Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] у грудні 2015 року звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 16 серпня 2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2014 року. За час перебування у шлюбі ними спільно побудовано житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Будівництво вказаного будинку було розпочато у 2007 році на підставі дозвільних документів, отриманих відповідно до рішення Яремчанської міської ради №72 від 28 серпня 2007 року та завершено у 2013 році. Право власності на дане домоволодіння зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 серпня 2015 року. Після розірвання шлюбу у них із [PERSON] виникають суперечки щодо користування спільним майном, яке остання не бажає поділити у добровільному порядку, заперечуючи його право на частку у спільному майні. Оскільки відповідач не визнає права позивача на спірне домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і не бажає вести будь-яких розмов про його користування, він змушений звернутись до суду із вказаним позовом та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частку домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті. 25 лютого 2016 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких остання вказала, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, оскільки рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2014 року шлюб між ними було розірвано, а фактично шлюбні стосунки було припинено у вересні 2013 року, що встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу та виключає будь-яку участь [PERSON] у витратах пов"язаних із будівництвом спірного будинку. Зазначила, що земельна ділянка, на якій побудовано будинок належить їй на праві приватної власності та отримана нею згідно договору дарування від дідуся, спірне домоволодіння побудоване нею за власні кошти, хоча будівництво і було розпочате у шлюбі із позивачем, однак [PERSON] участі у будові не брав ні фінансово, ні своєю працею, а саме вона, як під час шлюбу так і після його розірвання, проводила у будинку будівельні та ремонтні роботи за рахунок особистих коштів. Дані кошти були отримані нею згідно договорів позики. Згідно повідомлення про початок будівельних робіт №ІФ 062141400663 від 20 травня 2014 року початок будівельних робіт даного житлового будинку датується 22 жовтня 2013 року, проте саме у цей період позивач покинув її та переїхав проживати у м. Одеса до іншої жінки. Також вказала, що [PERSON] з 2010 року є безробітнім, а тому не мав можливості чи будь-яких коштів чи своєю працею брати участь у будівництві спірного будинку, в той час як належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його у шлюбі, а й спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті цього майна. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що джерелом будівництва домоволодіння є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Також просить врахувати, що в статусі майна, що було придбане за час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя являється житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , де зараз і проживає позивач зі своєю співмешканкою та автомобіль Форд Транзит 2004 року випуску, про які позивач не зазначає у позовній заяві. За таких обставин просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №133 від 22 вересня 2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2017 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду (звільнення судді [PERSON] на підставі заяви про відставку) вказану справу передано у провадження судді Іванова А.П . Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2017 року у даній справі призначено оціночно-будівельну експертизу на час проведення якої провадження у справі було зупинено. 17 червня 2018 року до суду надійшов висновок експерта №65 судової оціночно-будівельної експертизи від 05 квітня 2018 року у зв`язку із чим провадження у справі було відновлено. 20 липня 2018 року [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] загальною площею 134,6 кв.м., житловою площею 75,5 кв.м у зв`язку із чим припинити право спільної сумісної власності його та відповідача [PERSON] на вказаний житловий будинок. Зазначив, що дане спірне будинковолодіння, побудоване сторонами по справі у період перебування у шлюбі, про що свідчить технічний паспорт, виготовлений 19 травня 2014 року проектною майстернею ФОП [PERSON] . Згідно п.1.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127 технічна інвентаризація проводиться перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту. Таким чином, враховуючи, що технічний паспорт виготовлений 19 травня 2014 року, а їхній шлюб тривав з 16 серпня 2004 року по 06 грудня 2014 року, то він з відповідачкою перебуваючи у шлюбі збудували спірний житловий будинок. Новостворене майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Таким чином, він будучи разом із відповідачкою співзабудовником спірного житлового будинку при прийнятті його в експлуатацію та після державної реєстрації права власності на нього за відповідачкою став його співвласником в рівних частках. До вказаної заяви позивачем долучено квитанцію про доплату судового збору у розмірі 4678,08 грн., виходячи із дійсної вартості Ѕ спірного житлового будинку, визначеної згідно висновку експерта у розмірі 516527,50 грн., попередній розрахунок визначення суми судових витрат у розмірі 15667,00 грн., договір про надання правової допомоги №23 від 01 жовтня 2014 року, додаткову угоду №1 від 01 жовтня 2014 року, до договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт(наданих послуг) №23/1 від 18 липня 2018 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №23/1 від 18 липня 2018 року на суму 7050 грн., квитанцію про оплату вартості експертизи у розмірі 3817, 01 грн. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2018 року задоволено заяву позивача [PERSON] та в порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок по [ADDRESS] , який зареєстрований за [PERSON] . Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №169 від 02 квітня 2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2019 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду (закінченння терміну відрядження судді Іванова А.П.) вказану справу передано у провадження судді Польської М.В., якою 02 травня 2019 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено у ній підготовче судове засідання. 25 липня 2019 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Вказала, що земельна ділянка, на якій будувався будинок, належить їй на праві приватної власності, згідно договору дарування. Спірне домоволодіння побудоване нею за особисті кошти, хоча вона і не заперечує той факт, що будинок поступово починав будуватись в період перебування в шлюбі з [PERSON] , однак за її власні кошти і без його участі. Як під час шлюбу, так і після його розірвання вона самостійно проводила у будинку будівельні та ремонтні роботи за особисті кошти. Кошти, які були витрачені на будівництво отримані нею згідно договорів позики, що підтверджується розписками від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року та були використані на будівництво будинку без участі [PERSON] , а розмір її внеску у будівництво є абсолютним і становить більше 30 тис.євро. Крім того, вказала, що [PERSON] в позовній заяві вказує, що будівництво спірного будинковолодіння було завершено в кінці 2013 року, що не відповідає дійсності та не узгоджується з письмовими доказами, якими вона заперечує проти позову. Зокрема, позивач покинув її у вересні 2013 року, поїхавши в м. Одеса до іншої жінки, тому не міг знати про процес будівництва фізично: відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт №ІФ062141400663 від 20 травня 2014 року початком будівельних робіт датується 22 жовтня 2013 року, якраз в той період, коли [PERSON] поїхав в м.Одесу. Оскільки [PERSON] жодної участі у будівництві будинку ні коштами ні працею не брав, то в силу правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року вказаний будинок є таким, що придбаний в шлюбі, але за особисті кошти. Також вказала, що за час шлюбу був придбаний автомобіль Форд Транзіт 2004 року випуску номер кузова [NUMBER] , який 21 серпня 2012 року був ввезений [PERSON] в Україну та зареєстрований на своє ім`я. Вказане підтверджується посвідченням про реєстрацію транспортного засобу від 30 серпня 2012 року, виданим Івано-Франківською митницею. Жарський з 2010 року є безробітнім, а тому не мав можливості ні коштами, ні власною працею брати участь у придбанні автомобіля, що підтверджується витягом з його трудової книжки. Будь-які докази того, що джерелом придбання спірного будинку та автомобіля є спільні сумісні кошти подружжя позивачем не надано. Посилаючись на норми ст.ст. 57, 60, 62 СК України, правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 березня 2015 року у справі №6-211цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, зустрічний позов задовольнити та визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Форд Транзіт 2004 року випуску № кузова [NUMBER] . Ухвалою суду від 25 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частини домоволодіння та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ автомобіля марки «Форд Транзіт», 2004 року випуску, № кузова [NUMBER] об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №84 від 31 липня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) вказану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою від 01 вересня 2020 року вказану цивільну справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] -адвокат Лютан З.Й. первісний позов підтримав та просить його задовольнити у повному обсязі з мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, а саме визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право приватної власності на Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 134,6 кв.м., житловою площею 75,5 кв.м. у зв`язку із чим, припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказаний житловий будинок, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5165,28 грн. сплаченого судового збору, 3817 грн. витрат за проведення оціночно-будівельної експертизи та 7050 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Вказав, що сторони у справі зареєстрували шлюб у 2004 році, а у 2007 році розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . Через рік сторони виїхали на роботу в Республіку Італія, де спільно працювали і проживали та за спільні кошти будували вказаний будинок, а також у 2014 році придбали житловий будинок у с. Одаїв Тлумацького району Івано-Франківської області, який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10 травня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, рішенням апеляційного суду встановлено, що [PERSON] у 2010 та 2011 роках мала дохід 11 000 та 12000 євро без відрахувань,, таким чином відповідач у 2010-2013 роках орієнтовно заробляла близько 1000 євро на місяць в той час як згідно висновку оціночної експертизи вартість спірного житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] становить 1033055 грн., а при розгляді попередньої справи сторонами бло погоджено вартість житлового будинку у с. Одаїв у сумі 100000,00 грн.,а вартість автомобіля Форд Транзит у розмірі 150000,00 грн., а тому твердження відповідача про те, що вона за власні кошти збудувала вказаний будинок, а [PERSON] у цьому ніякої участі не приймав є безпідставними та спростовуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами, вказаними рішеннями судів, показаннями свідків, які вказали у який період вони приїжджали на будівництво спірного будинку і ці дати повністю узгоджуються із відмітками про перетин кордону у закордонному паспорті [PERSON] . До матеріалів справи долучено дозвіл [PERSON] на проживання на території Республіки Італія, видане йому за кордоном посвідчення водія, копії його закордонних паспортів, з яких вбачається, що позивач з 20 березня 2009 року по 2015 рік виїжджав на роботу за кордон, також цей факт встановлено попередніми рішеннями судів про поділ майна подружжя, а тому твердження відповідача про те, що позивач ніде не працював є голослівними та не відповідають дійсності. Також зазначив, що в матеріалах справи наявна угода за 2011 рік про встановлення вікон у спірному будинку, укладена та оплачена відповідачем. Той факт, що будівництво спірного будинку було розпочате та завершене за час перебування у шлюбі підтверджується даними технічного паспорта на будинок, отриманого [PERSON] 19 травня 2014 року, де зазначено, що будівництво було завершено у 2014 році. Тобто, на момент виготовлення технічного паспорта будинок уже був збудований, оскільки відповідно до п.1.2 Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна інвентаризація проводиться перед здачею об`єктів в експлуатацію, що також спростовує твердження відповідача про те, що згідно повідомлення про початок будівельних робіт будівництво спірного житлового будинку було розпочате у жовтні 2013 року. При цьому відповідач у своїх заявах сама вказує на те, що у 2007 та 2011 роках брала позику на будівництво. Спірний автомобіль також був придбаний сторонами після того як розпочалось будівництво та використовувався [PERSON] для перевезення будівельних матеріалів. Зазначив, що у відповідності до правової позиції Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №369/11032/17 майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що хтось із них під час шлюбу не працював, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Щодо зустрічного позову [PERSON] зазначив, що [PERSON] не заперечує той факт, що автомобіль Форд Транзіт 2004 року випуску, № кузова [NUMBER] було придбано сторонами під час шлюбу і він є спільним майном подружжя, при цьому просить врахувати, що при його ввезенні на територію України митний платіж у сумі 5000 грн. було сплачено [PERSON] та відмовити у задоволенні зустрічного позову к зв"язку із пропуском строку позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 16 грудня 2014 року, а із вказаним позовом до суду [PERSON] звернулась лише 25 липня 2019 року, відтак нею пропущено строк позовної давності, що у відповідності до ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Фединяк Р.В. у судовому засіданні вказав, що [PERSON] первісний позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити за безпідставністю та задовольнити поданий нею зустрічний позов. Зазначив, що [PERSON] не мав можливості ні фінансово, ні особистою працею брати участь у будівництві спірного будинку, який зведений на подарованій відповідачу земельній ділянці та за її власні кошти. [PERSON] долучено до матеріалів справи належні письмові докази, які підтверджують те, що вона офіційно працювала за кордоном та отримувала відповідні доходи, брала кошти у позику у своєї матері, укладала угоду на проведення електропостачання до будинку, отримала та повністю достроково виплатила в Італії кредит за автомобіль Форд Транзіт 2004 року випуску, № кузова [NUMBER] вартість якого складала близько 15000 євро, який [PERSON] було лише перевезено на територію України та після розмитнення зареєстровано за собою. [PERSON] повністю утримувала свою сім`ю, житловий будинок у с. Одаї Тлумацького району Івано-Франківської області також було придбано за її кошти, в матеріалах справи є довідки про заробітну плату, яку відповідач одержувала за весь час роботи домогосподаркою в Італії на протязі 8-9 років, а позивач немає жодних належних доказів того, що він за час перебування за кордоном будь-де працював та отримував певні доходи, з 2001 року у його трудовій книжці відсутні будь-які записи про працевлаштування і в ході судового розгляду ним не підтверджено наявність будь-якого джерела доходів. Посилання [PERSON] на те, що ним був укладений договір на встановлення вікон у будинку не дають йому правових підстав претендувати на частку у даному будинку, а можуть бути лише підставою для стягнення відповідної компенсації. Допитані судом свідки засвідчили лише факт присутності [PERSON] на будівництві, однак їм невідомо за чиї кошти проводилось будівництво. Вказав, що будівництво спірного будинку було розпочате та завершене відповідачем [PERSON] за особисті кошти і позивачем не надано належних та достатніх доказів на спростування даного факту. По офіційних документах початок будівництва датований 22 жовтня 2013 року і [PERSON] на той час вже проживав у м. Одеса, хоча відповідач не заперечує той факт, що фактично будівництов розпочалось раніше. На даний час позивач позбавлений батьківських прав щодо їх спільного із [PERSON] сина та має заборгованість по аліментах. Щодо зустрічного позову зазначив, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності на звернення до суду, оскільки він був перерваний, коли [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання даного автомобіля її особистою власністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов. Вказала, що будівництво спірного будинку було розпочате сторонами у 2007 році, вона особисто позичала своїй доньці [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 євро на придбання цегли на будівництво, в 2011 році позичили ще 7000 євро для закінчення будівництва, що підтверджується копіями відповідних розписок. В той час, коли донька із зятем поїхали за кордон, їх син, а її онук залишався проживати у неї. Також з часу одруження доньки із позивачем і до моменту їх розлучення вона виплачувала аліменти на утримання дітей [PERSON] від першого шлюбу, за рахунок коштів, які надсилала їй донька і у неї є всі підтверджуючі квитанції. Вказала, що саме вона давала доньці кошти на проведення водопостачання та електрики у спірний будинок. Все будівництво проводилось за кошти її доньки [PERSON] , оскільки остання офіційно працювала в Італії, раз в рік приїжджала додому на 10 днів, і тоді [PERSON] привозив бригаду будівельників, яким донька давала гроші і вони проводили частину робіт. Зазначила, що у [PERSON] є всі документи, які підтверджують її офіційне працевлаштування за кордоном, саме донька платила майстрам за роботу та будові, оплачувала їх проживання, а вона готувала працівникам їжу. Потім відповідач залишився на Україні, поїхав на роботу в Одеську область, де знайшов іншу жінку та в жовтні 2013 року переїхав проживати до неї. Перед цим вона особисто дала йому 2000 євро щоб переробити придбаний донькою автомобіль з вантажного на пасажирський бус. Після розлучення сторін їх син проживає разом із матір`ю в Італії, батько дитиною не цікавиться, аліменти не сплачує і з 2014 року позбавлений батьківських прав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він з дитинства знайомий із [PERSON] , з яким жив в одному селі. У 2007-2008 році [PERSON] почав будуватись у м. Яремче та звернувся до нього та їх спільних знайомих по допомогу, оскільки вони на той час мали будівельну бригаду. Зазначив, що їх бригада працювала на будівництві [PERSON] від самого початку, після того як був залитий фундамент і до фактичного завершення будови, вони не ставили тільки покрівлю. Вказав, що разом із ним на будові працювали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] приїжджав за ними до села та привозив їх на будову в м. Яремче, потім відвозив назад, переважно це було осінь або весна, найдовше на два тижні, одни або два рази на рік. Проживала бригада під час роботи на квартирі по сусідству, яку винаймав [PERSON] . Він особисто працював на будові як підсобник, востаннє був там у лютому чи березні 2013 року, коли робили гіпсокартонні стелі, відкоси. Пояснив, що за роботу їм платив [PERSON] , який передавав гроші бригадиру- [PERSON] , а той вже безпосередньо розраховувався зі всіма працівниками. Про оплату домовлявся бригадир, виходячи із об`єму робіт, кошти за виконану роботу він особисто отримував від бригадира готівкою, ніяких офіційних документів вони не складали і не підписували. На будові працювали до восьми осіб, деколи приїжджали троє чи четверо, залежно від обсягу робіт, які планували зробити. Даний будинок знаходиться у центрі м. Яремче, двоповерховий, неподалік від магазину «Околиця». На той час [PERSON] був одружений, вони із жінкою жили однією сім`єю і [PERSON] також працював із ними на будові як підсобник. Також вказав, що бачив [PERSON] і знає, що це теща [PERSON] , вона приносила працівникам на будові їжу. Пояснив, що йому відомо про те, що [PERSON] був разом із жінкою та дитиною в Італії на заробітках, але де він там працював не знає, до того позивач працював водієм у газовій конторі. Вказав, що їхня бригада була на будові лише тоді, коли там був [PERSON] , а також пояснив, що не може сказати скільки могло коштувати будівництво спірного будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав аналогічні показання та пояснив, що у 2007 році [PERSON] звернувся до їх будівельної бригади для розбивки ділянки під будівництво будинку у м. Яремче неподалік від в`їзду у місто з лівого боку за магазином. Він працював на розбивці, потім місцева бригада заливала фундамент, після цього їх бригада робила цоколь, це було через кілька місяців, вони працювали переважно весною і восени, коли [PERSON] приїжджав із заробітків, також йому доводилось підлаштовуватись під графік їхньої бригади. Коли будували стіни і ставили дах він не був присутній, був на будові у 2011 році, в грудні коли робили відкоси, на той час вікна вже були встановлені і [PERSON] просив його приїхати подивитись чи все добре зроблено. Востаннє він був на будові у березні 2013 року, коли проводились внутрішні роботи-сходові марші, мансардний поверх, каркас під перекриття, гіпсокартонні стелі, електрику. [PERSON] на той час була в Італії, а [PERSON] приїхав додому і працював на будові. Зазначив, що на той час будинок ще не був готовий до проживання але коли сторони у нього заселились йому невідомо. Підтвердив, що привозив та відвозив їхню бригаду [PERSON] , на будові вони були до тижня часу, найбільше 10 днів, розраховувався із ними [PERSON] . Зазначив, що він був бригадиром і кошти [PERSON] передавав безпосередньо йому, а він розподіляв їх між рештою працівників. Офіційних договорів вони не укладали і йому невідомо чиїми коштами розраховувався із ними [PERSON] , але проблем з оплатою не було. Йому відомо, що позивач працював в Італії, але ким він не знає, раніше той працював водієм, їздив на заробітки в Росію, на будові [PERSON] їм допомагав як підсобник. Також в 2012-1013 році [PERSON] їздив з їхньою бригадою на роботу в м. Одеса, де вони працювали ціле літо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вони із [PERSON] є односельчанами, в 2007 чи 2008 році той звернувся до їхньої будівельної бригади та найняв їх на роботу на будівництво будинку. Вони приїхали у м. Яремче. Він був з самого початку робіт, коли копали яму під фундамент, потім був коли робили цоколь, опалубку. Також він був на будові у 2013 році коли вже був накритий дах, вони працювали на внутрішніх оздоблювальних роботах, ставили гіпсокартон, а він особисто займався електрикою. Вказав, що жили вони під час роботи по сусідству на квартирі, яку наймав [PERSON] , він також працював з ними на будові як підсобник. Зазначив, що [PERSON] платив гроші за роботу бригадирові [PERSON] , а той розраховувався із працівниками, кошти ділили порівну, розрахунок проводився на квартирі, де жила бригада і він бачив як [PERSON] давав гроші бригадирові. Вказав, що йому невідомо де [PERSON] брав кошти, знає, що той працював в Італії, по професії був водієм, також йому відомо, що за кордоном позивач був разом із дружиною. [PERSON] приїжджав з Італії і тоді привозив їхню бригаду на роботу. Під час його приїзду на будову [PERSON] не завжди була присутня, теща [PERSON] готувала їм їсти. Будинок вони будували по вул. Свободи неподалік магазину. Зазначив, що всього він особисто був на будові 3 рази, [PERSON] завжди був присутній, працювали деколи тиждень, максимум два тижні, скільки коштувало електричне обладнання він не може сказати, він лише складав список необхідних матеріалів і все привозили, було використано близько 200м різного кабелю, встановлено 50 штук коробок, купувалась гофра, автомати, ставили щиток. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2004 року, який розірвано рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області 18 листопада 2014 року. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року, посвідченого Яремчанською міською державною нотаріальною конторою, за реєстром №418 [PERSON] отримала в дарунок земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 379 кв.м., яка розташована за адресою с. Яремче Івано-Франківської області. Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 857964 від 15 серпня 2007 року, [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року за реєстром №418 належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0379 га, що розташована по [ADDRESS] з кадастровим номером 2611000000:05:005:0063, вартість якої згідно звіту про експерту грошову оцінку, виконаного ТОВ «Оціночна компанія «Ренесанс» від 25 липня 2019 року становить 125708,00 грн. Рішенням виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №72 від 28 серпня 2007 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] на власній земельній ділянці. Згідно розписок від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року [PERSON] позичила у своєї матері [PERSON] 10000 грн. на придання цегли з метою початку будівництва житлового будинку та 7000 євро для будівництва будинку. 08 квітня 2011 року між [PERSON] та фабрикою вікон Болена-Івано-Франківськ була укладена угода №35 на виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій у кількості 21 шт. на загальну суму 30248,00 грн. З акту здачі-прийому до договору №35 від 08 квітня 2011 року, підписаного [PERSON] та ПП [PERSON] 20 квітня 2011 року вбачається, що в порядку виконання договору №35 від 08 квітня 2011 року були проведені роботи по встановленню металопластикових віконних конструкцій за адресою [ADDRESS] . Згідно виданої ПП [PERSON] квитанції до прибуткового касового ордера, останнім 20 квітня 2011 року прийнято від [PERSON] грошові кошти в сумі 30248, грн. на виконання угоди №35 від 08 квітня 2011 року. З посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Івано-Франківською митницею 21 серпня 2012 року, вбачається, що [PERSON] ввезено на митну територію автомобіль марки Форд Транзіт 2004 року випуску, № кузова [NUMBER] . Відповідно до довідки №499 від 23 травня 2013 року, виданої ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УМВС України в Івано-Франківській області, вказаний автомобіль 01 вересня 2012 року був зареєстрований на ім`я [PERSON] . У відповідності до договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Вацик В.М., за реєстром № 41 позивач [PERSON] придбав та зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 15887689 від 09.10.2014 року. Відповідно до протоколу №34/14 від 14 травня 2014 року на замовлення [PERSON] електролабораторією ПВТФ «Протон-К» проведено перевірку ізоляції проводів і кабелів, огляд робіт, виконаних по монтажу електропроводки у житловому будинку по [ADDRESS] , що також підтверджується актом №01/14-05 на приховану роботу по монтажу електропроводки. 19 травня 2014 року проектною майстернею ФОП [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 134,6 кв.м., житловою площею 75,5 кв.м. 20 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області зареєстровано повідомлення [PERSON] про початок виконання будівельних робіт/зміну даних у повідомленні про початок будівельних робіт №ІФ062141400663 з будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] від 22 жовтня 2013 року. У вказаному повідомленні зазначено, що будівельний паспорт виданий Відділом містобудування, архітектури та будівництва Яремчанського міськвиконкому 20 вересня 2007 року. 26 серпня 2015 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м., житловою площею 75,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний №42783585 від 26 серпня 2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42785359 від 26 серпня 2015 року. З висновку судової оціночно-будівельної експертизи №65 від 05 квітня 2018 року вбачається, що на момент проведення експертизи ринкова вартість будинковолодіння [ADDRESS] становить 1033055 грн. З долученої до матеріалів справи копій першої та дев`ятої сторінок трудової книжки позивача [PERSON] серії [NUMBER] , вбачається, що він 12 січня 2001 року був звільнений з роботи у ТОВ фірма «Старкол» і з того часу офіційно працевлаштований на території України не був. Згідно копій двох закордонних паспортів позивача [PERSON] серії [NUMBER] та серії [NUMBER] [PERSON] у період з 2004 року по 16 березня 2013 року неодноразово перетинав державний кордон України, інколи разом з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2005 року [PERSON] проживав на території Республіки Італія, що підтверджується відповідними відмітками у його закордонному паспорті, копією посвідчення водія, виданного у Республіці Італія 16 вересня 2005 року з терміном дії до 16 вересня 2015 року, документом, що посвідчує особу серії [NUMBER] , який виданий комуною Брінзіо, Республіка Італія 20 березня 2009 року з терміном дії до 19 березня 2019 року, в якому зазначено професію робітник, посвідкою на проживання на території Республіки Італія № [NUMBER] , виданою 27 жовтня 2009 року з терміном дії до 26 жовтня 2014 року, в якій у примітці вказано рід занять- наймана праця. З долучених до матеріалі справи копій документів, перекладених з італійської на українську мову, вбачається, що відповідачем [PERSON] були укладені з АТ «Компас-Банк», юридична адреса вул. Калдера,21-210153 Мілан, Республіка Італія ряд контрактів за якими остання отримала грошові кошти в іноземній валюті, а саме: 30 липня 2013 року в сумі 5100 євро, які згідно графіку погашення платежів зобов`язувалась погасити в строк до 30 червня 2016 року; 30 травня 2014 року у сумі 727,50 євро які згідно графіку погашення платежів зобов`язувалась погасити в строк до 30 квітня 2018 року. Згідно підтверджень про закриття контракту АТ «Компас-Банк» від 02 лютого 2016 року вбачається, що 11 серпня 2011 року у зв`язку із повною виплатою закрито фінансування відповідно до контракту на суму 5000 євро; 03 липня 2013 року та 02 травня 2014 року відповідачу також направлено повідомлення про дострокове припинення фінансових контрактів без зазначення суми та дати контракту. Відповідно до копій Річної сертифікації відповідних виплат по заробітній платі (Декларації) за 2011-2014 роки, частина з яких перекладені з італійської на українську мову, [PERSON] була офіційно працевлаштована в Республіці Італія та роботодавець [PERSON] щомісячно виплачувала їй заробітну плату, яка без відрахувань склала: у 2011 році -12179,62 євро, у 2012 році-12564,71 євро, у 2013 році-11381,76 євро, у 2014 році-10602,19 євро, і щодо даних обставин сторони не заперечили. Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та проведено поділ вказаного майна, визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку. Зазначеним рішенням також припинено право власності [PERSON] на автомобіль марки Форд Транзит 2004 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на вказаний автомобіль. Вказаним рішенням встановлено, що між компанією «Фінрено» (Рим, Італія) та [PERSON] був укладений контракт №0337098844, згідно з яким остання отримала кошти у сумі 13 000,00 Євро на придбання автомобіля «Форд Транзит 350 М» з номерним знаком/шасі [NUMBER] та зобовязалась у період з 15 червня 2008 року до 15 травня 2011 року здійснювати платежі для отримання кредитних коштів та відповідних процентів. Відповідно до копії технічного паспорту AV 0566998 на автомобіль марки «Форд Транзит 350 М», номер/шасі: [NUMBER] , виданого у Республіці Італія, власником автомобіля зазначено [PERSON] , а співвласником - [PERSON] . При цьому дата передачі у власність вказана 11 червня 2008 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року в частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на автомобіль скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя суд враховує наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України). У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 3 червня 2015 року № 6-38цс15. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності із вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 Верховний Суд вказав на те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] зазначила, що спірний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] був побудований нею за особисті кошти, оскільки вона була офіційно працевлаштована у Республіці Італія, що підтверджується долученими до матеріалів справи річними сертифікаціями відповідних виплат по заробітній платі за період 2011 по 2014 рік, брала кошти у кредит, які сама погашала, про що свідчать повідомлення про виплату кредитних коштів, а також згідно наданих розписок отримувала грошові кошти на будівництво в борг від своєї матері. При цьому, позивач з 2001 року є безробітним, що підтверджується записами у його трудовій книжці та ані коштами, ані власною працею участі у будівництві не брав. Також зазначила, що згідно повідомлення про початок виконання будівельних робіт/зміну №ІФ062141400663 будівництво даного будинку розпочато у жовтні 2013 році, коли позивач залишив сім`ю та завершено після розірвання шлюбу. Разом з тим, з досліджених в ході судового розгляду доказів встановлено, що будівництво спірного будинку було розпочато сторонами у 2007 році та завершено у 2013 році, що підтверджується як показаннями свідків, які вказали, що неодноразово працювали на будові по [ADDRESS] у період з 2007 року по 2013 рік, так і долученими сторонами договорами на встановлення вікон у будинку та проведення огляду робіт, виконаних по монтажу електропроводки, а також даними технічного паспорту на спірний будинок, який був виготовлений відповідачем 19 травня 2014 року, тобто ще під час перебування сторін у шлюбі, даний факт також підвердила у своїх письмових заявах по суті справи і сама відповідач. При цьому, допитані у судовому засіданні свідки вказали, що наймав їх на роботу позивач [PERSON] , який весь час був присутній на будівництві, а також особисто приймав участь у будівельних роботах як підсобний працівник та розраховувався з ними за виконану роботу і даний факт не спростовано представниками відповідача. Щодо тверджень відповідача про те, що будівництво велось виключно за рахунок її особистих коштів, суд зазначає, що з наданих відповідачем доказів слідує, що в період з 2011 по 2014 рік вона в середньому отримувала заробітну плату у розмірі 1000 євро на місяць, інформації щодо доходів відповідача за попередній період часу суду не надано. При цьому, як стверджує сторона відповідача, за вказані кошти [PERSON] повністю утримувала свою сім`ю, здійснювала погашення отриманих кредитів та вела будівництво спірного будинку, вартість якого відповідно до висновку експерта станом на 2018 рік становила 1033055 грн., сторонами було набуто у власність житловий будинок у с. Одаї Тлумацького району, вартість якого вони в ході розгляду справи Тлумацьким районним судом вони погодили у розмірі 100000,00 грн та автомобіль Форд Транзит, 2004 року випуску вартістю 150000,00 грн. Наведене на переконання суду свідчить про явну невідповідність зазначеного відповідачем рівня доходів, наявним витратам щодо придбання нерухомого та рухомого майна. Посилання відповідача на те, що позивач у період шлюбу ніде не працював та не отримував доходів не може бути належною підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю [PERSON] . Водночас, дослідженими доказами повністю підтверджується той факт, що позивач [PERSON] з 2005 року проживав на території Республіки Італія і як зазначено у посвідці на проживання, яка видана йому уповноваженим органом Республіки Італія 27 жовтня 2009 року з терміном дії до 26 жовтня 2014 року, у примітці вказано рід його занять-наймана праця. У документі, який посвідчує особу, отриманому позивачем 20 березня 2009 року з терміном дії до 19 березня 2019 року також зазначено його професію як робітник. Дані обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року та відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Надаючи оцінку заявленим відповідачем запереченням проти позовних вимог [PERSON] з вказівкою на факт проведення нею будівництва спірного майна за рахунок кредитних коштів та коштів, взятих у позику у матері відповідачки [PERSON] відповідно до розписок про позику коштів від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року суд також враховує наступне. Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, з норм цивільного та сімейного законодавства, беручи до уваги правову позицію, висловлену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі № 686/15607/15-ц, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Відтак, сам по собі факт отримання відповідачем під час перебування у шлюбі кредитних коштів та укладення нею договорів позики не свідчать про те, що дані кошти чи набуте за їх рахунок майно набуло статусу особистої приватної власності відповідача [PERSON] . Суд враховує те, що наявні у матеріалах справи графіки платежів та повідомлення про погашення [PERSON] кредитів не містять жодної інформації про цільове призначення даних кредитів, а також відповідачем не представлено будь-яких доказів, що підтверджують факт погашення нею даних боргових зобов`язань виключно за рахунок особистих коштів, а також використання зазначених кредитних коштів на будівництво спірного будинку. Зі змісту наданих відповідачем документів, не вбачається, ким із подружжя, за який період та в якому розмірі вносились кошти на погашення кредиту. Долучені до матеріалів справи боргові розписки також є неналежним доказом, оскільки відомості про те, що [PERSON] отримала вказані грошові кошти в особисту власність у цих документах відсутні, а також не зазначено про те, на будівництво якого саме будинку нею позичались дані кошти. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту використання отриманих нею в борг від матері коштів на будівництво спірного будинку, зокрема будь-яких квитанцій, платіжних доручень, договорів на поставку продукції чи актів приймання-передачі наданих послуг. Той факт, що спірний будинок побудований на належній відповідачу на праві приватної власності земельній ділянці не дає суду відповідних правових підстав для віднесення даного майна до особистої приватної власності відповідача. Ті обставини, що позивачем у 2011 році був укладений договір на встановлення вікон у спірному будинку, а відповідач у 2014 році укладала договір на проведення огляду робіт, виконаних по монтажу електропроводки у вказаному житловому будинку, лише підтверджують висновок суду про те, що вказаний будинок будувався подружжям спільно під час шлюбу. Відтак, суд приходить до переконання, що в ході судового розгляду відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та не надано належних та достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за особисті кошти та за рахунок власної праці, а відтак суд приходить до переконання, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках відповідно до вимог ст.ст.69,71 СК України. При вирішенні зустрічного позову [PERSON] суд враховує наступне. Як встановлено судом, і даний факт не заперечується позивачем, сторонами під час шлюбу за рахунок кредитних коштів було придбано автомобіль марки «Форд Транзіт», 2004 року випуску № кузова [NUMBER] , який у 2012 році був переміщений позивачем на митну територію України та зареєстрований за ним на праві власності. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання даного автомобіля її особистою приватною власністю. Оскільки спірний транспортний засіб придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та враховуючи, що презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в порядку статей 70, 71 СК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування Відповідач [PERSON] не ставить питання щодо припинення своєї частки у спірному автомобілі, а тому підстави для присудження компенсації [PERSON] без попереднього внесення коштів у вигляді 1/2 вартості автомобілю відсутні. Оскільки [PERSON] не виконано вимоги статті 71 СК України щодо внесення відповідної грошової суми на депозит суду для отримання іншим з подружжя грошової компенсації, то спірне майно підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток та визнання права власності по 1/2 частини автомобілю за кожним із залишенням транспортного засобу у спільній частковій власності. Заперечуючи щодо задоволення зустрічного позову позивач послався на пропуск відповідачем строку позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статттею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила -ч.1 ст.261 ЦК України. У відповідності до вимог ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У частині другій ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Верховний Суд у своїх постановах: від 28 травня 2020 року в справі № 335/7371/17, від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17, від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19, від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 висловив правову позицію відповідно до якої вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. У постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі №375/1429/17 викладена правова позиція відповідно до якої у даній категорії справ, при встановленні наявності підстав для задоволення позовних вимог, суди на підставі належних доказів, мають встановити коло саме стали відомі або могли бути відомі позивачу заперечення, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, що може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Оцінюючи та аналізуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до переконання, що в даному випадку відповідачем [PERSON] не пропущено строк позовної давності щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку набутого в шлюбі автомобіля, перебіг якого розпочався від дня ухвалення рішення апеляційним судом Івано-Франківської області, яким завершено судовий розгляд спору [PERSON] про визнання за нею права особистої власності на спірний транспортний засіб, оскільки саме з моменту ухвалення цього рішення відповідач остаточно встановила неможливість одержання даного автомобіля у особисту власність, а відтак зважаючи на те, що із зустрічним позовом про визнання за нею права на частку у вказаному майні відповідач звернулась до суду у липні 2019 року, підстави для відмови у задоволенні її вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності відсутні. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому слід визнати житловий будинок загальною площею 134,6 кв.м.,житловою площею 75,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та провести його поділ між сторонами, виділивши кожному із колишнього подружжя у власність Ѕ ідеальну частку даного будинковолодіння із припиненням права спільної сумісної власності на вказане майно. Зустрічний позов [PERSON] також слід задовольнити, визнати автомобіль марки «Форд Транзіт», 2004 року випуску №кузова [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем право власності на Ѕ ідеальну частку вказаного транспортного засобу, залишивши його у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, п. 58, від 10.02. 2010 року). Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 5165,28 грн., а також витрати за проведення оціночно-будівельної експертизи у сумі 3817 грн. витрат, а з позивача [PERSON] підлягає до стягнення на користь [PERSON] сплачений судовий збір за подання зустрічного позову у розмірі 800,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7050 грн. суд зазначає наступне. У відповідності до частин першої - другої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою-ч.2 ст.137 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду договір про надання правової допомоги №23 від 01 жовтня 2014 року, додаткову угоду №1 від 01 жовтня 2014 року, до договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт(наданих послуг) №23/1 від 18 липня 2018 року, з якого вбачається, що адвокатом Лютаном З.Й. було надано [PERSON] наступну правничу допомогу: надання інформаційно-консультаційних послуг 01 жовтня 2014 року-50,00 грн.(1 год.); складання позовної заяви-2000,00 грн.(4 год); скадання запиту до реєстраційної служби Яремчанського МУЮ від 14.03.2016 року-500,00 грн.(1 год.); складання заяви про уточнення та обґрунтування позовних вимог від 18 липня 2018 року-3000,00 грн.(6 год.); складання заяви про забезпечення позову від 1 8липня 2018 року-1500,00 грн.(3 год.), а також квитанцію до прибуткового касового ордера №23/1 від 18 липня 2018 року на суму 7050 грн. Аналізуючи вказані докази, враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо обґрунтованості розміру вказаних витрат, суд приходить до переконання, що зазначені витрати підлягають до стягнення з [PERSON] у повному обсязі у сумі 7050 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved