Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2018 року звернувся в суд з позовом до ТОВ «Авто-Актив» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, повернення грошових коштів, стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, в якому просив визнати недійсним попередній договір №0128 купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 23.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив» та [PERSON], як такий, що містить несправедливі умови та ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики; стягнути з ТОВ «Авто-Актив» на користь позивача 78000 гривень сплачених авансом за попереднім договором №0128 купівлі-продажу транспортного засобу від 23.08.2018 року; неустойку, розраховану у розмірі 780 гривень (1% від суми сплаченого авансу) за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару, починаючи з 23.08.2018 року і по дату прийняття судового рішення по суті спору; 3400 гривень моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 22.08.2018 року позивач знайшов в мережі Інтернет на порталі продажу автомобілів «Автобазар» оголошення про продаж ТОВ «Авто-Актив» автомобіля моделі ВАЗ Lada Vesta, 2015 року випуску, з пробігом 1000 км та зазначенням характеристик вказаного автомобіля по дуже привабливій недорогій ціні 80000 гривень + 10% скидка. 23.08.2018 року для придбання вказаного автомобіля позивач поїхав до міста Дніпро, де йому було запропоновано зазначений автомобіль, надані платіжні реквізити для сплати авансового внеску в розмірі 78000 гривень. 23.08.2018 року в рахунок виконання умов договору [PERSON], в якості оплати за транспортний засіб, сплачено на банківський поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Актив» у відділенні ПАТ "Акціонерний банк "Рада Банк», платіж у розмірі 78000 гривень, що підтверджується копією квитанції №21852 від 23.08.2018 року: «Призначення платежу: сплата за Попереднього договору купівлі-продажу Т/З №0128 від 23.08.2018 р. Без ПДВ. Платник [PERSON]». Проте, в порушення умов попереднього договору, відповідач в установлений строк 23.08.2018 року (пункт 1.6) не передав позивачу автомобіль по акту прийому-передачі, та не уклав з ним основний договір (пункт 1.5) з врахуванням відповідних поправок. Відповідно до п.3.4 попереднього договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Після сплати вказаної суми позивачу був наданий попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0128 від 23.08.2018 року. До теперішнього часу договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0128 від 23.08.2018 року так і не було укладено, у зв'язку із ухиленням відповідача від укладення такого договору. Сплачені позивачем грошові кошти у сумі 78000 гривень відповідачем повернені не були. Попередній договір №0128 від 23.08.2018 року містить несправедливі умови : з боку відповідача договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики, введенням споживача (покупця) в оману. Умовами вказаного договору передбачена відповідальність відповідача від необґрунтованого ухилення від укладання основного договору, тобто передача транспортного засобу в обумовлений строк 23.08.2018 року відповідачем не виконана, у зв'язку з чим відповідач повинен відшкодувати другій стороні розмір збитків (п.3.4), завданих простроченням (затримкою) виконання зобов'язання у вигляді неустойки (пені, штрафу). Розмір неустойки становить: 78000 х 1% = 780 гривень за кожний день затримки виконання зобов'язання надання товару, починаючи з 23.08.2018 року. Загальний розмір суми неустойки за весь період прострочення має бути розраховано на дату прийняття рішення. Неправомірними і обманними діями відповідача позивачу заподіяно моральні збитки, що виразились в моральних стражданнях, постійному хвилюванні, втраті нормальних життєвих зв'язків з оточуючими людьми, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, зверненні до судових органів для захисту своїх прав. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до початку розгляду справи надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вказані обставини дають суду право розглядати справу на підставі наявних доказів. Зі згоди позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у ній доказів, що відповідає вимогам ч.4 ст. 223, 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.08.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Авто-Актив» укладено попередній договір №0128 купівлі-продажу транспортного засобу, а саме автомобіля Марки ВАЗ Lada Vesta, 2015 року випуску (а.с.13-15). Пунктом 1.1 попереднього договору передбачено, що сторони зобов'язуються у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у цьому Попередньому договорі. Пунктом 1.2 попереднього договору передбачено. що транспортний засіб, який Продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві за Основним Договором, та який являтиметься предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: Марки ВАЗ Lada Vesta, 2015 року випуску, інші характеристики 1.6 МТ, комфорт, білий. Пунктом 1.5 попереднього договору передбачено, що Сторони зобов'язуються укласти Основний Договір 23.08.2018 року, за умови повного виконання п. 2.1 цього Попереднього Договору. Згідно п.2.1. попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів Сторін на укладення Основного договору в момент укладення цього Попереднього договору Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти в розмірі 78000,00 (сімдесят вісім тисяч грн. 00 ) грн., а Продавець своїм підписом під цим Попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Відповідно до п. 1.6. попереднього Договору, продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 78000 гривень. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної вище на підставі основного Договору. Позивачем 23.08.2018 року у повному обсязі виконані умови п. 2.1 цього Договору, а саме: на розрахунковий рахунок відповідача перераховано кошти у розмірі 78000 гривень, що підтверджується квитанцією ПАТ «АБ «Рада Банк» від 23.08.2018 року, а Продавець своїм підписом під цим Попереднім Договором підтверджує отримання таких коштів (а.с.44, 15). Згідно з п.3.4 договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Відповідно до ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Зі змісту спірного договору випливає, що отримання автомобіля позивачем можливе за умови внесення коштів та за умови виконання зобов'язання відповідачем щодо придбання майна у третіх осіб, на що вказано в розділі 1 наведеного договору. Визначена дата укладення основного договору 23.08.2018 року, але в іншому підпункті цього попереднього договору вже вказана інша дата виконання своїх зобов'язань продавцем та термін укладення основного договору до 31.12.2019 року (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Позивач вказує, що виконав умови договору щодо сплати відповідачу грошових коштів та розраховував на укладення основного договору 23.08.2018 року. Відповідач не повідомив причини невиконання ним укладеної угоди. Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Пунктами 4 ч. 5 ст. 11; ч.ч. 1-2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Враховуючи положення п. п. 2 п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» № 5 від 12.04.1996, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено що, позивачем на виконання умов укладеного між ним та відповідачем попереднього договору було сплачено 78000 гривень. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. З огляду на викладене, суд вважає, що попередній договір № 0128 купівлі-продажу від 23.08.2018 року, укладений між позивачем та відповідачем, за відсутності майна, яке відповідач зобов'язується відчужити позивачу, ухилення відповідача від укладення основного договору та у зв'язку з несправедливими умовами договору, на що вказано вище, - належить визнати недійсним та стягнути з ТОВ «Авто-Актив» на користь позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 78000 гривень. Окрім того, позивачем [PERSON] пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 3400 гривень, які підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р №4, зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У зв'язку з чим моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження нормального активного громадського життя, при настанні інших негативних явищ. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і яка може полягати у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у тому числі у зв'язку з відчуттям фізичного болю та страждань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Зіставляючи у сукупності зазначені обставини, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає співрозмірним з урахуванням того, що відповідачем, як стороною попереднього договору купівлі-продажу не було дотримано обов'язків щодо виконання умов надання послуг за даним договором, з власності позивача вибула відповідна сума грошових коштів, позивач не набув право власності на транспортний засіб на який сподівався, а також те, що позивач був позбавлений можливості протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 78000 гривень, які були сплачені відповідачу, відповідно, він переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем, суд вважає співрозмірною сатисфакцією відшкодування моральної шкоди слід визначити і стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 3400 гривень. Не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за кожен день затримки вимоги про надання товару, починаючи з 23.08.2018 року, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина 1). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3). Згідно абзацу першого частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки, посилається на ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Виходячи з того, що попередній договір купівлі продажу транспортного засобу визнається судом недійсним, а не приймається рішення про його розірвання, то підстави для стягнення неустойки відсутні, оскільки відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки, позивач був звільнений Законом України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, із відповідача на користь держави слід стягнути 2 316,80 гривень судового збору (1536,80 гривень за подання позивачем до суду двох позовних вимог немайнового характеру та за задоволення позовної вимоги майнового характеру - 780 гривень). Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом Чундак М.В. (а.с.85-86, а.с.109-112). Фактично позивачем сплачено за надання послуг адвоката 4400 гривень, про що свідчать квитанції (а.с.87,113). Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було заявлено чотири позовні вимоги, судом задоволено три з них, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 3300 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial