Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогами до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області та просить стягнути з відповідача на його користь 500 000,00 грн. моральної шкоди у зв'язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 24.09.2013 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 04 жовтня 2013 року позивача відсторонено від посади начальника філії строком на два місяці. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.10.2013 року залишено без змін ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 04 жовтня 2013 року.Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 04.10.2013 року, застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов"язання. Внаслідок відсторонення від посади та застосування запобіжного заходу, у позивача стали відбуватися негативні зміни в роботі, погіршилося ставлення до нього збоку керівництва, та інших працівників, що змусило його звільнитися з займаної посади та двічі перевестися на більш нижчу та менш оплачувану роботу. Ставлення до позивача, на його думку, стало вкрай упередженим з вини та незаконних дій слідства, прокуратури та суду. 30.10.2013 року було складено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 367 КК України. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 06.05.2015 року позивача було визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, та встановлено факт незаконного обрання міри запобіжного заходу і незаконного відсторонення від посади. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28.09.2015року вирок суду першої інстанції було залишено в силі, а апеляційну скаргу прокурора та потерпілих - без задоволення.Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.11.2016 року касаційні скарги прокурора та потерпілих залишено без задоволення, що вказує на визнання позивача невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. Позивач наголосив, що зазначені незаконні дії зі сторони органів досудового слідства зганьбили його честь і гідність, завдали непоправної шкоди його престижу та діловій репутації, він змушений був звільнитися з займаної посади, оскільки мав постійні нарікання та тиск зі сторони працівників підприємства, постійний тиск органів досудового слідства та прокуратури, призвели до суттєвого порушення його нормальних життєвих зв'язків і погіршення відносин з рідними та друзями, що потребувало додаткових зусиль для відновлення стосунків з оточуючими, чим спричинено йому моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 500 000,00 грн.. Представник позивача у судовому засіданні даний позов підтримала повністю і просила його задовольнити з наведених підстав. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю і просила у його задоволенні відмовити з тих підстав, що він заявлений до належного відповідача, оскільки жодними діями Державного казначейства України ніякі права позивача порушені не були. Представник третьої особи - прокуратури Житомирської області у судовому засіданні зазначив, сума визначена позивачем є завищеною, просив стягнути моральну шкоду в мінімальному розмірі, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць незаконного перебування позивача під слідством та судом, оскільки останній дійсно незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності, і кримінальна справа відносно останнього закрита з реабілітуючих підстав. Представник ГУНП в Житомирській області направив до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ГУНП в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його територіальних органів, тому не може бути третьою стороною в справі. Крім того, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 2013 року позивача повідомлено про підозру про вичинення злочину, передбаченого ст. 288 КК України. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 04 жовтня 2013 року позивача відсторонено від посади начальника філії строком на два місяці. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11.10.2013 року залишено без змін ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 04 жовтня 2013 року. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 08.10.2013 року, застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов»язання строком на два місяці з покладенням на нього зобов»язань прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора або суду, а також виконувати обов»язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований тощо… Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 06.05.2015 року позивача було визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, та встановлено факт незаконного обрання міри запобіжного заходу і незаконного відсторонення від посади. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28.09.2015 року вирок суду першої інстанції було залишено в силі, а апеляційну скаргу прокурора та потерпілих - без задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.11.2016 року касаційні скарги прокурора та потерпілих залишено без задоволення, що вказує на визнання позивача невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР). Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону № 266/94-ВР). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що в результаті незаконних дій органу досудового слідства та працівників прокуратури Житомирської області позивач на протязі 24 місяців та 4 днів (у період часу з 24.09.2013 року по 28.09.2015 р.) незаконно перебував під слідством та судом. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено або обмежено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.30 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, незаконного засудження або незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, має право на відшкодування заподіяної шкоди. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01.01.2019 року установлено в сумі 4173 грн. Таким чином, з огляду на період перебування позивача під слідством і судом на протязі 24 місяців та 4 днів (з 24.09.2013 року по 28.09.2015 рік) розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на його користь, не може бути меншим 100708,40 грн. (4173 грн. х 24 міс. = 100152 грн., 4173:30 = 139,10 х 4 = 556,40 грн.; 100152 грн. +556,40 = 100708,40 грн. Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись усіма судами України, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, суд виходить із того, що незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за злочин, який він не скоював, незаконне відсторонення від посади, незаконне застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, внаслідок чого він на протязі 24 місяців 4 днів був позбавлений можливості вільно пересуватись по території України та за її межами, завдало шкоди його престижу та діловій репутації, обмежило його конституційні права на вільне пересування та користування своїм майном, та завдало моральної шкоди, яка полягає в тому, що він на протязі всього цього часу перебував у стані постійного страху і стресу, був позбавлений можливості опікуватись за батьком, який є інвалідом, не міг в достатній мірі приділяти увагу сім"ї та дітям, був вимушений витрачати кошти на правову допомогу, на судові експертизи тощо. Родина та особисто позивач впродовж тривалого часу знаходилися у знервованому стані, позивач не міг з родиною виїхати на відпочинок поза межі міста, оскільки був прив»язаний до слідства та суду, до позивача було застосовано запобіжний захід в виді особистого зобов"язання, було порушено попередній нормальний життєвий уклад сімейного життя, позивача, оскільки останній кожний день хвилювався, сподівався і думав про справедливе та законне рішення про невинуватість. Вищевказані незаконні дії правоохоронних органів призвели до втрати авторитету та ділової репутації позивача, в наслідок чого він був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, що потребувало від нього прикладення додаткових зусиль і для організації свого життя та відновлення ділової репутації. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яке завдало моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Враховуючи наведені фактичні обставини справи, суд вважає, що визначений законодавством мінімальний розмір на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду має бути збільшений. А тому, враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, тривалий період часу перебування його під слідством і судом, що призвело до істотності вимушених змін у його житті, характер перенесених ним моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому, в сумі 300 000 грн. При цьому, на думку суду, безпідставними є посилання представника відповідача на те, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у цій справі, оскільки не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача, виходячи із наступного. Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного Кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 7, п. п. 1, 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і судуяка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов'язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається. Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача про те, що ДКСУ є неналежним відповідачем по справі, і при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди на користь позивача з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України будуть порушені права останнього, є безпідставними. На підставі викладеного,

Outcome: partial