Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, зазначивши наступне. Йому [PERSON], на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності№ 24179 від 12 жовтня 1998 року . 30.01.2014 року [PERSON] разом зі своєю знайомою [PERSON] пішли до її знайомого нотаріуса [PERSON], нотаріальна контора якого знаходиться біля ТРК "Гермес", по [ADDRESS] з метою отримати під заставу квартири грошові кошти в розмірі 12000 доларів США, під 5 % щомісячно. 31.01.2014 року [PERSON], [PERSON] [PERSON] зустрілися і прийшли до приватного нотаріуса [PERSON] до офісу,який знаходиться по [ADDRESS], з метою оформленя договору застави квартири. Ознайомившись з чорновим варіантом договору, прочитавши його та перевіривши, він підписав договір та отримав від цивільної дружини [PERSON] грошові кошти в сумі 59 500 гривень та 3400 доларів США . Документів нотаріус на руки не давав і він їх не отримував. Через деякий час йому стало відомо, що він уклав договір купівлі - продажу квартири, з яким він ознайомився після того як звернувся з вимогою до [PERSON], який намагався його вигнати з квартири. Проте договору купівлі - продажу квартири не мав мети підписувати, не здійснював жодної дії, які б свідчили про його наміри продавати квартиру, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Таким чином, договір купівлі - продажу не відображає справжньої його волі на встановлення цивільних прав і обов'язків між нею і відповідачкою. Отже, оспорюваний правочин укладено з порушенням положення Цивільного кодексу України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Просить суд, договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], укладений 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник просить позов задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просять відмовити у задоволенні позову. Третя особа: приватний нотаріус у судове засіданні не з'явилася, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути у її відсутність, при цьому зазначила, що свої дії вважає законними, які відповідають положенням ЦПК України, ЗУ „Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та іншим нормативно-правовим актам. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 31.01.2014 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 135. Відповідно до ст. 202 ЦК України п равочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України я кщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Стосовно розподілу коштів у групі позивач визнав що йому були відомі умови договору про порядок придбання автомобілів. Судом не було виявлено та не доведено в судовому засіданні позивачем, що правочин було вчинено під впливом обману та порушення його прав. Що стосується викладених позивачем підстав визнання недійсним договору як вчиненим внаслідок зазначених неправомірних дій відповідача, то слід зазначити що згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Положеннями п.4 передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів. У даному випадку позивач зазначив декілька підстав для визнання недійсним правочину. Окрім посилання на введення в оману вказав на ст. 203 ЦК без вказівки відповідного пункту із зазначенням конкретної підстави для визнання недійсним правочину. Враховуючи встановлені у процесі розгляду справи обставини підписання позивачем договору, суд дійшов висновку, що підписуючи договір позивач визнавав розуміння змісту договору, він з ним ознайомлювався перед підписанням, підписувати його ніхто не примушував. За таких обставин, його посилання на вищенаведені дії з боку відповідача не знайшли свого підтвердження.. Таким чином, судом встановлено, що укладений між сторонами 23.01.2014 року договір купівлі - продажу квартири відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, а саме загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину та підстави для визнання його недійсним відсутні. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed