Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

ФОП [PERSON] в уточненій позовній заяві (а.с.1-7, том2) просить стягнути: - з [PERSON] збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 33140,00 гривень та майнову шкоду у розмірі 4156,00 гривень; -із [PERSON] збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 22094,40 гривень та майнову шкоду у розмірі 2078,40 гривень; -солідарно з обох відповідачів: майнову шкоду у розмірі 47636,00 гривень; прямі збитки у розмірі 63722, 54 гривні; збитки, понесені у зв'язку зі сплатою орендної плати у розмірі 5563,65 гривень; збитки понесені у зв'язку зі сплатою судових витрат та юридичних послуг у розмірі 7528,60 гривень; суму сплаченого судового збору за подачу даного позову 1859,30 гривень та за подачу заяви про забезпечення позову 326,00 гривень. В обґрунтування вимог в позові вказано, що 21.05.2015 року Приазовським районним судом Запорізької області за позовом [PERSON] ухвалене рішення, яким відповідачі зобов'язані усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтування та прибирання із земельної ділянки п'яти вагончиків [PERSON] і трьох вагончиків [PERSON] Судом встановлено та в рішенні зазначено, що у володінні і користуванні позивача на підставі договору оренди земельної ділянки № 3 від 09.01.2009р. перебуває земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер 232481400:02:004:0150, яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Земельна ділянка передана позивачу в оренду для розміщення об'єктів торгівлі та ресторанного господарства строком на 49 років. Відповідачі самовільно встановили на ній 8 вагончиків, які до цього часу на виконання рішення суду не прибрані. Позивач вважає, що так як його право на орендовану земельну ділянку порушено, він має право на захист відповідно до ст.27 Закону України Про оренду землі, а саме на відшкодування затрат за сплачену ним орендну плату в період з 2009 року до даного часу в розмірі 5563,65 гривень, яку просить стягнути солідарно з обох відповідачів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, відповідно до розрахунків № 31 від 04.08.2010 року і № 015 від 20.08.2014 року, здійснених державним інспектором сільського господарства [PERSON] в розмірі: [PERSON] за 80 місяців 4156,0 грн. (51,95 грн.х 80 місяців), де 623,40 грн. - розмір заподіяної майнової шкоди щороку та 623,40 грн. : 12 місяців = 51,95 грн.); [PERSON] за 80 місяців 2078,4 грн. (25,98 грн.х 80 місяців), де 311,70 грн. - розмір заподіяної майнової шкоди щороку та 311,70 грн. : 12 місяців = 25,98 грн.); Розмір стягнення з відповідачів неотриманого доходу позивач обґрунтовує тим, що він отримавши дану земельну ділянку в оренду мав на меті влаштувати кафе та отримати певний прибуток. Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007р. № 963, для земельних ділянок в Запорізькій області, які мають цільове призначення для торгівлі та ресторанного господарства встановлений середньорічний дохід від використання земель за цільовим призначенням в розмірі 16571 грн. з 1 га на рік (1657,1 грн. з 0,01 га). Виходячи з цього та враховуючи, що [PERSON] самовільно користується 0,03 га починаючи з 2009 року, неотриманий позивачем дохід складає 33140,0 грн. (138,1 грн.х 3 (0.03 га) х 80 місяців), а [PERSON] самовільно користується 0,02 га починаючи з 2009 року, та неотриманий дохід складає 22094,40 грн. (138,1 грн.х 2 (0,02 га) х 80 місяців), де 138,1 грн. - це неотриманий позивачем дохід за місяць із розрахунку: 1657,1 грн. щорічний неотриманий дохід : 12 місяців. Після того, як позивач виграв тендер щодо права на оренду земельної ділянки площею 0,05 га на території Ботіївської сільської ради (виписка з протоколу № 2 від 18.03.2006 року засідання комісії Приазовської районної державної адміністрації) для облаштування кафе ресторанного типу позивач за договором від 15.06.2006 року отримав в Укрсоцбанку кредит у сумі 100000 гривень за які придбав для кафе: ваги електронні, мікрохвильову піч, чотири прилавки, чотири пластикові столи, вісім стільців, кава- машину автомат на загальну суму 18026,00 гривень (накладна від 20.06.2006 року); 25.10.2006 року - три охолоджувальні вітрини, охолоджувальну скриню, пивну установку на загальну суму 43900 грн. (накладна від 25.10.2006р.); 20.03.2007 року два вагончики загальною вартістю 25000 грн. (накладна від 20.03.2007р.). Всього придбано майна з використанням коштів від отриманого кредиту на загальну суму 86926,00 гривень. Залишок отриманого кредиту у розмірі 13074,00 гривень (10000 грн. - 86926,00 грн.) позивач планував витратити при здійсненні монтажу кафе на вказаній земельній ділянці, але кошти змушений був повернути банку разом із процентами. У зв'язку з самовільним зайняттям відповідачами земельної ділянки, оскільки зберігання вказаного майна для позивача було дуже обтяжливим 10.03.2011 року він був змушений продати це майно за ціною набагато нижчою за ціну придбання за 39290,00 гривень. У зв'язку з викладеними обставинами позивач вважає, що йому спричинена майнова шкода у розмірі 47636,00 грн. (86926,00 грн. - 39290,00 грн.), що складає різницю між ціною придбаного майна для майбутнього кафе та ціною продажу цього майна, яка повинна бути відшкодована відповідачами солідарно. Позивач вважає, що так як за використання кредитних грошових коштів, які з вини відповідачів не зміг використати для відкриття кафе на орендованій ним земельній ділянці, він сплатив Укрсоцбанку суму процентів 63722,54 грн., яка є прямими збитками (ст.22 ЦК України), відповідачі повинні їх відшкодувати солідарно. В уточненій позовній заяві [PERSON] зазначив, що він планував передати в суборенду відповідачам частину земельної ділянки ([PERSON] - 0,03 га, [PERSON] - 0,015 га), з цією метою звернувся за дозволом до Приазовської районної державної адміністрації. У зв'язку із самовільним зайняттям відповідачами земельної ділянки він припинив подальші дії по оформленню договорів суборенди. В обґрунтування вимог позивач посилається на статті 13, 15, 19 Конституції України; статті 1, 4, 9, 15, 16, 22, 82, 92, 119, 123, 224, 225, 386, 403, 597, 591, 623, 624, 1166 Цивільного кодексу України; статті 27 Закону України Про оренду землі; статті 224, 225 Господарського кодексу України; постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року № 2, Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 року № 14, Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 року № 6; постанову Пленуму Вищого спеціального суду України Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ від 01.03.2013р. № 3. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав та за обставин, викладених в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.04.2016 року і її представник [PERSON] повністю не визнають позовні вимоги. [PERSON] пояснила суду, що в 2009 році вона за оголошенням в газеті [PERSON] про продаж земельної ділянки, домовилася про суборенду 0,03 га спірної земельної ділянки за 4 тисячі доларів США, при цьому як завдаток передала позивачу 500 доларів США, про що позивачем їй надана розписка. За усною домовленістю їй було дозволено позивачем розміщувати вагончики та виконувати інші роботи з благоустрою земельної ділянки, а [PERSON] повинен був скласти документи про суборенду. Але, згодом позивач став наполягати на виплаті іншої суми за землю та вона відмовилась, так як документи про суборенду їй не були надані. При цьому [PERSON] не повідомляв їй про те, що він на спірній земельній ділянці буде розміщувати кафе. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення вимог з наступних підстав. [PERSON] була зайнята земельна ділянка дійсно без достатніх правових підстав, але з усного дозволу позивача за попередньою домовленістю та із здійсненням нею попередньої плати за суборенду частини земельної ділянки, що також свідчить про відсутність намірів у [PERSON] будувати кафе. Позивачем не надані належні докази в обґрунтування факту реалізації проекту кафе на 25 посадкових місць із залученням власних та кредитних коштів, не надані докази підтвердження того, що вказаний ним кредит був отриманий саме для цього проекту, а надані ним документи про покупку обладнання в період - за три роки до того як він отримав право на оренду земельної ділянки не можуть свідчити про те, що це обладнання закупалося для майбутнього кафе. При цьому слід врахувати, що позивач є приватним підприємцем з 2002 року та міг закупати обладнання і брати кредитні кошти на інші цілі підприємництва. Позивачем не доведено, що зазначені очікувані доходи не є абстрактними, а могли бути реально отримані. Заявлена позивачем плата за землю, яка ним сплачена тільки в 2015 році, не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, так як є обов'язком позивача за договором оренди земельної ділянки. Витрати на оплату юридичних послуг не є збитками в розумінні статті 623 ЦК України та статті 224 ГК України. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях 19.04.2016 року і 28.04.2016 року вказав, що він не визнає позовні вимоги, так як приблизно в 2006 році він з усного дозволу [PERSON] та [PERSON] розмістив свої вагончики для відпочинку на частині земельної ділянки (площею трохи більше 0,01 га) при наступних обставинах. В 2006 році [PERSON] повідомив, що [PERSON] за його допомогою виграв тендер в Приазовській районній державній адміністрації на оренду земельної ділянки, розташованої вздовж берега Азовського моря в розмірі 0,05 га, із яких двома сотками має право розпоряджатися [PERSON] Втрьох ([PERSON], [PERSON] і [PERSON]А.) виїхали на берег моря, де [PERSON] показав [PERSON] ту частину земельної ділянки, яку можна було займати відповідачу, та згодом [PERSON] обіцяні документи про суборенду не оформив, а вимагав не звільнити ділянку, а сплатити кошти за неї, але домовленості в ціні не було досягнуто. [PERSON] не мав намірів використовувати земельну ділянку взагалі і для кафе також, а обладнання він міг купувати для торговельного бізнесу, який має в м.Мелітополі Запорізької області. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 19.04.2016 року підтвердив обставини про усну домовленість між ним і позивачем про надання [PERSON] в користування 0,02 га від отриманої в результаті тендеру земельної ділянки, так як він за домовленістю із [PERSON] під час проведення конкурсу навмисне його програв будучи один і єдиним конкурентом у позивача. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню, а також обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що у володінні і користуванні позивача [PERSON] як приватного підприємця на підставі договору оренди земельної ділянки №3 від 09.01.2009р., який зареєстрований у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства "Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.03.2009р. за № 04092770073, перебуває земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер 2324581400:02:004:0150, яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Вказаний договір оренди укладений на 49 років. Зазначена земельна ділянка передана позивачу в оренду для розміщення об'єктів торгівлі та ресторанного господарства (а.с.28-31, том1). Впродовж 2010 2011 років господарськими судами розглядався спір за позовом Приазовської районної державної адміністрації до приватного підприємця [PERSON] про розірвання договору оренди наведеної вище земельної ділянки. Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.06.2011р. було змінено рішення господарського суду Запорізької області від 23.04.2010р. у справі № 10/123/10 і Приазовській райдержадміністрації відмовлено в позові до приватного підприємця [PERSON] про припинення права користування вищезазначеною земельною ділянкою та розірвання вказаного договору оренди. Це рішення постановою Донецького апеляційного господарського суду від 26.07.2011р. залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2011р. постанова Донецького апеляційного господарського суду від 26.07.2011р. та рішення господарського суду Запорізької області від 15.06.2011р. в частині зміни рішення від 23.04.2010р. та відмови у позові щодо вимог про припинення права користування земельною ділянкою скасовані, провадження в цій частині припинено, в іншій частині постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26.07.2011р. залишено без змін, тобто позовні вимоги щодо розірвання договору оренди земельної ділянки залишились без задоволення. Запис у Державному реєстрі земель за № 04092770073 про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 09.01.2009р. поновлено з 28.04.2012р. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 25279695 від 07.08.2014р. земельна ділянка кадастровий номер 2324581400:02:004:0150, площею 0,0500 га, яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області, для розміщення об'єктів торгівлі та ресторанного господарства передана приватному підприємцю [PERSON] в оренду строком на 49 років. Позивачем заявлено в позові та сторонами не заперечується, що земельна ділянка кадастровий номер 2324581400:02:004:0150, площею 0,0500 га, якою володіє і користується [PERSON] на законних підставах, з вересня 2009 року зайнята без достатніх правових підстав [PERSON], шляхом встановлення п'яти вагончиків та [PERSON], шляхом встановлення трьох вагончиків. Викладені вище обставини також встановлені рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 21.05.2015 року що набрало законної сили у цивільній справі 2/325/376/2015 (325/585/15-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до ст.1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Судом встановлено, що земельна ділянка знаходилися у користуванні відповідачів без належної правової підстави, а тому відповідно до вимог закону, в силу їх неправомірних дій, була самовільно зайнятою. Усна домовленість між [PERSON] і відповідачами про розташування вагончиків та в майбутньому укладення договорів субаренди не є достатньою правовою підставою для зайняття земельної ділянки. Згідно ст. 27 Закону України Про оренду землі орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об'єднаннями та організаціями. В п.12\~\~роз'яснень, які містяться в\~\~Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ встановлено, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей\~\~211, 212 ЗК України статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України, особами, що її заподіяли. Відповідно до вимог частин 1 та 2\~\~статті\~\~1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо не доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно до частин 1 та 2\~\~статті\~\~22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільних прав, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 156 Земельного кодексу (ЗК) України визначені підстави відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, якими можуть бути: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. В статті 157 ЗК України визначено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, особи, які використовують земельні ділянки, а також громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. В п.2 постанови Кабінету Міністрів України (КМУ) від 19.04.1993 року № 284 Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, встановлено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських\~\~(міст обласного значення)\~\~рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення)рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Постановою КМУ №963 від 25.07.2007 року затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу. Таким чином, наявність шкоди, яку вимагає відшкодувати позивач та її розмір, повинна бути підтверджена лише певними доказами. Згідно пояснень позивача відповідні акти не складалися. Розрахунки за наведеною Методикою суду не надані. Розрахунки розміру шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] і [PERSON], які виконані 20.08.2014 року і 04.08.2010р. державним інспектором Коробко Ю.В. в адміністративних справах про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст.53-1 КУпАП, на суму 311,70 грн. і 623,40 грн. (а.с.37, 42 том1) суд не приймає як належний доказ розміру шкоди, заявленої позивачем (2078,40 грн. і 4156 грн.), так як розрахунки виконані в порядку, що суперечить встановленому ч.2ст.157 ЗК України і наведеною вище постановою КМУ від 19.04.1993 року № 284. В статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В порушення вимог зазначених вище норм процесуального права, позивачем не надано доказів як факту спричинення відповідачами внаслідок самовільного використання зазначеної земельної ділянки такої шкоди в розумінні ст. 22 ЦК України, так і доказів розміру такої шкоди, в розумінні вимог ч.2 ст.157 ЗК України та п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам. З цих підстав заявлена позивачем шкода від самовільного зайняття земельної ділянки в розмірі 4156 грн. з [PERSON] і 2078,40 грн. із [PERSON] не підлягає стягненню. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Щодо інших вимог, то суд вважає, що позивачем не доведено наявність всіх необхідних елементів для настання цивільно-правової відповідальності. Так, для сплати позивачем орендної плати за землю в розмірі 5563,65 гривень, яку він просить стягнути солідарно із відповідачів, підставою є не протиправна поведінка [PERSON] і [PERSON] (самовільний захват земельної ділянки), а договір оренди земельної ділянки, укладений [PERSON] із Приазовською районною державною адміністрацією. Тому, такі вимоги не підлягають задоволенню. Недоведеною є наявність збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 33140 грн. і 22094,40 грн., які позивач просить стягнути, відповідно, з [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.2ст.22 ЦК України збитками, є зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 3-188гс14 та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для всіх судів України. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання земельної ділянки (ст.58,60 ЦПК). Саме позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. В даному випадку вимоги [PERSON] про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання ним земельної ділянки за цільовим призначенням, побудови кафе на 25 місць, вкладення в проект особистих, кредитних коштів та інше. Однак, з точки зору суду, такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами (як-то: укладення відповідних договорів на будівлю кафе, отримання кредитів саме для будівництва кафе чи для здійснення діяльності кафе, інше). У наведеному в позові розрахунку позивач визначив неотриманий ним щорічний дохід за період з вересня 2009 року по квітень 2016 року (включно), застосовуючи середньорічний щорічний дохід від використання земель за цільовим призначенням в Запорізькій області (для торгівлі та ресторанного господарства) у розмірі 16571 грн./га, враховуючи використання відповідачами земельної ділянки площею 0,05 га. При цьому визначаючи такий дохід з 0,01 га припустився помилки, зазначивши розмір доходу 1657,1 грн. на рік і 138,1 на місяць, замість 165,71 грн. на рік і 13,81 на місяць. В разі визначення неотриманого доходу за наведеною позивачем формулою, то він буде складати 3314,4 грн. і 2209,6 грн. Сам по собі наданий позивачем проект кафе (а.с.11, том1) не підтверджує наявність намірів будівництва кафе та здійснення підприємницької діяльності в ньому, а іншими доказами це не підтверджено. Більш того, сам [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він мав намір більшу частину земельної ділянки передати в суборенду відповідачам, а на меншій частині (0,005 га) будувати кафе, на підтвердження цієї обставини позивач надав схему земельної ділянки із зазначенням розмірів частин ділянки, які він планував передати відповідачам (а.с.11, том2). Вказана обставина підтверджується також розпискою [PERSON] про отримання ним від [PERSON] 500 доларів США, з якою він мав намір укласти договір суборенди спірної земельної ділянки. Обставини складання даної розписки (належність підпису та призначення грошей для укладення в майбутньому договору суборенди) позивачем не заперечуються. Розрахунки упущеної вигоди, які здійснені позивачем виходячи із всієї площі земельної ділянки (0.05га) суперечать наведеним доказам, що підтверджують наміри позивача використовувати земельну ділянку тільки в частині (0,005) га. Наданий позивачем договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №325/65МК-НКЛ від 15.06.2006 року (а.с.204, том.1), суд вважає неналежним доказом факту отримання кредитних коштів саме на будівництво і діяльність кафе на вказаній земельній ділянці, так як згідно п.1.2. договору кредит надавався позичальнику [PERSON] на ремонт нерухомості, що не відповідає бізнес-плану для комерційного проекту, кафе-бар з інтернет клубом. (а.с.23, том1) В плані бізнесу для комерційного проекту, кафе-бар з інтернет клубом с.Строганівка Запорізької області ФОП [PERSON] (а.с.23-27,том1) та розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди для комерційного проекту (а.с.156-157,том1) вказано, що джерелами фінансування проекту є власні кошти ФОП 200 тис.грн. і кредити банків 400 тис. грн., але будь які докази на підтвердження здійснення таких реальних вкладень в проект, суду не надані. З викладеного слід зробити висновок, що позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки самовільний захват земельної ділянки відповідачами позбавив його можливості отримати прибуток. А відтак, вимоги про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 33140 грн. і 22094,40 грн. задоволенню не підлягають. З наведених підстав, а також у зв'язку з тим, що проценти по кредиту в розмірі 63722,54 гривень були сплачені позивачем за умовами кредитного договору, укладеного 15.06.2006 року [PERSON] із АКБ СР Укрсоцбанк за користування кредитними коштами, взятими на ремонт певної нерухомості (за три роки до набуття права оренди на спірну земельну ділянку), а не у зв'язку з неправомірною поведінкою відповідачів, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню. Позивачем надані копії накладних: від 20.06.2006 року на суму 18026,00грн., від 25.10.2006 року на суму 43900,00грн. і від 20.03.2007 року на суму 25000,00грн.(всього на суму 86926 грн.) в підтвердження обставин про покупку двох будівельних вагончиків, вагів, прилавків, столів та іншого обладнання для майбутнього кафе. А на підтвердження завчасної реалізації придбаного майна позивачем надані товарні чеки та розписка від 10.03.2011 року щодо продажу вказаного майна на суму 39290,00 грн. з різницею від покупки 47636,00 грн. (а.с.214-218 том1). Але, на підтвердження того, що вказане майно було придбане (за три роки до набуття права оренди на спірну земельну ділянку) саме для реалізації проекту кафе, складеного в майбутньому 2009 році, будь які докази суду не надані. Не доведено й те, що позивач саме внаслідок неправомірної поведінки відповідачів у 2011 році змушений був продати майно за ціною, меншою ніж ціна покупки обладнання. Тому в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню. Позивач на підтвердження суми збитків понесених у зв'язку зі сплатою судових витрат та юридичних послуг у розмірі 7528,60 гривень у інших справах які розглядалися господарськими судами за позовом Приазовської райдержадміністрації до [PERSON] про розірвання договору оренди даної земельної ділянки, а також Приазовським районним судом за позовом [PERSON] до відповідачів про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки надав копії квитанцій, чеків, проїзних квитків про сплату судових зборів, оплату послуг юристів, витрати на проїзд до місця розташування судів (а.с.71, 81 том1). Але вказані затрати не відносяться до збитків в розумінні статей 22 і 1166 ЦК України, а є судовими витратами, але по іншим справам. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного всі заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ст.88 стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із наведених норм слід зробити висновок, що питання про відшкодування судових витрат у певній справі повинно вирішуватися в рамках цієї справи. На підставі ст.88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір при подачі позову і заяви про забезпечення позову та інші судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів у зв'язку з відмовою в задоволенні позову. До того ж за клопотанням позивача 29.02.2016 року судом винесена ухвала про повернення судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 329,00 грн. на підставі ст.7 Закону України Про судовий збір та у зв'язку з поверненням заяви про забезпечення позову. Позивачем впродовж розгляду справи неодноразово змінювалась ціна позову, шляхом подання уточнених заяв. Ціна остаточного позову за уточненими вимогами є 185919,59 гривень, а судовий збір сплачено позивачем всього в розмірі 1983,00 грн. (квитанції від 30.12.2015р і 18.03.2016р., на а.с.1, 230 том.1), що на 123,8 гривень більше ніж визначено в статті 4 Закону України Про судовий збір та різниця може бути повернена позивачу за його клопотанням в порядку, визначеному статтями 6, 7 Закону.

Outcome: dismissed