Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні разом із своїм представником просять визначити місце проживання малолітнього сина позивачки [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка та її представник покликаються на те, що 17.04.2012 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Подільській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №2. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 23 квітня 2018 року рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. Позивачка стверджує, що після розірвання шлюбу відповідач прогнав її з будинку своїх батьків, що в с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області, де вони спільно проживали, відібрав у неї сина і не дає їй можливості з ним спілкуватися. Позивачка на даний час проживає в [ADDRESS] , а її син проживає з відповідачем. Побачень матері з сином відповідач не допускає, постійно, для відмови у цьому позивачці, знаходить безліч причин, вчиняє безпричинні сварки та скандали, тобто створює позивачці, як вона стверджує, перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною. Наслідком цього стало звернення позивачки із відповідною заявою до органу опіки та піклування Заліщицької РДА, який своїм рішенням від 20.08.2018 року визначив місце проживання дитини з матір`ю, однак відповідач вказаного рішення не виконує, чим спонукав позивачку для звернення до суду з даним позовом. Відповідач та його представник в судовому засіданні позову не визнали, просять відмовити в його задоволенні, про що відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, покликаючись на те, що позивачкою в обґрунтування свого позову наведені перед судом надумані підстави для його задоволення, що не підтверджені жодними доказами, з метою забрати від відповідача сина, який не бажає проживати з матір`ю, яка не приділяє йому належної уваги та любові. Відповідач зазначає, що позивачка ще у 2017 році покинула їх з сином, що і стало підставою для розірвання у 2018 році їх шлюбу. З того часу син проживає з ним, а позивачка не цікавиться ним взагалі. Перешкод позивачці відповідач, як він стверджує, у вихованні сина не чинив жодного разу. Сину з ним проживати комфортно та затишно, він забезпечений усім необхідним для розвитку і, що саме найголовніше, відчуває батькову любов і турботу. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, пояснення свідків та заслухавши думку дитини [PERSON] , дослідивши матеріали справи, письмовий відзив на позовну заяву, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного: В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 17.04.2012 року, зареєструвавши його в Подільській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №2, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] від 27.12.2016 року. Також встановлено на підставі повторного свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 27.12.2016 року, що у сторін від даного шлюбу є малолітній син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 23.05.2018 року, яке набрало законної сили 23.06.2018 року. Позивачка в судовому засіданні стверджує, що одразу після розірвання шлюбу відповідач прогнав її з будинку своїх батьків, що в с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області, де вони спільно проживали, відібрав у неї сина і не дає їй можливості з ним спілкуватися. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що являється сільським головою с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області і йому відомо, що сторони посварилися і розійшлися, вони разом не проживають. Їх дитина проживає з батьком. Позивачка один раз зверталася до нього по факту ненадання їй відповідачем дозволу побачити дитину, коли він приїхав до відповідача, його батьки повідомили, що позивачка не приїзджала до дитини. Також позивачка зазначає, що безліч разів приїздила до сина, однак немала змоги з ним побачитися і поспілкуватися, оскільки відповідач постійно чинить їй у цьому перешкоди. В підтвердження доводів позивачки надав пояснення свідок [PERSON] , який пояснив, що у 2018 році навесні, возив Юлю в с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області 8-12 разів і мимоволі ставав свідком постійних сварок та скандалів позивачки та батьків відповідача. Аналогічні покази надала суду свідок [PERSON] , яка їздила з чоловіком та позивачкою в с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області. Відповідач в свою чергу заперечує такі доводи позивачки, стверджує, що позивачка ще у 2017 році покинула їх з сином, що і стало підставою для розірвання у 2018 році їх шлюбу. З того часу син проживає з ним, а позивачка не цікавиться ним взагалі. В судовому засіданні встановлено, що малолітній син сторін проживає зі своїм батьком - відповідачем [PERSON] в с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області, про що заявляє позивачка та стверджує відповідач. Даний факт також стверджується довідками №№53, 54 виданими 22.01.2019 року виконавчим комітетом Подільської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що дитина проживає з батьком 2,5 роки. Аналогічні покази суду надав допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який також зазначив, що всі культосвітні заходи Арсена відвідує виключно батько. Той факт, що з сином займається виключно батько підтвердила також свідок [PERSON] , яка додатково пояснила, що на першому дзвонику, коли [PERSON] йшов у перший клас школи, матері не було. Вчитель [PERSON] свідок [PERSON] також підтвердила, що виключно батько займається вихованням сина. Свідок [PERSON] пояснила, що йдучи одного разу вулицею села зі своїм сином, який є однокласником та товаришем [PERSON] , стала свідком того, як останній сказав не знаю де моя мама. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які працюють медсестрою ФАПу та ординатором дитячого відділення Заліщицької ЦКРЛ відповідно, пояснили в судовому засіданні, що на прививки у фельдшерський пункт хлопчика приводила бабка, коли [PERSON] був дуже малий і він хворів та перебував у Заліщицькій дитячій лікарні, з ним була мама, пізніше, коли дитина підросла, з нею вже в лікарні перебував батько або бабуся. Відповідно до ст.141 ч.1 Сімейного Кодексу України (далі СК України), мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 18 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про ?ic'yniaii, ui i?e [INFO] ??oaii? nii?o i?i i?noa i?i? [INFO] ? [PERSON] caa?oaoe oaaao ia ?? a?e oa [INFO] , c eei ?c aaoue?a aiia aa?a? i?i?eaaoe. Відповідно до ст.160 ч.1 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судовому засіданні малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , допитаний в присутності педагога [PERSON] , пояснив, що бажає проживати з батьком. Висновком психолога Заліщицького обласного багатопрофільного навчально-реабілітаційного центру [PERSON] рекомендовано проживання та виховання дитини в сім`ї батька [PERSON] , оскільки саме він є найбільш прийнятним дитиною, поруч з батьком хлопчик відчуває себе психологічно захищеним. Вказаний висновок підтримала в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка також пояснила при яких обставинах проводила психологічне обстеження 17.01.2019 року дитини за запитом батька, та заперечила будь який вплив останнього на результати обстеження. У відповідності до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Рішенням органу опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації №01-11/2/1449-29 від 20.08.2018 року вирішено виходячи із інтересів малолітньої дитини визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , біля мами [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.19 ч.5, 6 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Актом №5 від 22.01.2019 року Подільської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області обстежено матеріально-побутові умови проживання [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] і комісія прийшла до висновку, що в житловому будинку, в якому проживає дитина разом із батьком, панує атмосфера любові до дитини та гармонія, для [PERSON] створено всі умови для всебічного розвитку, матеріально і морально дитина зебезпечена завдяки батьку, дідусю та бабусі. У відповідності\~до ст.129\~ч.3\~п.4\~Конституції України\~основними засадами\~судочинства є\~змагальність сторін\~та свобода\~в наданні\~ними суду\~своїх доказів\~і у\~доведеності перед\~судом їх\~переконливості.\~ Відповідно до ст.ст.76-81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою та\~її представником\~не наведено\~перед судом достатніх та переконливих мотивів для того, щоб суд при вирішенні даного спору відійшов від положень ст.161 СК України та ст.3 Конвенції про права дитини, як і не надано доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю спричинив порушення прав дитини, що зумовили б підстави для розлучення сина з батьком. Судом не встановлено виняткових обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини з батьком, а навпаки, в ході судового розгляду здобуто переконливі докази того, що [PERSON] відчуває особисту прихильність до батька, що він сам наглядно продемонстрував своєю поведінкою та словами в судовому засіданні. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі\~ "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації"\~ \~ \~ зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є\~ продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,\~ орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі\~ «Суомінен проти Фінляндії»). Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі\~ "Хаджинастасиу проти Греції"\~ , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,\~ вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі\~ «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Аналогічної \~ позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у\~ справі № 64/366-10 (3-20гс14)\~ \~ \~ та від 18 травня 2016 року у\~ справі № 922/51/15 (3-194гс16)\~ . А, тому, враховуючи вищевикладене, виходячи насамперед з інтересів дитини, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити повністю за їх недоведеністю, оскільки в судовому засіданні не доведено наявність правових підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини з батьком. Крім цього встановлено, що це буде суперечити інтересам дитини, так як хлопчик тісно емоційно пов`язаний з батьком, останній має можливість створити сину належні умови для виховання та розвитку і успішно це реалізує, що в повній мірі знайшло своє повне ствердження в судовому засіданні. При цьому суд бере до уваги, що матір - позивачка по справі не позбавлена права на спілкування з сином і має можливість брати участь у його вихованні. Суд також вважає, що питання визначення місця проживання дитини з батьком - відповідачем по справі вирішувати в рамках даного позову не слід, оскільки такої позовної вимоги заявлено не було і в судовому засіданні знайшов своє повне ствердження факт проживання малолітнього [PERSON] з відповідачем [PERSON] . Вирішуючи, відповідно до положень сь.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed