Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

15.05.2014 року до суду звернувся позивач та просив постановити рішення суду, яким визнати правочин - довіреність від 09.12.2013 року удаваним, визнання фактичного укладення договору купівлі-продажу автомобіля та права власності на нього за позивачем, звільнивши його з-під арешту. В обґрунтування позову зазначає, що в грудні 2013 року він придбав у [PERSON] автомобіль марки ВАЗ-2101, 1978 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], двигун № [NUMBER] за 8 000 грн., на підтвердження чого відповідач надав йому розписку та довіреність на продаж зазначеного автомобіля на ім'я позивача. Оскільки під оформленою довіреністю на автомобіль фактично відбувся договір купівлі-продажу автомобіля, тому позивач просить визнати довіреність удаваним правочином. В травні 2014 року по боргових зобов"язаннях [PERSON] відділом ДВС в інтересах банку накладений арешт на вказаний автомобіль. Позивач позбавлений можливості користуватися своїм майном, тому за захистом своїх інтересів змушений звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули. Позивач в заяві позовні вимоги підтримав, просив судове засідання проводити без його присутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в заявах визнають позов повністю, ніяким чином не претендують на автомобіль та просять слухання справи проводити без їх участі. Представники відділу ДВС та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в заявах позовні вимоги просять вирішити на розсуд суду, судове засідання просять проводити без їх присутності. Суд відповідно до положень ст. 174 ЦПК України приймає визнання відповідачами позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" визначено, що за удаваним право чином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в грудні 2013 року гроші у сумі 8000 грн. за автомобіль марки ВАЗ-2101, 1978 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], двигун № [NUMBER] (а.с. 5). Вказане підтверджується договором розписки від 24.12.2013 року, узгоджується з поясненнями в позовній заяві та визнавалось відповідачами в письмових заявах. Також встановлено, що 14.11.2007 року відповідач [PERSON] видала генеральну довіреність на відповідача [PERSON], який, в свою чергу, видав довіреність від 09.12.2013 року на ім'я позивача [PERSON] на зазначений вище автомобіль (а.с. 12-13). Відповідачі як [PERSON], так і [PERSON], як було вже вище зазначено, надали заяви про визнання позову та не претендують на право власності щодо автомобіля марки ВАЗ-2101, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] видали довіреності на автомобіль з правом його продажу з метою приховання договору купівлі-продажу. Оскільки одна сторона передала майно за певну грошову суму, а друга - прийняла її, що має певні правові наслідки, тому суд приходить до переконання про відсутність фіктивного правочину. За вказаних обставин, відповідно до ст.ст. 235, 655 ЦК України, суд приходить до висновку, що спірний правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину (правочин довіреності є удаваним), а тому визнає, що сторонами в дійсності укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Також, оскільки за договором купівлі-продажу продавець передає майно у власність другій стороні (ст. 655 ЦК України), то логічним є задоволення позовних вимог і щодо визнання права власності на автомобіль за позивачем та звільнення вказаного майна з-під арешту, накладеного за заявою банку у зв'язку з невиконаними зобов'язаннями [PERSON] Відтак, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved