Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він працював на підприємстві відповідача з 23.02.1977 року по 31.12.1995 року бурильником шпурів, машиністом бурової установки, підземним роз датчиком вибухових матеріалів та прохідником на ш. « Родіна». 26.03.1984 року при виконанні трудових обов`язків із ним стався нещасний випадок. Висновком МСЕК від 12.10.1994 року йому первинно встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, при переогляді 22.09.1995 р., йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності з переоглядом, висновком МСЕК від 25.09.1996 року йому також було встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності, при переогляді 01.10.1997 року [PERSON] було встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що через травму він втратив нормальні життєві зв`язки, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Відчуває почуття розпачу, тривоги, дратівливості. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 190 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. 06 червня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що згідно виписки з акту освідчення у ВТЕК від 12.10.1994 р. [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності 60% з 10.10.1984 року, станом на 10.10.1984 р. чинним законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди. Також зазначив, що позов обґрунтовано нормами законодавства, які були прийняті після втрати позивачем працездатності, а тому не можуть бути застосовані. Відповідач вважає, що судом було порушено норми процесуального права та прийнято до провадження позовну заяву, яка не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України та до позовної заяви, у порушення вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, не було додано документи, що підтверджують підстави звільнення позивача від сплати судового збору. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 23.02.1977 р. по 31.12.1995 р., бурильником шпурів, машиністом бурової установки, підземним роздатчиком вибухових матеріалів та прохідником на ш. « Родіна», 31.12.1995 року звільнений за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України. ( а.с. 13-17). Висновком МСЕК, первинно, від 12.10.1994 року [PERSON] встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності ( а.с.9). При повторному переогляді , висновком МСЕК від 01.10.1997 року, [PERSON] встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, третя група інвалідності , безстроково. ( а.с.10) Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом складено акт №028 від 27.03.1984 року (а.с.7) розслідування причин настання нещасного випадку. Відповідно до п.15.1 акту встановлено, незадовільний стан робочого місця. 26.03.1984 року о 01.00 год. під час виконання трудових обов`язків на ш. « Родіна» з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок якого він одержав травму: струс головного мозку, перелом кісток носа. За наслідками проведеного розслідування нещасного випадку, що стався 26.03.1984 року о 01.00 год. на підприємстві відповідача, було складено Акт за формою Н-1. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.93 року N 472, постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 р. N 623 було затверджено Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, яке введено ввести в дію з 1 січня 1994 року. Тобто, станом на 05 липня 1993 року, коли позивачу первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності, Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року та введених в дію з 1 липня 1993 року, вже було врегульовано порядок та розмір відшкодування такої шкоди, однак обов`язкове надання Актів розслідування причин виникнення професійного захворювання на законодавчому рівні регламентовано лише з 1 січня 1994 року. За таких обставин доводи відповідача, щопозов обґрунтовано нормами законодавства, які були прийняті після втрати позивачем працездатності, а тому не можуть бути застосовані не ґрунтуються на положеннях законодавства. Підтвердженням цього є Постанова Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 12 липня 2002 року N 40 «Про проведення Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України страхових виплат і надання соціальних послуг потерпілим, в особових справах яких відсутні акти розслідування професійного захворювання за встановленою формою», відповідно до якої Фондом прийняте рішення про здійснення страхових виплат за відсутності в особових справах потерпілих акту форми П-4, а отже, посилання відповідача на відсутність такого акта є безпідставним. При цьому, п.п. 1-2 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. Доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров`я; медичний висновок про професійне захворювання; вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства; рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності;рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв`язку з ушкодженням здоров`я; показання свідків та інші докази. Як слідує з матеріалів справи, позивачем надано належні та допустимі докази щодо завдання йому моральної шкоди та щодо факту ушкодження його здоров`я, та втрати професійної працездатності саме на час його роботи на ПАТ «Кривбасзалізрудком», що підтверджено медичним висновком про професійне захворювання, тоді як представником відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», у порушення вимог пункту 1 Правил, не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у зв`язку з незадовільним утриманням робочих місць, що стало причиною нещасного випадку, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 173,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20 865,00 грн., а максимальний - 834 600,00 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Так, судом встановлено, що у зв`язку з нещасним випадком на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив безстроково професійну працездатність у загальному розмірі 60 % та визнаний людиною з інвалідністю третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається. При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн. Отже, з урахування того, що позивачу [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 60% та визнано людиною з інвалідністю третьої групи безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалості праці позивача в шкідливих умовах праці, що потягло втрату працездатності, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 90 000,00 грн., оскільки саме цей розмір відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи наведене, при задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн., до стягнення з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 900,00 грн. за розгляд справи судом першої інстанції.

Outcome: partial