Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з ним за адресою його проживання : [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що від шлюбу з [PERSON] в них [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.03.2020 року, шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Під час знаходження у шлюбі , між сторонами почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дитини. З боку відповідачки почались створюватись штучні перешкоди , нормальне спілкування з дитиною стало неможливим .Всі намагання, мірним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів.Зазначена ситуація призвела до того, що позивач був вимушений забрати дитину до себе та наразі ди\-тина мешкає з ним.Весь цей час позивач намагався налагодити нормальний зв`язок із колишньою дружиною, зму\-сити її прийняти участь у вихованні дитини, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечу\-вати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Однак, відповідачка дитини не піклується , зловживає спиртними напоями, ніде не працює, свого постійного міста мешкання не має. У зв`язку з чим, просив суд визначити місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з ним - батьком, [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав надав пояснення у відповідності до заявлених вимог, в подальшому у судове засідання надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник -адвокат Конишев А.Г., в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. В подальшому відповідачка надала суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, просила справу розглянути за її відсутності. Представник третьої особи: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради у судове засідання не прибув, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутність на підставі наявних доказів та висновку. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За наведених обставин, суд, зважаючи на наявність згоди позивача та відповідача дійшов до наступних висновків. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.03.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.04.2020 року по справі відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. 16.06.2020 року представник відповідачка - адвокат Конишев А.Г. надав до суду відзив на позовну заяву. В якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.03.2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.02.2017 року, виданого Приморським районним у м. Маріуполя відділом ДРАЦС ГТУЮ Донецькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно інформації наданої управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг №081-13.07-02439 від 28.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] (а.с.8). Відповідно до довідки №02-22/118/20 від 06.02.202 року, надної КНП «Психіатрична лікарня м. Маріуполя», [PERSON] , 1987 року народження, на обліку не перебуває, за психіатричною допомогою не звертався. При проходженні періодичного психіатричного огляду зауважень до перебування в ОВС не має. (а.с9). Згідно довідки №381 від 06.02.2020 року, виданої КНП «Наркологічний диспансер м. Маріуполя», [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває. (а.с.10). Відповідно до характеристики наданої ОСББ "Удача 22/89», [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] з 2017 року, зарекомендував себе як порядна, добросовісна людина, скарг та нарікань від сусідів на нього не надходило. Спиртними напоями не зловживає. (а.с.11). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08.07.2020 року №01.1-01-23-101 - орган вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.65-67). Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1ст.161 СК України). Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що відповідачка визнала позовні вимоги, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 840 гривні 80 копійок (а.с.5). На підставі вищевказаного,

Outcome: approved