Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 серпня 2021 року звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, просить суд: визнати дії Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області протиправними у ненаданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтованою площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та скасувати рішення Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області від 02.08.2021 року № 523-VІІІ; зобов`язати відповідача надати вказаний дозвіл, стягнути витрати на правничу допомогу. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Так, свої вимоги мотивувала тим, що 01.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача Мологівської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, орієнтовною площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За результатами розгляду вказаної заяви на черговій сесії відповідачем Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області прийнято рішення від 02.08.2021 року № 523-VІІІ «Про відмову [PERSON] у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, орієнтовною площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Мологівська сільська рада, Білгород-Дністровського району, Одеської області». Позивач наполягає, що відмова відповідачем не мотивована. Так, зауважує, що підставою відмови у надані такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України. Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, в оскаржуваному рішенні відповідачем не встановлено невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. За вказаних підстав, відповідачем Мологівською сільською радою з непередбачуваних законом підстав відмовлено їй у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки. Натомість позивачем були дотримані вимоги чинного законодавства України та надані у встановленому законом порядку для ухвалення позитивного рішення органу місцевого самоврядування всі необхідні документи, в т.ч. до клопотання додані графічні матеріали, які містять зазначення бажаного місця розташування на відповідність вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Тож, з огляду на протиправну поведінку відповідача, а саме невиконання ним обов`язку за наявності достатніх та належним чином поданих нею документів, вона вважає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою. Не погодившись із наведеними ствердженнями позивача, від відповідача - представника Мологівської сільської ради 22.09.2021 року надійшов письмовий відзив, згідно якого відповідач звертав увагу суду на те, що графічні матеріали, які додають до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою,що б давало можливість органу місцевого самоврядування насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки. Натоміть даної вимоги позивачем дотримано не було, тому рішенням Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 02.08.2021 року № 523-VІІІ було відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, орієнтовною площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Мологівська сільська рада, Білгород-Дністровського району, Одеської області», що було правомірним та кожна з дій відповідача була передбачена конкретними нормам діючого законодавства та узгоджується з ст. 19 Конституції України. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.08.2021 року було прийнято позову заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання на 22.09.2021 року. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Представник позивача з позовними вимогами не погодилася, просить суд в їх задоволені відмовити. Фактичні обставини, встановлені судом Вислухавши представника позивача, представника відповідача вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 01 липня 2021 року на розгляд сесії Мологівської сільської ради надійшла заява [PERSON] з проханням розгляду питання виділу їй земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У заяві йшлося про те, що [PERSON] 09.06.2020 року оформила за собою право на земельну ділянку /пай/ після смерті матері [PERSON] . Згодом нею, за допомогою публічної карти України, було виявлено вільну земельну ділянку, про що зазначено в графічному матеріалі. З урахуванням вищевикладеного, заявник просила надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, орієнтованою площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Мологівської сільської ради. З матеріалів справи вбачається, що до заяви [PERSON] , поданої на розгляд сесії 01.07.2021 року було додано: копію паспорта громадянина України [PERSON] , копія сертифікату на право на земельну частку /пай/, свідоцтва про право на спадщину за законом, витяг про реєстрацію в спадковому майні та графічний матеріал із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки , орієнтованою площею 6,7 га. Разом з тим, 02 серпня 2021 року за результатами розгляду заяви [PERSON] , Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області прийнято Рішення № 523-VІІІ «Про відмову [PERSON] у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, орієнтовною площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Мологівська сільська рада, Білгород-Дністровського району, Одеської області». Рішення прийнято без аргументування причин такої відмови, з посиланням на ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 17 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України, ст. 55 ЗУ «Про землеустрій», ЗУ «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення Україні» від 10.07.2018 року. Лише тільки у відзиві відповідач пояснив мотиви своєї відмови саме тим, що графічні матеріали, додані до заяви [PERSON] не дозволяли чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, що не дозволило Мологівській сільській раді насамперед встановити місце розташування земельної ділянки та перевірити відповідність такого місця розташування вимогам законів. Нормативне обґрунтування За змістом ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земельне законодавство базується, серед інших, на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю (п.п. «б», «ґ» ч. 1 ст. 5 ЗК України). До загальних засад цивільного законодавства відноситься справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 34 частини першої ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Згідно з пунктом «б» ч. 1ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється ст.ст. 118, 186-1 ЗК України. Згідно ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною 7 ст.118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Частиною першою ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до пункту «г» ч. 3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника,за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Відповідно до частин другої та п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Між тим, суд констатує, що повноваження органу місцевого самоврядування в даному конкретному випадку не є дискреційними. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Тож, повноваження щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України. Як зазначив у своєму правовому висновку ВС, викладеному у постанові від 27.05.2021 року, у справі № №442/3936/17 : "Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Подібну правову позицію вже висловлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 24.01.2019 року справі № 806/2978/17, від 16.05.2019 року у справі № 812/1312/18 та від 14.08.2019 року у справі № №0640/4434/18, від 11.09.2019 року у справі № 819/570/18, 12.06.2020 року у справі № 808/3187/17. Оцінка аргументів сторін, висновки суду Оскільки у цій справі вимоги позивача до відповідача спрямовані по суті проти підстав виникнення права власності на спірну земельну ділянку, вирішуючи даний спір суд враховує поведінку усіх зацікавлених осіб. Установлено, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою без надання мотивованої відмови, адже у рішенні жодним чином не наведено підстав такої відмови. Крім того, суд ставиться критично до посилань відповідача про те, що причиною відмови стала нечіткість графічного матеріалу, адже вказана причина не узгоджується з вичерпним переліком підстав для можливої відмови у наданні відповідного дозволу, що перелічені у ст. 118 ЗК України. Крім того, з розміщених у відкритому доступі відомостей публічної кадастрової карти України, орган місцевого самоврядування мав повний та розширений доступ огляду вільних земельних ділянок для можливості надання дозволу позивачу для складання технічної документації, чого зроблено не було. Разом з тим, позивачем у її клопотанні чітко вказано цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, та надано достатній пакет документів для прийняття сільською радою позитивного рішення, адже нею дотримано вимог діючого законодавства щодо порядку отримання земель у власність громадян. Таким чином, є доведеною недобросовісна поведінка відповідача стосовно позивача у правовідносинах, які склалися. Таким чином, незаконність оскаржуваного рішення тягне за собою невідповідність і порушення при його прийнятті принципів забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю, закріплених у пунктах «б», «ґ» статті 5 ЗК України. З огляду на усе вищенаведене, суд приходить висновку, що існують усі правові підстави для визнання дій Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у ненаданні дозволу [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтованою площею 6,7 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - протиправними, та скасування рішення Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 02.08.2021 року № 523-VІІІ. Разом з тим, повноваження Мологівської сільської ради щодо надання відповідного дозволу не є дискреційними, тобто не надають декілька правильних варіантів вибору прийняття законного рішення, адже з порушеного питання є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Верховний Суд у своїх неодноразових рішеннях сформулював єдину позицію, яка дозволяє за умови не вчинення у законному порядку визначених дій органом місцевого самоврядування, зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. За таких обставин, правомірно заявлені вимоги [PERSON] мають бути задоволенні і в цій частині позову. Розподіл судових витрат. Стосовно витрат на правову допомогу, судом встановлене наступне. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказане кореспондується з позицією ВС, викладеною у постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник [PERSON] - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». У даній конкретній цивільній справі, що розглядається, позивачем у підтвердження обґрунтованості позову у частині стягнення витрат на правничу допомогу приєднаний ордер серії ОД № 568655. Між тим, вказане лише надає право прийняття участі адвоката під час розгляду судової справи. Проте, жодного договору про правову допомогу, детального опису робіт та квитанції про сплату послуг адвоката матеріали справи не містять, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Outcome: partial