Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

27.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Укрсоцбанк» про поновлення на роботі, поновлення днів відпустки, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, компенсацій за надану моральну шкоду, у якому просить суд поновити його на роботі відповідно до займаної посади на момент звільнення, поновити дні відпустки, стягнути з роботодавця в особі ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 39 130 гривень 32 копійки, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 9262 гривні 14 копійок, компенсацію за надану моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, а разом всього стягнути коштів на загальну суму в розмірі 148 392 гривні 46 копійок. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 11.10.2007 року його було прийнято на посаду економіста 1 категорії сектору перехресних продаж Луганської обласної філії акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», згідно наказу № 276-п від 11.10.2007 року. Згодом він був переведений та на час проведення АТО на території Луганської області, займав посаду начальника відділу бек-офісу бізнесів м. Луганська управління бек-офісу бізнесу у Східному комерційному регіоні м. Донецьк департаменту бек-офісу центру інформаційних та телекомунікаційних технологій та бек-офісу. Також посилається на те, що з 14 квітня 2014 року та по цей час на території Луганської та Донецької областей, відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", проводиться АТО. Але відповідним колегіальним керуючим органом банку, не було завчасно розроблено та затверджено, відповідно до чинного законодавства України, програму заходів, які б сприяли збереженню життя, здоров'я та працездатності співробітників банку та надані безпечні умови праці. Про що свідчить безперервна діяльність «Луганського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» (розташованого за адресою: м. Луганськ, вул. Коцюбинського,3-В), починаючи з моменту початку АТО з 14 квітня та до 18 липня 2014 року, коли зникло світло та вода в оселях більшості луганчан, відсутній міський транспорт на вулицях міста, було втрачено міжміське сполучення з м. Луганськ засобами автотранспорту, а у самому місті та передмісті точились бойові зіткнення, як з використанням вогнепальної зброї, так і з використанням важкої артилерії та бойових літаків. Тільки 18 липня 2014 року, керівництво ПАТ «Укрсоцбанк», (далі - «роботодавець») прийняло рішення про тимчасове зупинення роботи відділень банку в місті Луганську. Крім того, про закриття «Луганського відділення» можливо було дізнатись лише на офіційному порталі ПАТ «Украсоцбанк», оскільки відділення з 18 липня 2014 р. було закрито без усяких попереджень та оголошень. В наслідок чого на робоче місто потрапити не було можливості. Таким чином впродовж всього цього часу ставилось під загрозу здоров'я та життя співробітників банку, та зокрема позивача, що є порушенням статей 27 та 43 Конституцію України, ст.2 Кодексу законів про працю України, в яких сказано, що кожна особа, громадянин України, має право на збереження життя та здоров'я, на одержання роботи з оплатою праці в належних, безпечних і здорових умовах. Крім того, зазначається, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.Протягом двох місяців, починаючи з кінця липня і аж до третьої декади вересня 2014 року, роботодавець та його представники, не намагались вийти на зв'язок з позивачем. І це незважаючи на те, що він неодноразово намагався перевестись відповідно до чинного законодавства про працю України, робив запити на наявні вакантні посади в ПАТ «Укрсоцбанк», надав усі можливі контактні данні представникам роботодавця та був постійно на зв'язку. Роботодавцем не було запропоноване переведення, на постійній або тимчасовій основі, для виконання своїх обов'язків або з урахуванням спеціальності та кваліфікації на іншу роботу в безпечних умовах в ПАТ «Укрсоцбанк». За весь цей час йому надходили тільки дві пропозиції через засоби телефонного зв'язку. Йому було запропоновано 25 вересня 2014 року - переїхати працювати до звільнених силами АТО міст в Луганській області, до міст Сєверодонецька, Лисичанська або Рубіжного, котрі знаходились в зоні проведення АТО. Більше того лінія зіткнення між конфліктуючими сторонами проходила неподалік згаданих міст, тобто ці міста знаходились в зоні враження важкої артилерії та існувала велика вірогідність контрнаступу на ці міста. Крім того йому було запропоновано організувати собі робоче місто самостійно. Він відмовився від такої пропозиції., тому що відповідно до ст.153 КЗОТ України, власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Також йому було запропоновано телефоном, заступником директора Центру інформаційних і телекомунікаційних технологій та бек-офісу ПАТ «Укрсоцбанк», його керівник, та запропоновано зайняти вакантну посаду в Центрі інформаційних і телекомунікаційних технологій та бек-офісу ПАТ «Укрсоцбанк». Він не погодився, тому що замала сума запропонованої заробітної плати, не покривала видатки на оренду житла в м. Києві, також невикористана відпустка, та не сплачена заробітна плата за місяці вимушеного прогулу. Згодом роботодавець, без згоди працівника, надав чергову щорічну відпустку з 26 серпня по 9 вересня 2014 року, повідомивши про це під час телефонної розмови. Що є порушенням ч.4 та ч.5 статті 79 КЗОТ України. Крім того, роботодавець здійснив виплату по щорічній відпустці лише 30 вересня 2014 року, що є порушенням ч.4 ст.115 КЗОТ України, згідно якої заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Крім того, роботодавець в особі ПАТ «Укрсоцбанк», перестав виплачувати заробітну плату, починаючи з вересня 2014 року і по теперішній час, без попередження про це за два місяця, більше того суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Тобто це було зроблено всупереч ч.3 ст.32,ч.1 ст.115,ст.103,ст.110 Кодексу законів про працю в Україні,та ст.22 та ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці». Оскільки, роботодавець всупереч Кодексу законів про працю України, не організував переведення співробітників банку з зони проведення АТО згідно з посадою, професією,спеціальністю,кваліфікацією,а в разі її відсутності - на іншу роботу на цьому самому підприємстві в безпечних умовах праці, не оголосив простій зі збереженням середнього заробітку. Позивач вважає, що відповідно до чинного законодавства України та на підставі вище викладеного, роботодавець повинен був виплачувати щомісячно заробітну плату в розмірі середнього заробітку впродовж всього періоду вимушеного прогулу. Оскільки на його звернення від 05.06.2015 року, не надав відповідь в повному обсязі, зокрема не було надано довідки про заборгованість з заробітної плати, про розмір середньої зарплати, також про розмір середньої зарплати на дату останньої виплати (з щомісячними, щоденними, щогодинними розрахунками), то загальну суму заборгованості заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, який він розрахував самостійно на підставі даних наведених у розрахункових листах із заробітної плати, що складає 48 392,46 грн. Оскільки він вважав, що роботодавцем було порушено чинне законодавство про працю України, то звернувся з відповідними питаннями до голови правління банку з заявою від 13.12.2014 р., але йому не було надано відповідь на заяву в належні терміни відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян». Тому заявою від 04.03.2015 р. він звернувся до голови правління банку повторно, роботодавець надіслав наприкінці березня 2015 року. У листі-відповіді на заяву від 04.03.2015 року, який він отримав 02.04.2015 р., роботодавець зазначає, що було надано відповідь на заяву від 13.12.2014 р. Крім того в листі зазначається, що він не отримав пакет документів, який згодом був повернений відправнику (ПАТ «Укрсоцбанк»), в підтвердження цього надається «Корінець повернення відправлень». Вважаю що наведені в листі роботодавцем аргументи є не коректними, оскільки представник кур'єрської компанії «Welt Express Worldwide Ltd» навіть не був у м. Старобільську за вказаною адресою - 92703, м. Старобільськ, вул. Леніна, 35. Оскільки за цією адресою в м. Старобільську відсутнє відділення підприємства експрес-доставки «Нова пошта». Крім того, в «Корінці повернення відправлень» в графі «Отримувач», прізвище отримувача вказано невірно, а відповідно, там вказано прізвище іншої особи. Оскільки, відповідно до ст.28 Цивільного кодексу України, фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. А ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Крім того, позивач вважає, що роботодавець жодного разу не надав відповіді на його заяви своєчасно, відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян». Більше того, роботодавець та його представники навіть не намагались вийти з ним на зв'язок. Крім того позивач вважає, що всі вище наведені дії (бездіяльність) з боку роботодавця, кінцевою метою яких було його звільнення за будь яких обставин, як співробітника відділу Бек-офісу бізнесів м. Луганськ, місцем постійного проживання якого є м. Луганськ - прояв дискримінації, зокрема дискримінації за територіальною ознакою та місцем проживання, що є порушенням ст.2-1 Кодексу законів про працю України та ст.24 і ст.43 Конституції України, які гарантують рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Позивач вважає такі дії роботодавця є незаконними, та такими що задають йому матеріальну і моральну шкоди. Роботодавцем не було завчасно розроблено та затверджено, відповідно до чинного законодавства України, програму заходів, які б сприяли збереженню життя,здоров'я та працездатності співробітників банку та надані безпечні умови праці. Було порушене право заробляти собі на життя, яке є невід'ємним від самого життя, оскільки останнє є реальним тоді, коли матеріально забезпечене, в свою чергу це, спричинило до суттєвих змін рівня його життя. Бездіяльність роботодавця, а саме, не було запропоновано роботу за професією, спеціальністю, кваліфікацією, а в разі її відсутності - іншу роботу на цьому самому підприємстві в безпечних умовах праці, що в свою чергу, принижує гідність та ділову репутацію. Має місце намагання роботодавцем звільнити його, не дотримуючись вимог чинного законодавства про працю України, що задало найбільшої шкоди та страждань, оскільки і надалі сподівався будувати свою професійну кар'єру в ПАТ «Укрсоцбанк». Оскільки всі ці дії (бездіяльність) з боку роботодавця призводили до моральних страждань та стресу, які мають суттєвий вплив на загальний стан здоров'я, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України , роботодавець повинен відшкодувати завдану моральну шкоду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач - представник ПАТ «Украсоцбанк» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Своїх заперечень суду не надав. Від нього не надійшла заява про відкладення розгляду справи і про причини неявки до суду. Справа розглянута у відсутності відповідачів на підставі наявних доказів. За згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Позивача [PERSON] з 11.10.2007 року було прийнято на посаду економіста 1 категорії сектору перехресних продаж Луганської обласної філії акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», що підтверджується копією трудової книжки. З наданих суду доказів відповідачем вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивачу станом на день звернення до суду складає 39130 грн. 32 коп., збитки на час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 9262,14 грн. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Оскільки відповідач вказані вимоги закону не виконав, суд на захист прав позивача задовольняє позов в цій частині у повному обсязі. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України стягнення середньомісячної заробітної плати з відповідача у розмірі - 3556 грн. 86 коп. слід допустити до негайного виконання. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ст. 237 КЗпП, яка передбачає: що при наявності порушення прав працівника в сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. Суд вважає, що вимоги позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 60 000 грн., усвідомлюючи при цьому, що невиплата заробітної плати зі сторони відповідача викликало в неї багато негативних емоцій, переживань та страждань. Та призвели до втрати нормальних життєвих стосунків позивача, що вимагає від нього докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така грошова сума не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial