Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду зданим позовом, в якому просила визнати недійсним рішення [PERSON] міськради №3442-ІУ від 16 листопада 2004 року та визнати недійсним державний акт, виданий Управлінням земельних ресурсівКравченко 16 листопада 2005 року на право власності на земельну ділянку, за адресою м.Одеса провулок 3-й Український,1а.В обґрунтування позову посилається на те, що рішення міськради порушує її права, як землекористувача, тому як у власність Краченко була\~\~передана більша земельна ділянка площею 0,0581 га, тому вважає що цим рішенням\~\~відповідач [PERSON] міська рада безпідставно зменшила площу земельної ділянки позивачки на 4 кв.м., що є перешкодою для позивачки в обслуговуванні зовнішньої стіни належної їй будівлі. Крім того, посилалася на відсутність свого підпису в акті узгодження в натурі меж земельної ділянки від 19.01.2004 року, що надавалась у власність [PERSON] та на невідповідність технічної документації по інвентаризації земельної ділянки третьої особи фактичним даним, отже вважає рішення міськради неправомірним і просить суд визнати це рішення недійсним та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі неправомірного рішення відповідача. Позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Інші учасники справи проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність позову та просили застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріалами справи, суд приходить до наступного. Статтею\~116 Земельного кодексу України, в редакції станом час прийняття спірного рішення, були визначені підстави набуття права на землю , а саме громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Судом встановлено, що домоволодіння №1 по пров.3-й Український в м.Одесі належить на праві спільної часткової власності позивачу у розмірі 3/10 частини (договір купівлі-продажу від 31.10.1975р.) та третій особі [PERSON] у розмірі 7\\10 частини (свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.11.2007р. т.1 а.с.104), при цьому частки у натурі не виділені.Загальна площа земельної ділянки за цією адресою складає 577кв.м. На підставі договору дарування між [PERSON] та [PERSON] від 01.06.2003р. останній на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою м.Одеса пров.3-й Український,1-а. На підставі рішення [PERSON] міськради №3442-ІУ від 16 листопада 2004 року Управлінням земельних ресурсів було видано 16 листопада 2005 року [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0581 га за адресою м.Одеса пров.3-й Український,1-а для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. З лівої сторони ділянка [PERSON] межує з ділянкою, яка перебуває у володінні і користуванні позивача. Згідно Рішення Виконкому [PERSON] міської ради від 25.02.1953 р. земельна ділянка №106 площею 577 кв.м. була відведена під індивідуальне житлове будівництво [PERSON] , при цьому актом визначення меж в натурі від 27.02.1953р. також було визначено, що земельна ділянка площею 577 кв.м. №106 передана у користування громадянину [PERSON] 20 квітня 1953 року на виконання вищезазначеного рішення виконкому укладено Договір на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, відповідно до якого правління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 577 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку - район 12 станції Великого Фонтану, вул.Костанді, ділянка №106, запланований масив Кагановського району м. Одеси.До зазначеного договору додавався Генплан земельної ділянки, на якій відображені межі ділянки [PERSON] 31 жовтня 1975 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON]. купила 3/10 частин житлового будинку, що знаходиться в м.Одеса 3-й Український провулок,1 та складається в цілому з одноповерхової кам'яної житлової будівлі, житлова площа якої становить 60 кв.м. та надвірних споруд. Слід зазначити, що власником 7/10 часток будинку стала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2007р. після смерті [PERSON] Тобто, позивач є суміжним землекористувачем з третьою особою - [PERSON], набуття права власності якої на свою земельну ділянку виникло з наступних правових підстав. Відповідно до Рішення Виконкому [PERSON] міської ради від 25.02.1953 р. ділянка №104 площею 577 кв.м., на якій зараз розташовано будинок [PERSON], була відведена під індивідуальне житлове будівництво [PERSON], при цьому актом визначення меж в натурі від 27.02.1953р. також було визначено, що земельна ділянка №104 має площу 577 кв .м. (договір на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 20.04.1953р.). Згідно ст.118 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин був визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, ч.ч. 1,2 цієї статті було визначено,що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, при цьому рішенняорганів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. У 2003 році, використовуючи своє право на безоплатну приватизацію землі, [PERSON] звернулася до [PERSON] міської ради с заявою про безоплатну передачу їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,0581 кв.м., розташовану за адресою м.Одеса пров.3-й Український,1. ОМБТІ та РОН на виконання договору №33/5 від 28.01.2004р. за замовленням [PERSON] була виготовлена технічна документація по інвентаризації земельної ділянки,яка була затверджена п.1 рішенням [PERSON] міськради №3442-ІУ від 16 листопада 2004р. Однак судом встановлено, що матеріали Технічної документації по інвентаризації земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою м.Одеса 3-й Український провулок,1-а, не відповідають встановленим судом обставинам та іншим матеріалам Технічної документації. Як вбачається з пояснювальної записки цієї технічної документації згідно виписки з рішення Виконкому [PERSON] Міської ради № 233 від 25.02.1953р. [PERSON] було вирішено відвести земельну ділянку площею 577 кв.м. в м.Одесі в районі 13-ї [PERSON]Фонтану по вул.Костанді (проїзд) діл.106 (нині 3-й Український провулок, 1а). На цей час на земельній ділянці за вказаною адресою знаходиться житловий будинок знадвірними спорудами, який належить [PERSON]. Земельна ділянка, на якій розташований будинок [PERSON] виділялася зовсім іншій особі [PERSON], що підтверджується Рішення Виконкому [PERSON] міської ради від 25.02.1953 р. та актом визначення меж в натурі від 27.02.1953р. Частиною 1 п. «в» ст. 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Таким чином, при виготовлені технічної документації по приватизації земельної ділянки [PERSON] та видачі державного акту про право власності на земельну ділянку в порушення вимог п.«а» ч.3 ст.116, 81 ЗК України фактично була приватизована земельна ділянка, яка їй не виділялася у користування, адже договір на право користування цією земельною ділянкою у [PERSON] відсутній. Крім цих порушень судом встановлено, що з наявних у справі документів не можливо встановити, на підставі яких висновків та досліджень, подаючи у 2003 році заяву на приватизацію земельної ділянки, [PERSON] зазначила не ту площу,яка була виділена - 577 кв.м., а площу 581 кв.м., при тому що розмір цієї земельної ділянки був встановлений пізніше під час здійснення топографічних вимірювань та складання схеми теодолітного ходу під час виготовлення технічної документації лише у 2004 році. Зазначені порушення також були допущені під час виготовлення висновку Управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради №-з-693/03-К від 22.11.2003 року, в якому зазначено, що згідно з витягом з рішення Виконкому [PERSON] міської ради трудящих від 25.11.1953 року №233 [PERSON] була відведена земельна ділянка №106 площею 577 кв.м. Зазначений висновок був здійснений не на підставі правовстановлюючих документів. Також судом встановлено, що заява на приватизацію земельної ділянки [PERSON] підписана [PERSON] та [PERSON], однак ані станом на 25 листопада 2003 року, які по сутіне є землекористувачами суміжних з [PERSON] земельних ділянок. На аркуші 3 пояснювальної записки технічної документації зазначено, що претензій з боку суміжних землекористувачів немає. Такі самі відомості зазначені у висновку Управління земельних ресурсів № 976 від 28.09.2004 року. Однак ці відомості та зазначені документи є недостовірними, тобто такими, які не відповідають обставинам справи, внаслідок того, що позивач не лише неодноразово офіційно зверталася з претензіями до Управління земельних ресурсів, а навіть отримувала відповідь про те, що передача ділянки у приватну власність [PERSON] нічим не обґрунтована та це буде враховано при підготовці матеріалів щодо передачі земельної ділянки у приватну власність (т.1 а.с.59,61). Згідно з висновком у технічній документації Одеського МБТІ та РОН по інвентаризації земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою м.Одеса пров.3-й Український,1а, збільшення площі земельної ділянки на 4 кв.м. відбулося у межах кварталу житлової забудови, претензій з боку суміжних користувачів немає. Надлишок площі у [PERSON] підтверджується і висновком №1005 від 5.07.2017р. судової земельно-технічної експертизи. Експертизою встановлено, що фактична площа земельної ділянки за адресою м.Одеса пров.3-й Український 1, якою користується і позивач, характеризується недоїмкою у 32 кв.м. і становить 545 кв.м., зокрема зменшення відбулося з фасадної межі на 1,33 м, з лівої межі на 0,07 м та задньої межі на 0,44 м., при цьому земельна ділянка [PERSON] збільшилася, зокрема, по фасадній межі на 1,25м, по лівій межі на 0,12 м та задній межі на 0,06 м. (т.1 а.с.240-251). Але акт узгодження меж земельної ділянки в натурі від 19 січня 2004 року підписаний тільки [PERSON] та [PERSON] Позивач цей акт не підписувала, суміжними землевласниками та землекористувачами [PERSON] крім неї та вказаних осіб були також [PERSON] та [PERSON], підписи яких на цьому акті відсутні. Відповідно до статті 91 Земельного Кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язанні не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлені способи захисту прав на земельні ділянки. Так, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевогосамоврядування та органами виконавчої влади з питань земельнихресурсів. У відповідності до ч.3 цієї статті органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян та додержання громадянами правил добросусідства. Згідно до порядку приватизації, до необхідних для подання документів відноситься [PERSON] встановлення та узгодження меж земельної ділянки (з підписами сусідніх землекористувачів). Таким чином, законодавством передбачено, що приватизація земельної ділянки можлива лише при узгодженні межі між сусідніми землекористувачами. За змістом ст.198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Суть протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів [PERSON] міськради від 23.09.2004р. свідчить про те, що комісією спір вирішено не було, до ухвалення рішення про приватизацію земельної ділянки за адресою м.Одеса пров.3-й Український,1, він повинен був розглядатися у судовому порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] міська рада, затверджуючи технічну документацію з інвентаризації та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0581 га [PERSON] за адресою м.Одесапров.3-й Український,1«а» та приймаючи оскаржуване рішення №3442-ІУ від 16.11.2004р., діяла передчасно та в порушення вимог ст.40,81,116,118 Земельного кодексу України, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо клопотань про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно ст.82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 9.07.2014р. у справі №2-а-544/11 за позовом [PERSON] до, зокрема, [PERSON] міської ради та [PERSON], про визнання рішення та державного акту про право власності на земельну ділянку недійсними, встановлено, що причини пропуску строків звернення до суду позивачем [PERSON] визнані поважними і суд зазначив наступне. Відповіддю Управління земельних ресурсів [PERSON] міської ради від 31 березня 2005 року, зокрема позивача було поінформовано про прийняття [PERSON] міською радою оскарженого рішення від 16 листопада 2004 року № 3442-IV. Проте на той час діяли норми ЦПК України 1963 року. 18 грудня 2007 року постановою Київського районного суду м. Одеси задоволений адміністративний позов [PERSON] та скасований державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 16 листопада 2005 року. Проте ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2009 року постанова Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2007 року скасована, а провадження по справі закрито, з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України - справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 01 квітня 2010 року Конституційним Судом України ухвалене рішення по справі № 10-рп/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, яким було зазначено, що спори фізичних та юридичних осіб з органами місцевого самоврядування(оскарження дій, бездіяльності, рішень) при вирішенні органами місцевого самоврядування питання віднесені до їхньої компетенції законом, зокрема питання розпорядження землями територіальної громади, відносяться до юрисдикції адміністративних судів. Рішення Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01 квітня 2010 року опубліковане в Офіційному віснику України № 27 від 23 квітня 2010 року. Таким чином, позивач 23 квітня 2010 року мала дізнатись про наявність рішення Конституційного суду України, та звернутись до суду з відповідним адміністративним позовом. [PERSON] на 23 квітня 2010 року норми ст. 99 КАС Украйни встановлювали річний строк звернення до суду. Але з 30 липня 2010 року ст. 99 КАС України, у новій редакції встановлювала шестимісячний строк звернення до суду, при цьому на нормами КАС України, ні Законом України від 07.07.2010 р. № 2453- IV, не передбачена зворотна дія у часі ст. 99 КАС України у новій редакції, якою зменшений у двічі строк звернення до суду. Таким чином, оскільки судовим рішенням суду апеляційної інстанції від 25 червня 2009 року було закрито провадження по справі у зв'язку з непідсудністю зазначеного спору адміністративному суду, і такий висновок суперечить рішенню Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01 квітня 2010 року, [PERSON] з 23 квітня 2010 року мала звернутись до суду з відповідним позовом протягом 1 року. Звернувшись до суду 29 січня 2011 року [PERSON] дотримано річний строк звернення до суду, та з моменту набрання чинності - 30 липня 2010 року, Законом України від 07.07.2010 р. № 2453- IV, яким ст. 99 КАС України у новій редакції передбачає шестимісячний строк звернення до суду, ще не сплинуло шість місяців, а як раніше було зазначено ця нормам зворотної дії у часі не має. Враховуючи невизначеність серед судів до 01 квітня 2010 року питання юрисдикція якого суду поширюється на спірні правовідносини, неодноразовий розгляд спірних вимог, з урахуванням завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України), ст. ст. 6, 8, 19, 55 Конституції України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску [PERSON] строків звернення до суду з адміністративним позовом про оскарження рішення [PERSON] міської ради від 16 листопада 2004 року № 3442-IV та державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 16 листопада 2005 року. У подальшому вказана адміністративна справа провадженням була закрита з підстав не підсудності адміністративному суду і остаточне рішення про це набрало законної сили 21.04.2015р. Враховуючи, що [PERSON] звернулася до цього суду з цим позовом 29.05.2015р., то суд вважає, що не загальний строк передбачений ст.257 ЦК України на звернення до суду з позовом нею не порушено.

Outcome: approved