Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " ЛІНЕУРА УКРАЇНА" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову зазначила, що 30.12.2020 р. між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» було укладено договір позики №1408457 в електронній формі. Договір оформлявся на сайті www.credit7.ua, в якому була інформація про те, що позика надається компанією під 0,01 %. Позивач зазначає, що лише після реєстрації та оформлення договору позики вона ознайомилась з усіма умовами кредиту та в силу своєї фінансової необізнаності не розуміла взятих на себе грошових зобов`язань. Позивач зазначає про надміру завищену процентну ставку від суми позики за користування позикою, визначену ТОВ «Лінеура Україна» в кредитному договорі. Підставою для визнання кредитного договору недійсним є введення позичальника в оману в частині, зокрема, порядку надання кредитних коштів, нарахування відсотків. Позивач зазначає, що через нечесні підприємницькі дії під час пропонування договору позики надавалась інформація, яка суперечить законодавству України, у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, необхідний для здійснення свідомого вибору. Позивач вказує, що не розуміла суть договору, не могла оцінити умови угоди, довірившись рекламним умовам. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №1408457 від 30 грудня 2020 року, укладений між нею, [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю " ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 30 червня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у відзиві просив суд ухвалити рішення про відмову в позові [PERSON] .. Вказав, що перед укладенням договору, позивачу була надана уся необхідна та достовірна переддоговірна інформація, зокрема, і щодо розміру процентної ставки за кредитним договором. На думку відповідача, позивач не навела жодного аргументу, який би доводив, що умови договору є несправедливими у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та/або що позивач не була поінформована про всі істотні умови договору, що потягло б за собою визнання його недійсним. Позивач у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви, просила розглядати дану позовну заяву за її відсутності ( а.с.5). Також, 18.06.2021 року надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує ( а.с. 12). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних справ - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що не заперечується самим позивачем, що маючи намір скористатися послугами online-кредитування та отримати у кредит грошові кошти 30.12.2020 року позивач скористалася сайтом www.credit7.ua, де шляхом заповнення особистих даних уклала договір №1408457 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту (надалі по тексту - договір) (а.с. 8-11). Як зазначено в договорі, приймаючи умови договору, [PERSON] (клієнт) підтвердила, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Пунктом 1.2 сторони погодили, що товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 3500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до п.1.3 договору позика видається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Згідно п.1.4 договору сторони погодили наступну проценту ставку за користування позикою: 1.4.1 Знижена процентна ставка становить 0,01% від суми кредиту за кожен день користування кредитом ( 3.65 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в Графіку платежів. 1.4.2. Стандартна ставка складає 1.90% від суми кредиту за кожний 2 день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо Клієнт не виконав умови зазначені в п.п. 1.4.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки. Позика надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом (п.2.1 договору). В розділі №3 сторони погодили порядок повернення позики та нарахування / сплати процентів. Договір №1408457 про надання коштів на умовах фінансового кредиту та додатковий договір до нього підписано директором ТОВ «Лінеура Україна» Пшеничним А.І. та [PERSON] (електронним підписом), що свідчить про досягнення сторонами договору згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту кредитного договору свідчить про наявність повної інформації щодо умов кредитування. Позивач стверджує, що почала оформляти позику на сайті ТОВ «Лінеура Україна» www.credit7.ua, в якому була інформація, що позика надається компанією під 0,01 %., що ввело її в оману. Тільки після реєстрації та оформлення договору позивач ознайомилась зі всіма умовами кредитування та в силу фінансової необізнаності не розуміла всіх грошових зобов`язань. На підтвердження зазначеного до позовної заяви належних та достатніх доказів введення позивача в оману суду не надано. Отже, здійснюючи дії щодо укладення договору №1408457 від 30.12.2020 року, позивач отримала повну та достовірну інформацію щодо умов надання їй кредиту. Перед підписанням Договору в ІТС ТОВ «Лінеура Україна» позивач підтвердила своє ознайомлення з інформацією про розмір процентної ставки та порядок нарахування і сплати процентів, розмір штрафних санкцій за невиконання договору, вартість кредиту, строк кредиту та згоду з умовами договору, шляхом проставляння відповідної відмітки в чек-боксі та натискання клавіши. Без підтвердження з ознайомленням вище перерахованої інформації технічно не можливо перейти до наступного етапу підписання договору. Отже, перед укладенням договору позивачу була надана вся необхідна та достовірна переддоговірна інформація, зокрема і щодо розміру процентної ставки за кредитним договором. Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вже зазначалось п. 1.4.2 договору сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,90% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 % річних). Отже, враховуючи викладене, позивач не довела, що погоджена у договорі процентна ставка за користування кредитом є підвищеною, а її застосування згідно зі ст. 1048 ЦК України є несправедливою умовою договору та порушує її права. Договором встановлена відповідальність за прострочення повернення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом. При цьому, відповідно до п.7.4.1,п.7.4.2. Договору передбачена сума нарахованих штрафних санкцій (штрафів, пені). Зазначене повністю відповідає вимогам п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач вже користувалася послугами товариства, та попередній кредит на аналогічних умовах за відповідним договором погашено в повному обсязі, що також є підтвердженням її обізнаності з умовами кредитування, що діють у товаристві. Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини і проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Звернувшись до ТОВ «Лінеура Україна» із заявою про отримання кредиту та ініціювавши укладення кредитного договору, позивач мала можливість ознайомитися з умовами кредитування, що розміщені на веб-сайті товариства, зокрема із встановленою процентною ставкою. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Позивач не навела жодного аргументу та не надала жодного доказу, які б доводили, що умови договору №1408457 від 30.12.2020 р. є несправедливими у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та/або що позивач не була поінформована про всі істотні умови договору, що потягло б за собою визнання договору недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed