернення, адресоване відповідачем до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Щодо заявленої вимоги позивачем про стягнення з відповідача 500 000 гривень моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, встановлено, що якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 4 вказаної постанови пленуму ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31 березня 1995 року встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до п. 9 вказаної постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці 4 п. 11 Постанови встановлено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування моральної шкоди може відбуватися лише у випадку, якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо). Стосовно ступеня вини розповсюджувача недостовірної інформації, ВСУ зазначає, що з'ясуванню підлягають наявність злого умислу, а також наслідки використання потерпілим можливостей позасудового (досудового) спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі й гідності та врегулювання конфлікту в цілому. Суд вважає, що немає підстав для задоволення моральної шкоди. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати повязані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. \~ \~ \~ Що стосується витрат на правову допомогу, то відповідно до частини третьої ст.133 ЦПК України до витрат, пов"язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заявляючи вимогу про відшкодування вартості наданої правничої допомоги у даній справі позивачем не надано належного розрахунку таких витрат та доказів їх фактичного понесення. За таких обставин справи, вимога до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed