Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Факультет військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (надалі позивач або Факультет) 07 жовтня 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про відшкодування суми витрат, повязаних з утриманням за час навчання, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] проходив навчання та військову службу на Факультеті військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», на посаді курсанта з 30 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року навчаючись за контрактом про проходження військової служби, укладеним 30 серпня 2014 року строком на термін навчання (5 років) та останній зобовязався продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше 5 років після закінчення навчання. 11 листопада 2014 року контракт про проходження військової служби і відповідачем був достроково розірваний через небажання продовжувати навчання та був відрахований з числа курсантів. За період з 30 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року загальна сума витрат на навчання складає відповідно до розрахунку суму 12 068 грн. 38 коп. згідно нормами утримання курсанта. Дострокове розірвання контракту через небажання продовжувати навчання є однією з підстав відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі МВС України. Представник позивача в судове засідання не зявився, будучи повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, в листі до суду просить суд розглянути справу без його участі. В повному обсязі підтримує позовні вимоги. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час, та місце розгляду справи в суді за останнім відомим місцем реєстрації його проживання, оскільки поштові відправлення повернулись до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4- 11,15,16, 22, 267, 610-612, 901-903, 1166 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 901 -903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобовязаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобовязаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом відповідно до вимог ч.1 ст. 1166 ЦК України шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі. При вирішенні питання про відшкодування шкоди підлягають зясуванню такі питання: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача вини та вини останнього в заподіянні шкоди. Суд приймає до уваги, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року N 964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» (із змінами та доповненнями) визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" ( 2232-12 ) витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (далі - витрати). Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: - грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; - перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; - оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Витрати відшкодовуються у повному розмірі: Судом встановлено, що згідно умов укладеного між сторонами 30 серпня 2014 року контракту про проходження військової служби, строком на термін навчання (5 років) за яким відповідач зобовязався навчатись та продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше 5 років після закінчення навчання. 11 листопада 2014 року контракт про проходження військової служби із відповідачем був достроково розірваний через небажання курсанта [PERSON] продовжувати навчання, він був відрахований з числа курсантів. За період з 30 серпня 2014 року по 11 листопада 2014 року загальна сума витрат на навчання відповідно до розрахунку складає суму 12 068 грн. 38 коп. згідно нормами утримання курсанта. Суд дійшов висновку, що дострокове розірвання контракту через небажання продовжувати навчання є однією з підстав відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі МВС України. Суд вважає, що відповідач ухиляється від повернення до Державного бюджету суми 12 068 грн. 38 коп. витрат, понесених навчальним закладом. За викладених обставин суд вважає, що сума 12 068 грн. 38 коп. витрат, повязаних з навчанням, підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету на користь навчального закладу, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Звернення до суду з вимогою про повернення суми за укладеним контрактом від 30 серпня 2014 року достроково розірваного через небажання продовжувати навчання є наслідком невиконання чи неналежного виконання договірних зобовязань Суд враховує, що це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Суд вважає, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобовязань по сплаті витрат, повязаних із утримання курсанта. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути також судовий збір . На підставі викладеного та

Outcome: approved