Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

31 липня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», «Приватбанк» відділення за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Григорівського Десанту, 34, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Ощадбанк відділення за адресою: Одеська область, м. Южне, проспект Миру, 23/2, 23/3 про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення коштів. Із врахуванням уточненої позовної заяви в обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила слідуюче. У 2015 році я, як споживач фінансових послуг, вступила у взаємини з відповідачем, виконавцем фінансо\-вих послуг, АТ КБ «ПриватБанк» і приблизно у цей же час - з відповідачем, виконавцем фінансових послуг, AT «Державний Ощадний Банк України». Якість отриманої мною фінансової послуги мене не влаштовує, тому що вищезазначеними банками не виконані умови Договорів Оферти, розміщених на їхніх офіційних сайтах, та порушене чинне законодавство (у тому числі й мої конституційні права) щодо виконання своїх обов`язків відповідними служба\-ми банків з захисту моїх платіжних карток під час шахрайських дій по відношенню до мене 04.05.2020 року. У понеділок, 04.05.2020 р, о 09:04 на мій фінансовий номер телефону ПриватБанку, надійшов дзвінок, дзвонила особа жіночої статі, яка назвала мене за ім`ям-по-батькові, сама назвалася мене\-джером ПриватБанку і повідомила, що ними зафіксовано підозрілі дії з моєю карткою «Універсальна» та зміну пін- коду, після розмови з якою, подзвонив чоловік, який назвався співробітником безпеки ПриватБанку. Він пояснив мені, що до моєї картки «Універсальна» потрібно прикріпити додаткову захисну картку і, що для того, щоб активу\-вати цю картку, мені треба пройти до найближчого банкомату, на що я відповіла відмовою Те, що відбулося далі, я можу пояснити тільки тим, що до мене були застосовані техніки НЛП в поєднанні з прихованим (Еріксонівським) гіпнозом. На протязі години на мій телефон надійшло іще 13 вхідних з 5-ти різних номерів - я пам`ятаю, як свідомо натискала «відповісти» тільки за першими двома вхідними, які вже описала. Мій син намагався додзвонитися до мене 5 разів протягом 15 хв - я не реагувала, але чомусь відповідала на усі шахрайські дзвінки. Вищезазначеними банками допущено низку порушень під час цих ж переказів, внаслідок чого я понесла матеріальні збитки на суму 37 416 грн., а саме: три перекази на платіжну картку № [NUMBER] клієнта ПриватБанку [PERSON] , два по 9 200 грн (+368 грн комісії), що у сумі складає 19 136 грн, з моєї картки «Універсальна» і третій на суму 9 100 грн з моєї картки для виплат (пенсійної) . А також два перекази на електронні гаманці з моїх двох зарплатних карток Ощадбанку на загальну суму 9 180 грн. Ще, протягом цього ж операційного дня я, відповідно до ст.14 Закону України «Про платіжні системи та рух коштів в Україні», зробила повідомлення про шахрайські дії шляхом дзвінків на гарячі лінії ПриватБанку та Ощадбанку і попросила заблокувати кошти на рахунках отримувачів, подала електронне звернен\-ня до кіберполіції, яке зареєстровано за № 80630, а також подала документ на відкликання переказів у вигляді письмової заяви. Хотіла подати такий же письмовий документ на відкликання у AT Ощадбанк, але керую\-ча ТВБВ №10015/521 [PERSON] прийняти мою заяву відмовилась. Позивач вважає, що відповідачами не дотримано вимог Закону України «Про платіжні системи», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів» чим порушено її права, просить розірвати кредитний договір-приєднання з АТ КБ «ПриватБанк», визнати її підпис під цим кредитним договором недійсним та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 9100 грн., з АТ «Ощадбанк» 9180 грн., а також стягнути з відповідачів пені, штрафи згідно чинного законодавства. Крім того просить стягнути з обох банківських установ моральне відшкодування у розмірі матеріальних втрат, а саме 37416 грн. 04.09.2020 ухвалою Южного міського суду відкрито провадження у даній справі. 21.09.2020 задоволено клопотання відповідача АТ «Державний ощадний банк України» про продовження процесуального строку для подачі відзиву. 29.09.2020 задоволено клопотання [PERSON] про витребування копій документів по списанню коштів з рахунків позивача. 07.10.2020 від представника АТ «Державний ощадний банк України» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому адвокат Герус Р.В. просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до АТ «Державний ощадний банк України». 13.10.2020 позивач [PERSON] надала відповідь на відзив, в якій просить відмовити АТ «Ощадбанк» у прийняті відзиву на позовну заяву, залишити позов у судовому провадженні та змінити суму, що належить до стягнення з АТ «Ощадбанк» з 9180 грн. на 8989,98 грн. 09.11.2020 частково задоволено клопотання АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] про витребування доказів. 14.12.2020 у зв`язку із тим, що позивач вважав за необхідне розглядати справу без витребуваних ухвалою суду 09.11.2020 доказів, а представник відповідача [PERSON] не заперечував проти цього, судом ухвалено продовжити розгляд справи за наявними матеріалами. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала в повному об`ємі, з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Герус Р.В. позов не визнав та пояснив, що без розголошення з боку позивача ПІН -коду своєї картки, номеру своїх карток, інша особа не змогла б зняти чи переказати кошти, а тому вина банку у даному випадку відсутня. На переконання представника банку, шахраю були відомі номери карток позивача, а за розголошення даних відомостей несе відповідальність тільки позивач [PERSON] 04.05.2020 о 10:05:28 на фінансовий телефон позивача [NUMBER] отримано СМС-повідомлення наступного змісту: «Uvaga! Nikomu ne povidomliayte! ********* odnorazovyy parol 3DSecure» та вже о 10:07:15 був здійснений перший успішний переказ коштів на суму 5 055,00 грн з рахунку № [NUMBER] на невідомий рахунок в АТ «Альфа-банк», підтвердженням чому є СМС- повідомлення з одноразовим паролем на відповідний фінансовий номер належний [PERSON] та відомості з процесингової системи банку. Окрім того, 04.05.2020 о 10:10:96 на фінансовий телефон Позивача [NUMBER] отримано чергове СМС-повідомлення наступного змісту: «Uvaga! Nikomu ne povidomliayte! ********* odnorazovyy parol 3DSecure», після чого фактично одразу о 10:10 було проведено наступну оспорювану позивачем транзакцію на суму 3843,00 грн з рахунку № [NUMBER] , на невідомий рахунок в АТ «Альфа\-банк» (відомості з програмного забезпечення Банку та виписки по даних рахунках додаються). Отже, передуючи успішним операціям за вищевказаними картками, позивачем створено обліковий запис у системі «Ощад 24/7» (28.04.2020 о 12:29:52), де кожна наступна оспорювана операція підтверджена СМС-паролями. За даними програмного забезпечення банку клієнт звернувся до контакт-центру AT «Ощадбанк» 04.05.2020 о 12.44.52 з повідомленням про шахрайські дії, що стало наслідком блокування її карток (додається), тобто майже через три години після коректно проведених транзакцій (остання транзакція відбулась 04.05.2020 о 10;10 на суму 3 843,00 грн.) здійснених за допомогою системи «Ощад 24/7» технології «3D Secure» та правильного введення одноразових СМС-паролів, отриманих позивачем на його фінансовий номер [NUMBER] . Фінансові операції в мережі Інтернет відбуваються миттєво. При цьому, клієнт в розмовах 04.05.2020 та 04.06.2020 з оператором «Контакт-центру» повідомив, що розголосив особисті дані та одноразові цифрові паролі по платіжній картці третім особам. Отже, [PERSON] повідомила про факт розголошення реквізитів власної картки та карткового паролю третій особі. Після чого з її рахунку було здійснено спірні перекази коштів. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» до суду не з`явився, при цьому надав письмові пояснення, з яких вбачається, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів InternetBankingПриват-24 (далі - Приват-24). Вхід в Приват24 був здійснений під позивача авторизацією. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації клієнта. Відповідно до статті 55 Закону України ''Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до чинного законодавства України банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі-Умови), які розміщуються на офіційному сайт ihttps://privatbank.ua/tcmis/ у мережі Інтернет і є не від`ємною частиною договору банківського обслуговування. Відповідно до п.2.1.4. 48.1 Умов клієнт зобов`язується не передавати карти, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати картки або нанесені на них дані в цілях, непередбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству; вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання карти. Також клієнт зобов`язується нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів. Відповідно до п.2.3.2.3.3.3 Умов клієнт зобов`язаний нерозголошувати відомостей про логін та пароль третім особам згідно з Умов. Пунктом 2.3.2.6.2 Умов передбачено, що Банк не несе відповідальності за збереження коштів Клієнта у разі розголошення останнім відомостей про Логін та Пароль. Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 та 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтями 77,78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» і АТ «Державний ощадний банк України» і в судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вона ознайомлена із правилами користування банківськими картками, зокрема із забороною розголошувати третім особам секретну інформацію. В судовому засіданні позивач не заперечувала, що користувалась вказаними картковими рахунками на протязі тривалого часу, в тому числі кілька раз кредитними коштами, жодних претензій до банківських установ до часу спірного списання коштів вона не мала. Таким чином, позивач не оспорювала фактичного укладення банківських договорів із АТ КБ «Приватбанк» і АТ «Державний ощадний банк України». 09.01.2016 [PERSON] до банку подано заяву про приєднання № 1104885 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу платіжної картки (надалі - ДКБО), на підставі чого останній відкрито поточний рахунок № [NUMBER] в гривні України, на умовах тарифного пакету «Зарплатний» (Т.1, а.с.158-162). 06.09.2017 позивачем до банку подано заяву про приєднання № 1122202/060917 до ДКБО, на підставі чого [PERSON] відкрито поточний рахунок № [NUMBER] в гривні України, на умовах тарифного пакету «Зарплатний» (Т.1, а.с.163-166). На виконання вимог постанови правління Національного банку України від 28.12.2018 №162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» в частині переходу банківської системи України на новий формат рахунків IBAN, здійснено планову зміну рахунків позивача , при цьому платіжні картки до рахунку продовжили діяти без будь-яких змін. Отже, на виконання вищевказаного ДКБО [PERSON] було відкрито банківські рахунки та видані платіжні картки за № [NUMBER] (рахунок № [NUMBER] ) та № [NUMBER] (рахунок № [NUMBER] ), з яких і відбулось перерахування оспорюваних коштів. 04.05.2020 з належних їй карткових рахунків у АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] двома платежами проведено переказ коштів на карту ПриватБанку через додаток Приват24 одержувачу [PERSON] на загальну суму 19136 грн. та цього ж числа з рахунку [NUMBER] тому самому одержувачу 9100 грн. (Т.1, а.с.16-17) 04.05.2020 здійснено переказ коштів з належних їй в АТ «Державний ощадний банк України» рахунків № [NUMBER] та № [NUMBER] на загальну суму 8986,98 грн. (Т.1, а.с.18-19, 229-230). Дані перекази позивач фактично виявила після телефонних розмов із невідомими особами, які випитували у неї конфіденційну банківську інформацію під приводом здійснення заходів із банківської безпеки, коли вона звернулась з відповідними повідомленнями до АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Державний ощадний банк України» та правоохоронних органів. В заяві до Южненського відділення поліції [PERSON] вказала «Прошу вас зафиксировать факт перевода мной денег с 4-х карточных счетов: 2 карты «Приватбанка» и две карты «Ощадбанка» на общую сумму 37000 грн., в последствие чего мне был нанесен ущерб на вышеуказаную сумму» (Т.2, а.с.14). В наданих працівникам поліції поясненнях 04.05.2020 [PERSON] зазначила: «… далее мужчина сказал, что мне нужно обезопасить свою карту, далее я самостоятельно перевела деньги в общей сумме около 37000 грн. с 2-х приватовских и 2-х ощадовских счетах» (Т.2, а.с.17). Також в своїх поясненнях позивач вказала, що пам`ятає, як трусилися руки й ноги, дуже сильно билось серце, але вона продовжувала робити все, що їй наказував чоловічий голос в телефоні (Т.2, а.с.29). З протоколу допиту потерпілого від 15.07.2020 вбачається, що 04.05.2020 коли телефонували невідомі особи на номер позивача, остання повідомила їм особисті дані, а саме ПІБ, секретне слово, номер банківської картки (Т.2, а.с.50). Крім того, в своїй уточненій позовній заяві [PERSON] зазначає, що коли до неї телефонували, то жіночий голос питав у неї ПІБ і секретне слово (Т.1, а.с.82), при цьому позивач припускає, що це були працівники банку. Таким чином, позивач фактично визнала, що стала жертвою шахраїв. За загальним правилом зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до вимог п. 3. ст. 1092 ЦК України , якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У пунктах 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон) визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону). Згідно з п.14.3. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений положенням «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» (надалі - Положення № 705), затвердженого постанова Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів». Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Також суд звертає увагу, що наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позивача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Пунктами 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Пунктом 9 розділу VI Положення № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до п.7 розділу X Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц (касаційне провадження № 61-5769св18), від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (касаційне провадження № 61-16504св18) зазначений правовий висновок підтримав. Отже, з урахуванням вищезазначеного, саме позивач повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій. Cуд вважає, що посилання представників відповідачів на ту обставину, що зняття коштів стало можливим лише у зв`язку з розголошенням позивачем [PERSON] персональних даних третім особам, та до повідомлення відповідачів про виявлення факту спірних платіжних операцій є обґрунтованими, а тому є всі підстави дійти висновку, що AT КБ "ПриватБанк" та АТ «Державний ощадний банк України» не повинні нести відповідальність за такі операції. Що стосується вимоги позивачки розірвати кредитний договір-приєднання з АТ КБ «ПриватБанк» у односторонньому порядку без виплати кредиту, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. За змістом ст. 634 ЦК України укладання договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Згідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] не заперечувала той факт, що і на час укладення кредитного договору, і протягом дії цього договору вона була згодна з його умовами, кілька раз користувалась кредитними коштами, крім того позивач була вільною як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. У відповідності до ч. 2 ст. 651 та ст. 652 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Однак, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких 4-х умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Разом з тим, звертаючись до банку та укладаючи кредитний договір і погоджуючись з висловленими банком умовами кредитування, позичальник на власний розсуд розпорядився своїми цивільними правами. З матеріалів справи слідує, що відповідач - АТ КБ «ПриватБанк», як сторона оспорюваного правочину, не давав згоди на розірвання кредитного договору, оскільки позовні вимоги вважає незаконними, необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, [PERSON] не надано суду належних доказів на підтвердження факту істотного порушення банком умов кредитного договору. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Однак, звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] не довела істотного порушення договору другою стороною і не довела наявності усіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору, у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Таким чином суд зазначає, що твердження позивачки про наявність підстав для розірвання кредитного договору, є необґрунтованими і не підтверджені належними та допустимими доказами Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що такого способу захисту як визнання підпису під примірником договору недійсним не передбачено цивільним законодавством. Приймаючи до уваги, що в процесі розгляду справи підстави для відповідальності відповідачів не знайшли свого підтвердження, позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів, пені, штрафів та морального відшкодування також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed