Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] у позовній заяві до відповідача [PERSON] про захист гідності та честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 16 квітня 2014 року виконує обов'язки начальника Чернівецької митниці Міндоходів, є державним радником митної служби 2 рангу, і за час перебування на вказаній посаді всі свої знання та досвід спрямовує на виконання покладених на митні органи завдання, в тому числі на боротьбу з незаконним переміщенням товарів через митний кордон України, в зоні діяльності митниці. 11 червня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся з пропозицією до Президента України щодо зловживання позивачем своїми службовими повноваженнями, отримання ним великих хабарів та інші порушення, тобто про скоєння ним тяжких злочинів, запропонувавши звільнити його з посади. Зокрема у своєму зверненні відповідач зазначив, що він проживає в прикордонній зоні Чернівецької області і досить часто перетинає кордон України з Румунією, де купує товари та продукти харчування для власних потреб. Вказав на те, що в пункті пропуску «Порубне» Чернівецької митниці на даний час здійснюється контрабанда товарів у великих масштабах і за великі хабарі, при цьому все це відбувається вже під час призначення позивача керівником митниці та під його керівництвом. Зазначив відповідач про сплату йому, як керівнику митного органу «подані» з кожної митної зміни, а також вказав на інші порушення, які нібито здійснюються ним та під його керівництвом. Позивач з пропозицією відповідача принципово не погоджується, вважає, що вказані ним порушення не відповідають дійсності, є неправдивими, наклепом та такими діями, які дискредитують керівництво та посадових осіб Чернівецької митниці та його особисто, як керівника та громадянина, і подані з метою помсти. Своїм наклепом відповідач обвинувачує його у скоєнні тяжких злочинів (перевищення службових повноважень, отримання хабарів), що порушують особисті права позивача, принижують його честь та гідність. Позивач вказує на те, що своїми незаконними, неправдивими діями відповідач принизив його честь і гідність, репутацію, завдав йому, як громадянину, тяжкої моральної шкоди, оскільки умисно та безпідставно навів на нього наклеп перед вищими посадовими особами держави та керівництва міністерства Міндоходів. А тому, просить суд зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену ним відносно позивача у своєму зверненні до Президента України, шляхом письмового звернення до того самого адресата зі спростуванням, а також просить стягнути з відповідача 100 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] подав до суду свої заперечення на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які зазначені в позовній заяві, просив суд позов задовольнити в повному обсязі, зобов'язавши позивача спростувати надану ним недостовірну інформацію та стягнути з нього моральну шкоду та судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю, вказав на те, що він скористався своїм конституційним правом на звернення, обставини наведенні в пропозиції до Президента України є його оціночними судженнями, про наведені обставини він почув від працівників митниці, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом першого заступника Міністра доходів і зборів України Білоуса І.О. від 16 квітня 2014 року №932-0, покладено обов'язки начальника Чернівецької митниці Міндоходів з 16.04.2014 року по 15.052014 року на [PERSON], начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Чернівці» Чернівецької митниці (а.с. 5). 11 серпня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся з пропозицією до Президента України, в якій зокрема вказав на те, що в пункті пропуску «Порубне» контрабанда товарів проходить у великих масштабах і за великі хабарі, які беруть вже новопризначені керівники. [PERSON] призначений на посаду в.о. начальника Чернівецької митниці Міндоходів відновив стару забуту корупційну схему, яка полягає в тому, що він примушує начальників відділів митного оформлення пропускати через митний кордон України з Румунією контрабанду товарів з Туреччини, Китаю та сплачувати йому «подань» з кожної митної змін, а посередником між ним і начальниками відділів є один із начальників відділу митного оформлення [PERSON], який є близьким родичем позивача. Крім цього, відповідач у своїй пропозиції вважає за необхідним вирішити питання з Міністерством доходів і зборів України щодо зімни або ж взагалі звільнення в.о. начальника Чернівецької митниці [PERSON], а також вважає за правильним доручити Кабінету Міністрів України переглянути процедуру та метод розмитнення товарів в пунктах пропуску кордонів (а.с 9-10). Відповідно до листа управління з питань звернень громадян Адміністрації Президента України від 15.08.2014 року №22/038650-24, Державній фіскальній службі України на підставі ст.7 ч.3 Закону України «Про звернення громадян» було надіслано за належністю на розгляд звернення [PERSON] від 11.08.2014 року, що надійшла до Адміністрації Президента України (а.с. 8). Слід зазначити, що органи доходів і зборів відповідно до п.1 ч.1 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» відносяться до правоохоронних органів. Згідно з висновком головного державного ревізора-інспектора зональної-лінійного відділу УВБ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області, про результати службової перевірки, проведеної по вказівці ГУВБ Державної фіскальної служби України, щодо можливих неправомірних дій працівників Чернівецької митниці Міндоходів від 10 вересня 2014 року, в ході проведення службової перевірки по розгляду звернення громадина [PERSON] УВБ не здобуто фактичних даних, які б вказували на вчинення працівниками Чернівецької митниці Міндоходів корупційних правопорушень, а відомості, які викладені [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Позивач в порядку захисту свого порушеного права на повагу до своєї честі та гідності, недоторканості своєї ділової та професійної репутації звернувся з позовом до суду, і як спосіб захисту свого порушеного права, вважав за необхідним зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію та відшкодувати завдану моральну шкоду. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному також гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. За змістом ст.277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 16 Постанови №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутацію фізичної особи та юридичної особи», згідно положень статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій містяться та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по осіб бути підставою для задоволення позову, оскільки у даному випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Питання практичної реалізації громадянами вищезазначеного конституційного права регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує громадянам можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення. Частина 1 статті 1 Закону України "Про звернення громадян" вказує на те, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Під зверненнями громадян згідно ч.1 ст.3 вищевказаного Закону слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Статтею 4 вищевказаного Закону передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі оскаржувати дії (бездіяльності) митних органів, що зокрема встановлено статтею 24 Митного кодексу України. Згідно з висновками, які викладені у рішенні Конституційного суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, і не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. При цьому, підставою саме цивільно-правової відповідальності заявника, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи правоохоронного органу, як людини і громадянина. Слід також зазначити, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] звертаючись з пропозицією до Президента України, діяв в межах наданого йому конституційного права на звернення громадян, і з огляду на вищезазначене рішення Конституційного суду України, це не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди, а тому позовна заява не підлягає до задоволення. На підставі наведеного ст.ст. 32, 34, 40 Конституції України, ст. 10 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділову репутацію фізичної особи та юридичної особи», ст.ст. 15, 16, 200, 277, 297, 299 ЦК України,

Outcome: dismissed