Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

26.10.2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати за ним право власності на ? частини квартири [ADDRESS], у зв'язку з втратою документа, який засвідчує його право власності, а саме свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19.09.1989 року Виконавчим комітетом Печерської районної Ради народних депутатів м. Києва був виданий ордер на житлове приміщення [NUMBER], відповідно до якого квартира видається на [PERSON] (мати позивача) та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а 12.02.2001 року Наказом №1 житлово-комунального відділу, господарчим управлінням МВС України видано свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Позивач зазначає, що свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] було втрачене, а тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність в порядку заочного провадження. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомленні ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.09.1989 року Виконавчим комітетом Печерської районної Ради народних депутатів м. Києва був виданий Ордер на житлове приміщення [NUMBER], відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] видається на [PERSON] у складі сім'ї із двох чоловік (а.с.9). Судом також встановлено, що [PERSON] є матір'ю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.12.1976 року (а.с.10). Відповідно до інформаційної довідки з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 18.04.2012 року 1/2 частина квартири [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.02.2001 року (а.с.15). Вбачається, що 10.10.2011 року мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.10.2011 року (а.с.19). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.11.2015 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с.16-18). Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що оскільки інша ? частина квартири належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, проте свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] було втрачене, а тому позивачу необхідно поновити його права та визнати за ним його право власності на спірну квартиру. Як вбачається з інформаційного листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.04.2017 року, за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» право власності на об'єкт нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за: [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло видане житлово-комунальним відділом господарчим управлінням МВС України 12.02.2001 року на [ADDRESS], наказ № 1. Відповідно газети "Урядовий кур"єр" від 04.04.2017 року вбачається, що позивачем було розміщено оголошення про втрату правоустановлюючого документу на спірну квартиру (а.с.68). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності на майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ( далі - Постанова), вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно абз. 2 п. 17 Постанови, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. З огляду на викладене вище, враховуючи межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому вважає за можливе визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], у зв'язку з втратою документа, який засвідчує його право власності, а саме свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Outcome: approved