Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] з липня 2012 року по серпень 2017 року проходив військову службу в [INFO] (військовій частині [NUMBER] ). Наказом начальника Житомирського прикордонного загону від 15.03.2017 року відповідачу було надано щорічну основну відпустку за 2017 рік в кількості 30 календарних днів та 3 календарних дні відповідно до ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з 05.04.2017 року по 07.05.2017 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у період відпустки в розмірі місячного грошового забезпечення, тобто вже на початку року військовослужбовець використав більшу частину щорічної основної відпустки за 2017 рік, при цьому не відпрацювавши за вказаний період. Наказом начальника від 21.08.2017 року [PERSON] виключено із списків особоового складу та всіх видів забезпечення, припинено дію конктракту, звільнено останнього з військової служби в запас Збройних Сил України. Позивач зазначає, що внаслідок надлишково використаної військовослужбовцем відпустки за 2017 рік в кількості 13 календарних днів та виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення в останнього виникла заборгованість перед [INFO] (військовою частиною [NUMBER] ) в сумі 3065,70 грн., яку просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення, що відповідають змісту позовних вимог та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, вислухавши учасників справи, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 54-ВВ від 15.03.2017 року сержанту [PERSON] (П-008187), молодшому інспектору прикордонної служби І категорії третього відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Овруч» І категорії (тип Б),\~ надано щорічну основну відпустку за 2017 рік тривалістю 30 календарних днів та 3 календарних дні- відповідно до ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з 05.04.2017 року по 07.05.2017 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у період відпустки в розмірі 5106,75 грн. Приступити до виконання службових обов`язків 08 травня 2017 року. Наказом начальника Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України №190-ОС від 21.08.2017 року [PERSON] виключено із списків особоового складу та всіх видів забезпечення, припинено дію конктракту, звільнено останнього з військової служби в запас Збройних Сил України, згідно статті 26 частини 6 пункту «е» (через службову невідповідність) із застосуванням частьини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в порядку реалізації дисциплінарного стягнення, без права носіння військової форми одягу (а.с.8). На підставі абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» провести відрахування за 13 (тринадцять) календарних днів надлишково використаної відпустки. Заборгованість за надлишково використану щорічну основну відпустку за 2017 рік становить 3065,70 грн. (а.с.9). 15.09.2017 року відповідачу направлена пропозицією добровільно відшкодувати в касу або перерахувати на користь Житомирського прикордонного загону заборгованість по грошовому забезпеченню, але заборгованість сплачена не була. Станом на 01.11.2018 року заборгованість відповідача перед військовою частиною [NUMBER] по грошовому забезпеченню внаслідок надлишкового використання чергової щорічної відпустки складає 3065,70 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість, розрахунковим листом за серпень 2017 року, розрахунково-платіжною відомістю (а.с.14-15,17-18). Частиною першою ст. 22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця. Згідно ст. 127 КЗпП України, "відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України". І цей перелік є вичерпним. Так, згідно цієї норми, "відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136)". Відповідно до п. 24 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", "при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст.127 КЗпП ( 322-08 ), суди мають враховувати, що: 1) вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв`язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До\~ лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору; 2) не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст.40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв`язку з виходом на пенсію". Відповідно до правил ч.2 ст.233 КЗпП, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. На підставі викладеного, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем за даним позовом не підпадають під регулювання ст.127 КЗпП України, а регулюються ст.1215 ЦК України, згідно якої не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, - адже у судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи встановлено, що позивач здійснив виплату в якості розрахунку з відповідачем добровільно, а відповідач не є недобросовісним набувачем цих коштів. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 136 КЗпП України, розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів здня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром ,трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. При проведенні остаточного розрахунку під час звільнення сержанта [PERSON] \~ було виявлено, що даний військовослужбовець має заборгованість перед Житомирським прикордонним загоном за надлишково нараховані та виплачені кошти за 13 діб відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення у розмірі 3065,70 грн., але вказана заборгованість не була відрахована з його остаточного розрахунку. Відповідно до листа Головного контрольно-ревізійного управління України від 8 липня 2010 року №08-18/1428 «Про надання роз`яснення щодо відшкодування незаконно виплачених за рахунок бюджету коштів, які пов`язані із зайвими виплатами заробітної плати» слідує, що незаконно виплачені за рахунок бюджету кошти мають повертатися до бюджету, але в більшості випадків утримати гроші з працівника, що їх отримав, немає можливості (ст. 127 Кодексу законів про працю України, далі КЗпП). Зайво виплачену суму можна утримати лише у виняткових, чітко визначених випадках (якщо переплата сталася внаслідок лічильної помилки та за умови, що наймана особа не оспорює підстав і розміру їх відрахувань). В інших випадках існують два варіанти відшкодування коштів, а саме: 1. Працівник добровільно вносить незаконно видану заробітну плату до каси установи або погоджується на те, що їх утримують із його заробітної плати з наданням керівнику відповідної заяви. 2. Працівником незаконно отримана заробітна плата добровільно не повертається. В даному випадку використовується ч. 1 ст. 132 КЗпП та відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної зайвою виплатою заробітної плати, лягає на працівника, із вини якого сталася переплата, тобто на бухгалтера (якщо саме він, нараховуючи заробітну плату, помилився). Бухгалтер відшкодовує кошти у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше своєї середньомісячної заробітної плати. Керівник установи не пізніше двох тижнів із дня виявлення порушення має видати відповідний наказ (розпорядження), де вказати особу, винну у здійсненні порушення, та суму відшкодування. Як передбачено ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження порушення його права відповідачем, а також не надано достатньо доказів щодо існування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача будь-яких коштів, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed