Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

08.12.2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23240,42 грн. та судових витрат. В судове засідання представник позивача не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав повністю і просив його задовольнити(а.с.19-20). Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, в судове засідання не з»явився, позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у зв»язку з тим, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, обумовлений договором, просив справу розглянути у його відсутності(а.с.21). Перевіривши надані сторонами докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 09.10.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № КТХRRХ13997073, який складається із Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» в розмірі 2593,67 грн. терміном 12 місяців зі сплатою за користування кредитом 12,00% на рік на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку : починаючи з 09.11.2007 року(дата оплати першого щомісячного платежу) щомісяця в період сплати, за який приймається період з «1» по «5» число кожного місяця Позичальник повинен надати Банку грошові кошти(щомісячний платіж) у сумі 294,2 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами, з кінцевим терміном повернення 08.10.2008 року(а.с.4-8). Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № КТХRRХ13997073 від 09.10.2007 року станом на 21.08.2014 року складала 23240,42 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2593,68 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 172,36 грн., заборгованість по комісії - 762,60 грн., пеня за несвоєчасно виконання зобов»язань за договором - 18128,90 грн., штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн.(фіксована частина) та 1082,88 грн.(процентна складова) - а.с.3. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, бо відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи встановлено, що 09.10.2007 року відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит у розмірі 2593,67 грн. і жодного разу не вносив платежів на його погашення, що ним визнається(а.с.3,5). Згідно розрахунку позивача з листопада місяця 2007 року відповідач свої зобов»язання щодо щомісячного повернення кредиту в розмірі 294,2 грн. не виконує, чим порушує умови кредитного договору, викладені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам. Тому з листопада місяця 2007 має прострочену заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом(а.с.3). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовні давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою, про захист його цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина 4 статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого овбов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново(ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк виконання кожного місячного зобов»язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини(щомісячного платежу) від дня коли відбулося це порушення(постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс 13). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Судом встановлено, що відповідно до Заяви та п. 4.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» строк погашення кредиту та процентів по ньому визначено щомісячними платежами в період з 01 по 05 число відповідного місяця. А строк погашення кредиту у повному обсязі визначено 08.10.2009 року. При цьому відповідно до Умов термін позовної давності сторонами встановлений у 5 років(а.с.4,8). Тому у зв»язку з заявою відповідача про сплив позовної давності, суд приходить до висновку про те, що на момент звернення позивача до суду 08.12.2014 року позовні вимоги позивача знаходяться поза межами такої. При цьому суд враховує, що відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Однак позивачем не надано доказів обґрунтованості вимог стягнення заборгованості поза межами строків позовної давності, в той час, як заперечення відповідача про застосування строків позовної давності повністю підтверджені доказами, наданими самим позивачем(розрахунок заборгованості з витягом руху коштів по кредитному рахунку - а.с.3), які свідчать про те, що з моменту укладення кредитного договору і до моменту звернення до суду відповідач жодного разу не сплачував внески на виконання такого, строк дії договору закінчився 08.10.2008 року, а позовної давності - 08.10.2013 року. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов»язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов»язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов»язку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 статті 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи, що про порушення зобов»язання відповідачем Банк дізнався ще 06.11.2007 року, коли відповідач не сплатив черговий щомісячний платіж, а до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором звернувся лише 0.12.2014 року, тобто після спливу більш ніж семи років після початку порушення зобов»язання, та більш ніж через шість років після закінчення 08.10.2008 року строку виконання зобов»язання, до цього будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача не приймав, чим сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором. Такого висновку суд дійшов, враховуючи у тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішення від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинам 1,2 статті 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірі грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов»язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг(абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положенням законодавства, зокрема, частини 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов»язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов»язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов»язань позичальниками - фізичними особами. Враховуючи зазначене позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд знаходить необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed