Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

20 лютого 2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла заява представника заявника [PERSON] , який діє за довіреністю в інтересах заявника [PERSON] , заінтересована особа: Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту спільного проживання на момент смерті на тимчасово окупованій території та перебування на утриманні (а.с. 1-5). Ухвалою судді від 25 лютого 2020 року заяву представника заявника [PERSON] , який діє за довіреністю в інтересах заявника [PERSON] прийнято до провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с.64). Заявник [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляд у справи, в судове засідання не прибули, заявлені вимоги підтримали, просили заяву задовольнити, справу розглянути без їх участі, про що суду надали відповідні заяви (а.с. 59). Заінтересована особа: Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судомё; заінтересованою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , з 30 квітня 1960 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 30 квітня 1968 року, актовий запис № 10 (а.с. 9). Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області 05 серпня 1998 року, заявник [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). За цією ж адресою був зареєстрований і чоловік заявника [PERSON] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області 09 грудня 1998 року (а.с. 7) [PERSON] помер [INFO] в м. Брянка Луганської області, що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09 жовтня 2019 року Жданівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 185 (а.с. 8). На підтвердження факту сумісного проживання заявником надана домова книга, з якої вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, заявником надана довідка № 290 від 02 жовтня 2019 року, видана головою квартального комітету № 216 за зареєстрованим місцем проживання заявника, в якій зазначено, що заявник [PERSON] проживала зі своїм чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходилась на його утриманні (а.с. 44). Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Сніжне Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, &92). У Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 зазначено, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведене, вирішуючи питання щодо допустимості та належності зазначених доказів, суд приймає до уваги досліджену у судовому засіданні копію довідки № 290 від 02 жовтня 2019 року, яка хоч і не є офіційним документом, що створює самі по собі правові наслідки, однак у сукупності з іншими доказами може слугувати джерелом тих фактичних даних, які дають суду можливість дійти висновку про те, що заявник зі своїм чоловіком дійсно проживали за адресою: [ADDRESS] , та вели сумісне господарство. Згідно довідки від 13 листопада 2017 року № 21885 заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). За цією ж адресою як внутрішньо переміщена особа був зареєстрований чоловік заявника - [PERSON] , що підтверджується довідкою від 13 листопада 2017 року № 21884 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 29). Згідно акту від 05 грудня 2019 року, підписаного свідками та головним спеціалістом Ямпільського старостинського округу, заявник [PERSON] та [PERSON] з листопада 2017 року по серпень 2019 року проживали за адресою: [ADDRESS] , як внутішньо переміщені особи. [PERSON] знаходилась на утриманні свого чоловіка - [PERSON] (а.с. 31). Встановлення факту спільного проживання завника [PERSON] та померлого [PERSON] необхідно для реалізації права заявника на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини тощо. Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суду надані належні та допустимі докази того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом за однією адресою та вели спільний побут, мали спільний бюджет. Проте, заявник позбавлена отримати довідку про спільне проживання разом із своїм чоловіком, оскільки останній помер на тимчасово непідконтрольній Україні території. Враховуючи вищевикладене, всебічно та повно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, у суду відсутні сумніви та судом достовірно встановлено факт спільного проживання [PERSON] з чоловіком [PERSON] по день його смерті - [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Згідно довідки № 117/03-48 від 31 січня 2020 року заявник [PERSON] перебуває на обліку в Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області (М. Лиман) та отримує пенсію за віком в розмірі 2000,00 грн. (а.с. 46). З наданої заявником копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній працював у ВП "Ломоватська " ДП "Первомайськвугілля" та 10 листопада 2007 року був звільнений в зв"язку із виходом на пенсію. [PERSON] також перебував на обліку в Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області (М. Лиман) та отримував пенсію. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера - незалежно від тривалості страхового стажу. Пунктом 1 частини 2 статті 36 цього Закону передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Згідно з ч. 3 ст. 36 цього ж Закону до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу, а саме документи померлого годувальника, а також документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника. Згідно п. 2.11 розділу ІІ Порядку документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Оскільки, заявником [PERSON] підтверджено факт її спільного проживання з чоловіком [PERSON] , суд вбачає підстави для задоволення заяви в повному обсязі.

Outcome: approved