Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

08 лютого 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання дій неправомірними та зобов`язання змінити формулювання наказу про переведення. У позовній заяві позивач просить визнати дії Київського національного університету імені Тараса Шевченка неправомірними, зобов`язання змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано на розгляд судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 24.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява, якою недоліки вказані в ухвалі було усунуто. 24.03.2021 року до суду від позивача надійшло уточнення до позовної заяви, в якому позивач просить лише зобов`язати змінити формулювання наказу про переведення. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду на 12.05.2021 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позові. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на викладене у відзиві на позовну заяву. 11.05.2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, вказав що права позивача жодним чином не порушено, вона працює на тій посаді, на якій виявила бажання працювати, отримує заробітну плату, університет не має на меті проводити будь-який конкурс, контракт позивача діє, наказ від 28 жовтня 2020 року не змінює його умов та строку дії. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Під час розгляду справи встановлено, що 11.03.2020 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та [PERSON] був укладений контракт № 8 терміном дії з 15.04.2020 року по 14.04.2025 року. Пунктами 5.1 Контакту передбачено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав передбачених чинним законодавством та умовами контракту. Підставами для розірвання контракту, серед іншого, є Ініціатива університету щодо припинення дії контракту до закінчення його терміну на умовах, передбачених законодавством (статті 40,41 КЗпП України). Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 19 червня 2020 року № 407-32 на виконання рішення Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 18 червня 2020 року створено Інститут права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, як структурний підрозділ університету. Даний факт визнано сторонами, тому в силу положення частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка з особового складу № 08-2707-04 від 28 жовтня 2020 року [PERSON] доктора юридичних наук, професора, професора кафедри історії права та держави Інституту права переведено на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 01.11.2020 року до проведення конкурсу на цю посаду з посадовим окладом 17088,89 грн. (за рахунок загального фонду освіта), зі збереженням раніше встановлених доплат за науковий ступінь 25%, за вчене звання - 33%, надбавки за вислугу років (стаж педагогічної роботи) - 30%, у зв`язку з реорганізацією кафедри історії права та держави Інституту права. Підстава заява [PERSON] . Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 1 липня 2020 року № 443-32 здійснено реорганізацію, ліквідацію та створення нових структурних підрозділів Інституту права. У пункті 8 наказу зазначено: «Реорганізувати кафедри теорії права та держави та історії та держави шляхом об`єднання, в зв`язку з чим включити до структури Інституту права кафедру теорії та історії права та держави». Згідно попередження, яке [PERSON] підписала 12 серпня 2020 року, її письмово ознайомлено про наступне звільнення згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, у порядку передбаченому статтею 49-2 КЗпП України, на виконання наказу ректора від 1 липня 2020 року № 443-32 у зв`язку із здійсненням реорганізації Інституту права, кафедра історії права та держави реорганізується. Посада яку обіймає [PERSON] скорочується. Було запропоновано вакантну посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права. 12 серпня 2020 року [PERSON] написала заяву на ім`я ректора університету, в якій просила перевести її на кафедру теорії та історії права та держави Інституту права зі збереженням умов діючого контракту від 11.03.2020 року № 8. Спір між сторонами виник з приводу незгоди позивача із зазначенням в оскаржуваному наказі від 28 жовтня 2020 року про переведення позивача «до проведення конкурсу на цю посаду» та не врахування діючого трудового контракту від 11.03.2020 року № 8. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частини перша статті 2 ЦПК України) Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Як вбачається із попередження, яке підписала [PERSON] посада, яку вона обіймала на кафедрі історії права та держави скорочується, а позивач буде звільнена на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В той же час, як зазначив представник відповідача у відзиві на позов та підтвердив у судовому засіданні, контракт від 11.03.2020 року, укладений між [PERSON] та університетом діє, підстави для його дострокового припинення (розірвання) відсутні. Позивач обіймає ту посаду, на якій виявила бажання працювати, отримує заробітну плату. При цьому представник відповідача вказала, що права позивача наказом від 28 жовтня 2020 року жодним чином не були порушені, оскільки конкурс не оголошувався. На думку представника відповідача право позивача буде порушено лише у випадку оголошення конкурсу на посаду позивача на відповідній кафедрі. Відповідно до розділу 2 Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затвердженого наказом міністерства освіти і науки України від 5 жовтня 2015 року № 1005 рекомендовано враховувати, що посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу. Також рекомендовано врахувати, що злиття або поділ підрозділів не є підставою для оголошення конкурсу та проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників, крім керівника підрозділу. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні скорочення чисельності або штату працівників на кафедрі не відбулось, на реорганізованій кафедрі залишились працювати всі ті самі працівники, нових посад не було додано та не було скорочено старих посад. Представником відповідача не було надано суду доказів на спростування таких доводів позивача. Крім того, представник відповідача зазначив, що контракт позивача діє на тих самих умовах і на той саме строк, на який був укладений, тобто до 14.04.2025 року. Відповідно до положення про Інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, інститут права є структурним підрозділом університету без права юридичної особи, який об`єднує відповідні кафедри, лабораторії, центр, що проводять освітню діяльність і здійснюють наукові дослідження, зокрема в галузі знань «Право». Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12 виклав правову позицію, та зазначив, що Вживані у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 492 КЗпП України. Як вбачається з наказу від 1 липня 2020 року № 443-32 відбулась саме реорганізація кафедри теорії та держави і кафедри історії права та держави шляхом об`єднання в кафедру теорії та історії права та держави Інституту права (структурного підрозділу юридичної особи - університету) Будь-якої ліквідації, реорганізації юридичної особи - Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, не відбулось. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд критично відноситься до твердження представника відповідача про те, що наказом від 28 жовтня 2020 року не порушено жодного права позивача, оскільки він не змінює строку та умов контракту № 8 та університет не має на меті проводити конкурс на посаду позивача, оскільки саме формулювання підстав та строку переведення [PERSON] на посаду «до проведення конкурсу» ставить під сумнів такі твердження представника відповідача та надає змогу позивачу у будь-який час оголосити та провести відповідний конкурс, та у випадку проведення такого конкурсу та у випадку якщо позивач його не пройде, контракт з ним буде розірвано. Отже, зазначене формулювання наказу не дає впевненості позивачу в тому, що він зможе обіймати посаду професора кафедри теорії та історії права та держави до 14.04.2025 року, як про те зазначено у контракті № 8, за відсутності інших, визначених умовами контракту та нормами законодавства підстав для його дострокового розірвання (припинення). Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Крім того, у цьому випадку спеціальним законодавством, яке регулює те чи інше питання, з приводу якого виник спір між позивачем та відповідачем регулюється нормами КЗпП України. Згідно із статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. (стаття 4 КЗпП України). З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що вимоги позивача про зобов`язання змінити формулювання наказу від 28 жовтня 2020 року № 08-2707-04, а саме зазначення у ньому про те, що [PERSON] необхідно перевести на посаду професора кафедри теорії та історії права та держави Інституту права з 1 листопада 2020 року на умовах діючого контракту від 11.03.2020 року №8, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки у такому випадку спосіб захисту буде ефективним та буде захищено трудові права позивача. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved