Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

22.03.2018року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею - [PERSON] право власності на 2/3 частин квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 49,4кв.м., житловою площею 29,5кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 18.06.2014р. за нею - [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2014р., укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Позивач вказує, що у червні 2015року [PERSON] звернулася до суду із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, який, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2016р. по справі №520/9193/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.11.2016р., було задоволено, витребувано від неї - [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, позивач зазначає, що з моменту придбання нею даної квартири у власність в червні 2014року, вона, будучи законною власницею цієї квартири [ADDRESS], розпочала за власні кошти у квартирі будівельні роботи. Таким чином, з посиланням на ст.ст. 316, 317, 328, 332, 392 ЦК України, та п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у зв'язку з проведення у квартирі будівельних робіт, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частин квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.03.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 24.05.2018року від відповідача - [PERSON] до канцелярії суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, оскільки зазначена позовна заява є безпідставною та штучно сформульованою. Так, [PERSON] вказує на те, що з фактичних обставин у позові вказано тільки на придбання [PERSON] за договором від 18.06.2014р. спірної квартири та реєстрацію права власності на неї, прийняття Київським районним судом м. Одеси рішення від 08.09.2016р. у справі № 520/9193/15-ц, яке набрало законної сили, проведення нею у квартирі ремонтних робіт без вказівки на їх вартість, у позові робляться загальні посилання на ст.ст.328, 392, ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ст.319, ч.ч.1, 4 ст.332, ст.ст.321,16 ЦК України, п.37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, ст.41 Конституції України. Відповідач вказує, що зазначення доказів, що підтверджують вказані у позові обставини, у ньому взагалі відсутнє. В той же час, як зазначає відповідач, з доказів проведення ремонту до позову приєднано тільки три рахунки на оплату за будівельні матеріали від 26.08.2014р., 19.09.2014р. та 27.10.2014р., де продавцем вказана ФОП [PERSON], а покупцем - [PERSON] без будь-якого підтвердження, яке останній має відношення до [PERSON] До того ж, у першому та третьому рахунках вартість товарів всупереч ст.ст.192,524 ЦК України вказана у доларах США, що свідчить про недійсність цих документів та про те, що вони є неналежними та недопустимими доказами у справі, а докази проведення ремонтних робіт взагалі до позову не додані. Крім того, [PERSON] вказує, що навіть якщо умовно погодитись з дійсністю вказаних рахунків, то загальна їх сума складає 4 019,38 доларів США на дату їх виписки, що за курсом НБУ на дату подання цих заперечень дорівнює 105 098,60грн., та якщо припустити, що вказана у договорі купівлі-продажу від 18.06.2014р. ціна квартири 439 908,00 грн. не змінилася до цього часу, то вартість цих будівельних матеріалів по відношенню до цієї вартості квартири складає тільки 23,89 %, в гой же час у позові без будь-якої аргументації цього висувається вимога про визнання права власності на 2/3 частини квартири, тобто 67 %. Також [PERSON] зазначає, що спеціальним законом, який регулює правовідносини є положення ч.4 ст.390 ЦК України, згідно з яким, якщо поліпшення не можуть відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Таким чином, на думку відповідача, вимоги про визнання за добросовісним набувачем права власності на частину квартири у цьому випадку взагалі не можуть висуватися, а вимоги про відшкодування витрат на її ремонт повинні висуватися не до неї, а до [PERSON], як до попереднього власника квартири, який продав її [PERSON] З урахуванням викладеного, [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. У підготовчому засіданні 18.06.2018року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 01.10.2018року представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному, просила суд їх задовольнити, однак надала суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи для належного надання позивачу правової допомоги, оскільки раніше вона не приймала участі у розгляді даної справи. Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 26.03.2018року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже шість місяців. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач та її представники жодного разу не були присутніми у підготовчих та судових засіданнях, про час та місце яких вони були повідомлені належним чином, представник був присутнім тільки у судовому засіданні 01.10.2018року, і це вже друге клопотання про відкладення розгляду справи. Так, суд зазначає, що 14.06.2018року від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні у Приморському районному суді м. Одеси (а.с. 47). 03.09.2018року від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, і 04.09.2018року представник позивача ознайомився з матеріалами даної справи (а.с. 89). У судовому засіданні 01.10.2018року представник позивача - [PERSON] знову надала суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи для належного надання позивачу правової допомоги, оскільки раніше вона не приймала участі у розгляді даної справи. Разом з тим, вказані дії позивача та її, кожного разу нових представників, розцінюється судом як намір затягування розгляду справи. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Статтею 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, друге клопотання кожного разу нового представника позивача про відкладення розгляду справи, без надання жодних доказів поважності такого відкладення, при тому, що жодного разу позивач та його представники не були присутніми у підготовчих та судових засіданнях, свідчить про зловживання позивачем та його представниками наданими їм процесуальними правами, намір затягування розгляду справи, неможливість проведення судового засідання і здійснення судочинства належним чином, та порушення строків розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та не вважає, що обставини того, що вона є новим представником є поважними причинами такого відкладення. У судовому засіданні 01.10.2018року представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 18 червня 2014року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, [PERSON] продав та передав у власність, а [PERSON] купила та прийняла у власність за ціною, визначеною цим договором, квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею - 29,5кв.м., загальною площею 49,4кв.м. (а.с. 6-7). Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., зареєстровано в реєстрі за №908. Право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.06.2014року, номер запису про право власності: 6047111 (а.с. 8). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2016року, яке набрало законної сили 23.11.2016року, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про витребування майна із чужого незаконного володіння було задоволено. Витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію судових витрат в розмірі 3775,80 грн. Вказаним рішенням було встановлено, що 02.06.2014року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року №2-5059/11, яке на той час фактично не набрало законної сили (а у наступному було скасовано), але копія якого мала відмітку про набрання ним законної сили, [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру за собою, що випливає з аналізу договору дарування від 11 червня 2014року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р.№3406, де в п.1 договору вказано підстави, на яких дарувальнику, [PERSON], належить предмет договору дарування - квартира [ADDRESS]. 11.06.2014 року [PERSON], за наведеним договором дарування р.№3406 подарував спірну квартиру [PERSON]. 18.06.2014 р. [PERSON] продав спірну квартиру відповідачу [PERSON], договір купівлі-продажу про що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. за р.№908. Наведені договори р.№3406 та р.№908 за наданими суду відомостями ніким не оскаржені, а згідно інформаційних довідок від 02.10.2015 року та від 04.06.2015 року спірна квартира була зареєстрована за відповідачем, [PERSON] Зазначеним рішенням також було встановлено, що реєстрація за [PERSON] права власності на спірну квартиру, що у наступному була ним подарована [PERSON], тобто з того, що його право власності було зареєстровано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2014 року, яке у наступному було скасовано (рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.11.2014 року), суд, зазначаючи про наведену в Постанові Верховного Суду України №6-1168ц15 від 02 вересня 2015 року правову позицію, щодо того, що у випадку вибуття з власності особи майна за рішенням суду, яке в наступному скасовано, вважається, що таке майно вибуло поза її волею, дійшов висновку про те, що спірна квартира вибула з власності [PERSON] поза її волею, та [PERSON] не мав права його відчужувати. Таким чином, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2016року, яке набрало законної сили 23.11.2016року було витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судовим розглядом встановлено, що спірну квартиру було витребувано від [PERSON] на користь [PERSON]. Позивачка, як на підставу позову, посилається на те, що будучи законною власницею цієї квартири [ADDRESS], розпочала за власні кошти у квартирі будівельні роботи. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває право власності на нову річ і зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість. Право власності на рухому річ, створену особою шляхом переробки з матеріалу, що їй не належить, набувається власником матеріалу за його бажанням, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У цьому разі особа, яка здійснила переробку, зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу моральну шкоду. Власник матеріалу, який набув право власності на виготовлену з нього річ, зобов'язаний відшкодувати вартість переробки особі, яка її здійснила, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, суд зазначає, що в якості доказів проведення будівельних робіт [PERSON] надала рахунок на оплату замовлення №ДМС00008480 від 27.10.2014року на загальну суму 350,32доларів США, рахунок на оплату замовлення №ДМС00007480 від 19.08.2014року на загальну суму 8 685,60 доларів США, рахунок на оплату замовлення №ДМС00006817 від 26.08.2014року на загальну суму 3 000,74 доларів США (а.с. 17-19). Однак, суд критично оцінює надані позивачем в якості проведення будівельних робіт зазначені рахунки на оплату замовлення, оскільки з їх змісту вбачається, що постачальником є ФОП [PERSON], а покупцем за вказаними рахунками є [PERSON], тобто взагалі не зрозуміло, яке відношення позивач - [PERSON] має до цих рахунків. Виходячи з вищевикладеного, судом не встановлено, що [PERSON] проводила в спірній квартирі будь-які будівельні роботи, а тому підстави для застосування ч.4 ст. 332 ЦК України, яка передбачає, що якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку, відсутні. Згідно положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому суд виходить з того, що саме на позивача покладено обов'язок довести факт порушення його прав. При викладених обставинах, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed