Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми боргу. В позовній заяві зазначив, що 22.06.2019 року між ним та [PERSON] укладено договір позики б/н, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 60000,00 грн. Поручителями по вказаному договору є [PERSON] та [PERSON] . За даним договором передбачена сплата відсотків за користування позикою у розмірі 10 % за кожен місяць користування позикою до часу повернення позики з кінцевим терміном повернення 22.12.2019 року. При несплаті щомісячно відсотків у встановлений строк, вони підлягають щомісячній сплаті у розмірі 15% від суми боргу та при несвоєчасному поверненню позики або сплати процентів позичальник зобов`язаний заплатити пеню в розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення зобов`язання, відшкодувати збитки згідно зі ст. 625 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляційного збільшення та ста відсотків річних. Умови договору відповідач [PERSON] належним чином не виконав, заборгованість перед позивачем не погасив, у зв`язку з чим, станом на 22.04.2020 року заборгованість складає 186000 грн., з яких: 60000,00 грн. - заборгованість за позикою; 90000,00 грн. - заборгованість за відсотками за користування позикою за період з 22.06.2019 р. по 22.04.2020 р., згідно наступного розрахунку: 60000,00 х 15% : 100 х 10 міс.; 36000,00 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, згідно розрахунку (60 000 грн. х 0,5%:100 х 120 днів). У зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за вказаним договором кредиту у сумі 186000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.02.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив справу розглянути за його відсутністю та задовольнити позов з викладених у ньому підстав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ст.280 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом ЦПК України) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 22.06.2019 р. між [PERSON] (Позикодавець) з однієї сторони та [PERSON] (Позичальник), [PERSON] , [PERSON] (Поручителі) з іншої сторони укладений договір позики-поруки, згідно якого Позикодавець передав Позичальнику на умовах позики відповідно до ст.ст. 1046-1053 ЦК України грошові кошти у сумі 60 000 грн. Пунктом 2 договору встановлено, що відповідно до ст.1048 ЦК України Позичальник сплачує Позикодавцю проценти у розмірі 10% від суми позики за кожен місяць користування позикою - по день повернення позики. У разі несплати відсотків у встановлений строк вони підлягають щомісячній сплати у розмірі 15 % від суми боргу. Згідно із 4 договору позики у разі несвоєчасного повернення позики або сплати відсотків Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю пеню відповідно до ст.ст. 549-542 ЦК України у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочки, повернути позику з урахуванням індексу інфляції та 100 % річних відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до п. 9 договору вся сума позики у розмірі 60 000 грн. отримана [PERSON] . Пунктом 10 договору передбачено, що Поручитель бере на себе зобов`язання перед Позикодавцем за виконання Позичальником всіх його зобов`язань перед Позикодавцем за даним договором в разі їх невиконання безпосередньо Позичальником у встановлений договором строк. Пунктом 12 Договору встановлено, що строк дії цього договору - до виконання Сторонами всіх зобов`язань. Відповідно до п. 13 на підставі ст.259 ЦК України Сторонами збільшується позовна давність щодо захисту прав Сторін із стягнення пені, позики, процентів, інфляційних, збитків та інших прав та зобов`язань за даним договором загальною тривалістю у тридцять років. У даному договорі міститься підпис Позичальника: [PERSON] (без зазначення дати) та Поручителів - [PERSON] , [PERSON] (без зазначення дати) /а.с.3/. Аналізуючи норми права, які регулюють спірні правовідносини суд керується наступним. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. З ч.2 ст. 530 ЦК України вбачається, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. З ч.1 ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Статтею 625 ЦК України відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, різновидами якої є: індекс інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч.1,2 ст.553 ЦК України). Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Порука припиняється, зокрема, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (ч.4 ст.559 ЦК України) Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, договір позики-поруки як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 08.07. 2019 року по справі № 524/4946/16-ц). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З договору позики-поруки від 22.06.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що [PERSON] отримано від [PERSON] грошові кошти у сумі 60 000,00 грн., проте вказаний договір не містить як відомостей про дату отримання грошових коштів, так і відомостей щодо строку повернення грошових коштів, тобто не встановлено обов`язку відповідача [PERSON] повернути грошові кошти в обумовлений договором строк. Крім того, в договорі не зазначений строк дії поруки. Вказаний договір в супереч вимогам ст. 207 ЦК України не містить підпису позикодавця - позивача [PERSON] . Суд також звертає увагу на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а сторона позивача в ході розгляду справи не заявляла будь-яких клопотань щодо витребування необхідних доказів на підтвердження факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, а також в ході розгляду справи не було заявлено будь-яких клопотань. Актуальна практика ЄСПЛ та Верховного Суду спирається на такі загально-правові категорії як "непорушність прав", "якість та точність закону", "стабільність та остаточність судових рішень", "законні очікування" тощо. Названі поняття можна узагальнити принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.). Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»). Проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що договір позики-поруки від 22.06.2019 року, наданий позивачем на підтвердження позовних вимог не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, зокрема, договір в цій справі підписаний лише позичальником та поручителями та не підписаний позикодавцем, крім того, вказаний договір не містить дати повернення боргу, що на переконання суду, є суттєвим порушенням наведеного принципу правової визначеності. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України ним до відповідачів пред`являлась вимога щодо повернення заборгованості та така вимога була проігнорована останніми, що в свою чергу позбавляє суд можливості дійти висновку щодо неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань. Враховуючи викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, судом встановлено, що позивачем в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами невиконання з боку відповідачів умов договору позики-поруки, а відтак наявності підстав для стягнення з них заборгованості у судовому порядку , а тому суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed