Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

10.06.2016 року позивач звернувся в суд із цивільним позовом до відповідача, який в процесі судового розгляду уточнила та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини [PERSON], [INFO] для проведення профілактичних медичних оглядів та щеплень без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] на термін до 31.12.2017 року. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували в шлюбі, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області розірвано. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу місце проживання дітей визначено з позивачем. Відповідач сплачує аліменти на утримання дітей. Сторони проживають в Республіці Чехія, однак відповідач не бажає давати дозволу на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], яка знаходиться на регулярному медичному обслуговуванні в Республіці Чехія, в якої є свій медичний страховий поліс. Відповідно до страхового полісу дитині робляться профілактичні щеплення. На даний момент є термінова потребу до кінця грудня 2016 року зробити [PERSON] щеплення проти дифтерії, кашлюка та правця. Позивач в судове засідання з"явилась, уточненні позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити, вказала, що усі щеплення від народження дитини проводила в Чеській Республіці. На час перебування в Чеській Республіці планує проживати за місцем проживання сина за адресою [ADDRESS] Відповідач в судове засідання не з'явився, однак з'явився його представник, який заявлені позовні вимоги визнав частково, а саме щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Чеської республіки на 1 місяць, що на його думку достатнім для проведення профілактичного огляду. Заслухавши думку позивача та представника відповідача, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.12.2010 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], що стверджуються свідоцтвом про народження Чеської Республіки, зареєстроване в книзі записів актів про народження відділу реєстрації м. Трутнов в томі 21 рік 2009 сторінка 49 порядковий номер 49. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Із зазначених норм закону випливає, що батько та мати є носіями прав щодо дитини у рівній мірі. Відповідно до п. д ст. 6 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров'я» кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я. Згідно ордеру для спеціального щеплення від 23.11.2016 року, виданого Педіатрія Двур Кралове Окружним лікарем для неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] слід у найшвидший термін зробити щеплення проти дифтерії, кашлюку та правця, а саме до кінця 2016 року. Також судом встановлено, що позивач написала письмову відмову від проведення профілактичних щеплень [PERSON], оскільки такі вона зробить в Республіці Чехія за місцем народження дитини, та проводить усі щеплення в Чеській Республіці. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України (далі -СК України) . Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.10 ст.7 СК України, вказано, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зокрема, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України до обов'язків батьків належить піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із Конвенцією про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.91 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави- учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що відповідач проживає в Чеській Республіці. В частині позовних вимоги про період часу на який позивач просила надати такий дозвіл, то такий підлягає задоволенню частково, а саме до 31.01.2017 року, оскільки позивачем не представлено суду доказів про необхідність надання такого дозволу до 31.12.2017 року. Встановлюючи обставини справи, судом не вбачається ризиків, які б свідчили про можливе порушення батьківських прав відповідача, зокрема щодо спілкування та участі у вихованні дитини у разі виїзду дитини без його згоди до Чеської Республіки для проведення профілактичних медичних оглядів та щеплень, оскільки такий проживає в країні в якій необхідно провести такі щеплення та медичний огляд. З урахуванням вищенаведених обставин та встановлених судом фактів, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, та необхідність її соціального, духовного та фізичного розвитку, а також враховуючи права відповідача [PERSON], як батька малолітньої дитини, його участь та роль у її вихованні, визнання ним позову частково, суд приходить до висновку, про необхідність задоволення позовних вимог позивачки частково, а саме на період до 31 січня 2017 року. На підставі наведеного та

Outcome: partial