Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевикладеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 08.06.2007 р. між відповідачем - ПАТ «АКПІБ» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 02-308/07. Згідно положень п. 2.1 - 2.3 кредитного договору, банк - відповідач надав позичальнику - позивачу кредит у сумі 250000 дол. США, за користування якими встановлено процентну ставку у розмірі 11% річних, з кінцевим строком - не пізніше 18.05.2022 р. для купівлі нерухомості. Як вказано у позові, позивач вважає, що при підписанні вищезазначеного договору, відповідач - банк вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству та порушують права позичальника - позивача, як споживача, а саме у п. 3.5, 5.2, 5.2.7, п. 6.2, п. 6.3, 6.4 кредитного договору. При цьому облікова ставка НБУ відсотки річних, тобто сума подвійної облікової ставки ділиться на 360 (із розрахунку 360 днів у році). Розміри облікової ставки НБУ з червня 2008 р. до місяця квітня 2015 р. коливалися в розмірі від 6,5% річних і до 30% річних. Я вважає позивач, подвійна облікова ставка з місяця червня 2008 р. до квітня 2015 р. становила від 13% річних і до 60% річних. Тому позивач вважає, що, пеня навіть в розмірі 13% (або ж 60%) щодня не відповідає умовам споживчого кредитування і є значно вищою за гарантії, встановлені Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того позивач вважає, що штрафи у розмірі 35% від суми кредиту (що рівно 87500 дол. США) та у розмірі 21% річних, а також п. 3.5 кредитного договору теж є несправедливими умовами згідно із п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також вважає несправедливою умовою п 3.4. Кредитного договору, згідно якого: «Банк встановлює одноразову плату з надання кредиту в розмірі 0,5% від початкової суми кредиту. Плата з надання кредиту сплачується позичальником - позивачем по даному позову одноразово на протязі 5 днів з дня видачі кредиту але не пізніше останнього робочого дня звітного місяця на рахунок № [NUMBER] відкритий в філії «відділення Промінвестбанку в Черкаси», код Банку 354091». Згідно даних умов кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити Банку 1250 дол. США в якості плати з надання кредиту. Відсоткова ставка (котра і є платою за надання кредиту) за договором становить 11% річних в іноземній валюті. Тому позивач просить суд визнати п. 6.2 Кредитного договору недійсним з моменту укладення та виключити його з умов Договору, визнати п. 6.3. Кредитного договору недійсним з моменту укладення та виключити його з умов Договору, визнати п. 6.4. Кредитного договору недійсним з моменту укладення та виключити його з умов Договору, визнати п. 3.5 Кредитного договору недійсним з моменту укладення та виключити його з умов договору; визнати п.п.5.2.7 п. 5.2 кредитного договору недійсним з моменту укладення та виключити його з умов договору, визнати п. 3.4. недійсним з моменту укладення та виключити його з умов Договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному об'ємі. Представник відповідача № 1 - ПАТ „Промінвестбанк" у судове засідання не з'явився. Представник відповідача № 2 - ПАТ „Альфа Банк" також у судове засідання не з'явився, надіслав чергову заяву щодо відкладення справи. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази по справі суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що дійсно 08.06.2007 р. між відповідачем - ПАТ «АКПІБ» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 02-308/07. Згідно положень п. 2.1 - 2.3 кредитного договору, банк - відповідач надав позичальнику - позивачу кредит у сумі 250000 дол. США, за користування якими встановлено процентну ставку у розмірі 11% річних, з кінцевим строком - не пізніше 18.05.2022 р. для купівлі нерухомості. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, у відповідності до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленіст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як з'ясовано судом, зі слів представника позивача, позивач [PERSON] весь час сплачував даний кредит допоки не почалась криза, але жодного документального підтвердження, або ж спростування даних слів, жоден учасник процесу суду так і не надав. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як з'ясовано судом, (і цього не заперечують сторони), ПАТ „Промінвестбанк" 17.12.2012 р. із відповідачем № 2 - ПАТ «Альфа банк» уклав договір відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає (відступає) право вимоги, а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього первісному кредитору грошову винагороду на умовах, визначених цим договором. Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Також ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено у п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Як вже зазначалось, належних та допустимих доказів на підтвердження факту суперечності кредитного договору актам цивільного законодавства матеріали справи не містять. При цьому, власне недбальство, незнання закону або неправильне його тлумачення не можуть бути підставами для визнання правочину недійсним. Окрім того, невиконання умов такого договору також не є підставою для його недійсності, а може мати інші правові наслідки. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON], оскільки його позовні вимоги не знайшли свого доведення, не є обґрунтованими, а вищезазначений кредитний договір, що був укладений між сторонами, відповідає усім вимогам чинного законодавства України, що застосовуються при укладанні такого роду договору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed