Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

13 липня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що в Вище професійне училище № 17 вона була прийнята на посаду завідуючої бібліотекою на підставі наказу від 22.12.2014 року № 121-к-тр. Наказом від 31.05.2016 року № 53-к-тр вона була звільнена з роботи з 15.06.2016 року згідно п.4 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення стала службова записка її безпосереднього керівника - завідувача інформаційно-методичним центром [PERSON] За змістом службової записки, позивача слід звільнити через те, що директор ВПУ № 17 [PERSON] - її батько,тобто за вимогою Закону України «Про запобігання корупції». Вважає, що наказ від 31.05.2016 року № 53-к-тр в частині її звільнення суперечить законодавству та підлягає скасуванню, оскільки вимоги Закону України № 1700-VІІ щодо обмеження спільної роботи близьких осіб стосуються кола осіб, визначених в підпунктах «а», «в»-«з» пункту 1 частини першої статті 3 вказаного закону. Враховуючи положення ст. 81 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про вищу освіту», ст. 11 Закону України «Про загальну середню освіту», Постанови КМУ від 05.08.1998 року № 1240 «Про затвердження Положення про професійно-технічний навчальний заклад» навчальні заклади державної та комунальної форм власності є юридичними особами публічного права. Тобто ВПУ № 17 є юридичною особою публічного права, яка визначена в підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього закону, та на його керівника не розповсюджуються вимоги щодо обмеження спільної роботи близьких осіб. Крім того, як завідувач бібліотекою, позивач згідно посадової інструкції, входить до складу Інформаційно-методичного центру ВПУ № 17, підпорядковується безпосередньо завідуючому Інформаційно-методичним центром та працює під керівництвом заступника директора з навчальної роботи. Застосування до неї заохочень, преміювання, надання їй вказівок, доручень та контроль зі їх виконанням здійснюється завідуючою ІМЦ ВПУ № 17. Жодна з функцій завідувача бібліотекою не підпорядкована особисто директору ВПУ № 17. Тому позивач вважає, що її посада не виявляє конфлікту інтересів (реального чи потенційного), а всі підстави для звільнення або переведення на іншу посаду відсутні. З урахуванням викладеного просить суд визнати незаконним і скасувати § 2 наказу Вищого професійного училища № 17 від 31.05.2016 року № 53-к-тр в частині звільнення позивача. Поновити позивача на посаді завідуючої бібліотеки Вищого професійного училища № 17. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.06.2016 року до дня поновлення на роботі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до наказу директора Вищого професійного училища № 17 [PERSON] від 22.12.2014 № 121-к-тр [PERSON] прийнято на посаду завідуючої бібліотеки з окладом згідно зі штатним розкладом. Наказом директора Вищого професійного училища № 17 [PERSON] (§ 2) [PERSON] звільнено з 15.06.2016 року згідно п.4 ст. 41 КЗпП України. Підстава - службова записка зав. ІМЦ [PERSON] Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 41 КЗпП України встановлює додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Згідно з вказаною нормою, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи. У п.п. 1-2 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VІІ окреслено коло суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Такими суб'єктами є: 1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) Президент України, Голова Верховної Ради України, його Перший заступник та заступник, Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, Голова Служби безпеки України, Генеральний прокурор України, Голова Національного банку України, Голова та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим; б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби; ґ) судді Конституційного Суду України, інші професійні судді, члени, дисциплінарні інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, службові особи секретаріату цієї Комісії, Голова, заступник Голови, секретарі секцій Вищої ради юстиції, а також інші члени Вищої ради юстиції, народні засідателі і присяжні (під час виконання ними цих функцій); д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України; е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи; є) члени Національного агентства з питань запобігання корупції; ж) члени Центральної виборчої комісії; з) поліцейські; и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим; 2) особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті; б) особи, які не є державними службовцями, посадовими особами місцевого самоврядування, але надають публічні послуги (аудитори, нотаріуси, приватні виконавці, оцінювачі, а також експерти, арбітражні керуючі, незалежні посередники, члени трудового арбітражу, третейські судді під час виконання ними цих функцій, інші особи, визначені законом); в) представники громадських об'єднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, які входять до складу конкурсних комісій, утворених відповідно до Закону України "Про державну службу"; 3) особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов'язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ч.2 ст. 81 ЦК України, юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про професійно-технічну освіту», система професійно-технічної освіти складається з професійно-технічних навчальних закладів незалежно від форм власності та підпорядкування, що проводять діяльність у галузі професійно-технічної освіти, навчально-методичних, науково-методичних, наукових, навчально-виробничих, навчально-комерційних, видавничо-поліграфічних, культурно-освітніх, фізкультурно-оздоровчих, обчислювальних та інших підприємств, установ, організацій та органів управління ними, що здійснюють або забезпечують підготовку кваліфікованих робітників. Відповідно до статті 19 Закону України «Про професійно-технічну освіту». Професійно-технічний навчальний заклад створюється відповідно до соціально-економічних потреб держави чи окремого регіону за наявності необхідної матеріально-технічної і навчально-методичної бази, відповідних педагогічних працівників. Потреба у професійно-технічних навчальних закладах визначається Кабінетом Міністрів України, а їх мережа - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти за пропозиціями міністерств та інших центральних і місцевих органів виконавчої влади. Порядок створення, реорганізації та ліквідації професійно-технічних навчальних закладів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Професійно-технічні навчальні заклади незалежно від форм власності та підпорядкування розпочинають діяльність, пов'язану з підготовкою кваліфікованих робітників та наданням інших освітніх послуг, після отримання ліцензії. Ліцензія видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно статті 20 Закону України «Про професійно-технічну освіту» засновниками професійно-технічних навчальних закладів можуть бути: центральні та місцеві органи виконавчої влади; підприємства, установи, організації та їх об'єднання незалежно від форм власності та підпорядкування, у тому числі релігійні організації, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку; громадяни України. Професійно-технічні навчальні заклади можуть бути засновані спільно з іноземними фірмами, установами, організаціями та іноземцями, якщо це не суперечить законодавству. Таким чином, відповідач - Вище професі йне училище є юридичною особою публічного права. В статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VІІ дається визначення термінів «пряме підпорядкування» та «близькі особи». Так, у цьому законі наведені терміни вживаються в такому значенні: - пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням; - близькі особи - особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки із суб'єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких із суб'єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб'єкта. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є донькою директора ВПУ № 17 [PERSON], вона є його близькою особою. Крім того, оскільки пряме підпорядкування передбачає наявність відносин прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, суд вважає, що позивач перебуває у прямому підпорядкуванні директора ВПУ № 17, свого батька [PERSON] ([PERSON] приймав її на роботу). Разом з тим, як зазначалось вище, відповідач є юридичною особою публічного права. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам. Особи, які претендують на зайняття посад, зазначених у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані повідомити керівництво органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб. Таким чином, положення Закону України «Про запобігання корупції» щодо заборони мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам, не поширюються на зазначених у підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 вказаного Закону посадових осіб юридичних осіб публічного права. З урахуванням зазначеного, § 2 наказу директора Вищого професійного училища № 17 від 31.05.2016 року № 53-к-тр в частині звільнення позивача є незаконним і має бути скасованим. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки позивача було звільнено з займаної посади з порушенням порядку, передбаченого законодавством, а доказів на спростування вищевстановлених обставин суду не надано, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ВПУ № 17 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та законними. Поряд з цим, слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, середньоденна заробітна плата позивачки становить 376,58 грн. Відтак, оскільки згідно змісту позовних вимог позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2016 року по день винесення рішення, тобто по 31.10.2016 року, що становить 94 робочих днів, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 35398,52 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved