Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог на стадії підготовчого судового засідання, просив: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 27 червня 2017 року, укладений між відповідачами по справі; визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0915 га., кадастровий номер 5623855100:01:003:0215, що знаходиться в смт Млинів, Рівненської області. по вул. Паркова, 14. Також просив стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду, завдану порушенням його цивільного права на земельну ділянку в розмірі 2 000 гривень та стягнути з відповідачів судові витрати по справі в сумі 10 000 гривень. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що під час шлюбу з відповідачкою [PERSON] набули право спільної сумісної власності, як подружжя, на спірну земельну ділянку, яка була приватизована відповідачкою 14 лютого 2011 року під час дії положень ч.5 ст.61 Сімейного Кодексу України в редакції від 08.02.2011 року, яка у свою чергу, передбачала виникнення права спільної сумісної власності на земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної її передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності. Зазначає, що 27 червня 2017 року [PERSON] без його згоди розпорядилась належною їм на праві спільної сумісної власності земельною ділянкою, подарувавши її своєму батьку [PERSON]. Оскільки укладення вказаного договору дарування відбулось без його згоди, вважає, що мало місце порушення його права, як співвласника, на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим, просив відновити його порушене право в судовому порядку. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов не визнали. У відзиві на позов посилалися на те, що право власності у [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло до запровадження змін у ст.61 СК України, якими земельні ділянки, набуті одним із подружжя в порядку безоплатної передачі їм у власність, визнавались об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, вважають, що датою набуття права власності на земельну ділянку - є дата прийняття рішення Млинівською селищною радою № 2329 від 12 серпня 2010 року про передачу земельної ділянки [PERSON] у власність. З цих підстав стверджують, що спірна земельна ділянка належить [PERSON] на праві приватної ( особистої) власності, у зв'язку з чим, при укладенні спірного договору дарування згоди позивача на її відчуженні законом не вимагалось. В задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі. У відповіді на відзив, позивач, покликаючись на положення ст. 125 Земельного Кодексу України, зазначив, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Датою виникнення такого права вважає 14.02.2011 року, у зв'язку з чим, свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У поданих на відповідь на відзив запереченнях, відповідачі підтримали наведені у своєму відзиві обгрунтування, яким заперечуються позовні вимоги та просили скасувати арешт земельної ділянки, накладений ухвалою суду в порядку забезпечення позову. Інших обгрунтувань не навели. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], а також їх представник [PERSON] також підтримали свої заперечення проти позову, з наведених вище підстав. Третя особа - приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату і час судового розгляду, в судове засідання не з'явилася, будь-яких пояснень по суті спору суду не надала, про причини своєї неявки суд не повідомила. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши подані ними, а також витребувані за їхніми клопотаннями докази по справі, суд встановив наступні факти та правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] у період з 17 липня 2007 року по 31 жовтня 2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується документально та визнається самими сторонами по справі ( а.с.18-21). Під час шлюбу, на підставі рішення Млинівської селищною радою № 2329 від 12 серпня 2010 року, [PERSON] набула, в порядку безоплатної передачі, у власність земельну ділянку, площею 0,0915 га, кадастровий номер 5623855100:01:003:0215, що знаходиться в смт Млинів, Рівненської області по вул. Паркова, 14, право власності на яку у неї виникло 14 лютого 2011 року з моменту державної реєстрації земельної ділянки. ( а.с.110-111,115-121). При цьому, державна реєстрація вказаної земельної ділянки була проведена саме 14 лютого 2011 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ( а.с.121). В подальшому, відповідач [PERSON] 27 червня 2017 року уклала нотаріальний договір дарування земельної ділянки з [PERSON], відповідно до якого подарувала, а [PERSON] прийняв в дар і набув на підставі договору дарування право власності на спірну земельну ділянку. При цьому, як видно з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування від 27.06.2017 року, письмову згоду [PERSON] на вчинення зазначеного правочину, не давав. ( а.с. 112-132). Отже, між сторонами по справі виникли сімейні правовідносини та правовідносини з приводу здійснення права спільної сумісної власності, які регулюються наступними нормами матеріального права. Так, Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказані зміни були чинними до внесення змін до Сімейного Кодексу України на підставі Закону України № 4766-VI від 17.05.2012 року. Статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Згідно абзацу другого пункту третього Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок", до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень, право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки. Отже, зазначеними нормами матеріального права, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а відтак підлягають застосуванню, передбачено, що до початку створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень, право власності на земельну ділянку виникає не з моменту реєстрації такого права, а з моменту державної реєстрації самої земельної ділянки. Як встановлено судом, про що зазначено вище, відповідач [PERSON] на підставі рішення Млинівської селищної ради від 12 серпня 2010 року набула у власність земельну ділянку площею 0,0915 га, кадастровий номер 5623855100:01:003:0215, що знаходиться в смт Млинів, Рівненської області по вул. Паркова, 14. На той час органи реєстрації прав на нерухоме майно створені не були. А тому, моментом виникнення у неї права власності на вказану земельну ділянку є дата її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, а саме, 14.02.2011 року. З цих підстав, суд відхиляє посилання відповідачів, наведені у відзиві про те, що право особистої власності на спірну земельну ділянку у [PERSON] виникло у момент прийняття рішення органу місцевого самоврядування про її безоплатну передачу у власність 12 серпня 2010 року, оскільки вони не грунтуються на нормах закону. Таким чином, датою набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку є 14.02.2011 року. На час набуття [PERSON] Ростиславіною 14.02.2011 року права власності на спірну земельну ділянку діяло правило ч.5 ст.61 СК України в редакції закону №2913-VI ( набрало чинності 08.02.2011 р.), яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин і, у відповідності з яким, набута у власність відповідачем земельна ділянка відноситься до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. А тому, суд вбачає правові підстави для визнання за [PERSON] і [PERSON] права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку та задоволення позовної вимоги в цій частині позову. Правовий режим здійснення права спільної сумісної власності регулюється нормами ст. 369 ЦК України, якими передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Оскільки, як встановлено судом, договір дарування земельної ділянки між [PERSON] і [PERSON], що відносилась до об'єктів спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], було вчинено без письмової згоди останнього і, при цьому, будь-якої іншої домовленості між ними з приводу здійснення права спільної сумісної власності на земельну ділянку не було, то існують правові підстави, передбачені ч. 4 ст. 369 ЦК України для визнання договору дарування земельної ділянки недісним. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено обставини, які є правовою підставою для визнання спірного договору дарування недійсним, у зв'язку з чим, позовна вимога [PERSON] про визнання спірного договору недійсним, також підлягає до задоволення. Вірішуючи спір в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, завданої порушенням його права на земельну ділянку, суд виходить з наступного. Так [PERSON] не доведено наявність такої шкоди, оскільки ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні ним не конкретизовано в чому вона полягає та не підтверджено відповідними доказами факт її спричинення. Крім цього, відповідно до ст.1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як видно, зі змісту позовних вимог, [PERSON] просить солідарно стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в сумі 2000 гривень. За таких обставин, доведенню підлягає вина обох відповідачів в неправомірності укладення договору дарування земельної діялянки та реєстрації права власності на неї за [PERSON]. Суд, проаналізувавши досліджені докази по справі вважає, що такої вини обох відповідачів [PERSON] не доведено виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно абзацу третього ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як зазначено вище, згідно ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Отже, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, право власності на земельну ділянку при укладенні договору дарування, виникає лише після державної реєстрації такого права. А тому, при вирішенні спору в цій частині, підлягає встановленню наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями [PERSON] і [PERSON] по вчиненню правочину - договору дарування земельної ділянки, його нотаріальному посвідченню і переходу та реєстрацією права власності на неї за [PERSON]. Згідно ст. 717 ЦК України договір дарування є одностороннім правочином, за яким в обдарованого не виникає будь-яких обов'язків, в тому числі, обов'язку щодо одержання згоди від іншого співвласника на укладення такого правочину. Крім цього, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а саме, п.п. 4.2. - при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Отже, при нотаріальному посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, обов'язок по отриманню від іншого співласника згоди на вчинення такого правочину, покладається на нотаріуса. Як видно з досліджених в суді копій матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору дарування, [PERSON] не приховувала від нотаріуса факт реєстрації шлюбу з [PERSON], про що надала нотаріусу паспорт з відповідними відмітками у ньому ( а.с.124), а відтак, при укладенні договору дарування не діяла з умислом приховати відомості щодо належності предмету договору дарування їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Таким чином, безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між наміром і діями [PERSON], спрямованими на укладення договору дарування та подальшим його посвідченням нотаріусом, прийняттям [PERSON] земельної ділянки в дар, та наступною реєстрацією права власності на земельну ділянкою за обдарованим, відсутній. У зв'язку з цим, безпосередня вина [PERSON] та [PERSON] у переході права спільної сумісної власності на земельну ділянку від першого відповідача другому та, як наслідок, порушенні права позивача на вказану ділянку, відсутня. А тому, правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача солідарно моральної шкоди, не вбачається, у зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Крім цього, суд вважає, що справедливою формою відновлення для [PERSON] його душевних переживань з приводу порушення його майнового права, є відновлення його права спільної сумісної власності на земельну ділянку в судовому порядку. Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до ст.141 ЦПК України. Як видно з позовної заяви, позивач просив стягнути на його користь судові витрати в розмірі сплаченого судового збору, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень. Приймаючи до уваги, що позов [PERSON] в частині визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання договору дарування земельної ділянки недійним підлягає до задоволення, то сплачений позивачем судовий збір в сумі 925,60 грн та в сумі 320 грн. за подання заяви про забезпечення позову, підлягає стягненню з відповідачів на його користь. Разом тим, витрати позивача на оплату правничої допомоги в сумі 10 000 гривень не підтверджені документально, а тому до стягнення не підлягають, з огляду на таке. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Проте, умови укладеного між [PERSON] і адвокатом договору про надання правничої допомоги не містять обумовленої вартості послуг адвоката ( а.с.23). Крім цього, поданий з договором акт приймання передавання наданих послуг на суму 10000 гривень не містить підпису позивача про їх прийняття, а відтак цей акт є недопустимим доказом щодо обсягу і вартості наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, у зв'язку з чим, підлягає відхиленню.( а.с.24) При цьому суд виходить із визначених законом строків, впродовж яких, сторони зобов'язані надати докази, і відхиляє повторно наданий позивачем разом із відповіддю на відзив інший акт виконаних робіт, оскільки подання повторно одного й того ж доказу ( доказу який вже подано) неможливе. Отже, подання позивачем другого акту, є поданням іншого доказу. Крім цього, суд враховує положення ч.ч.2,3 ст.83 ЦПК України згідно яких позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Отже, подання доказів після вчинення зазначених процесуальних дій, зокрема при подачі відповіді на відзив, не передбачено. З цих підстав, суд також відхиляє поданий вдруге позивачем [PERSON] разом із відповіддю на відзив акт приймання-передавання наданих адвокатом послуг, у зв"язку з чим, зазначені витрати до стягнення не підлягають. Враховуючи наведене у запереченнях відповідачів клопотання про зняття арешту з земельної ділянки, вжиті ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 24.01.2018 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню у відповідності з ч. 7 ст. 158 ЦПК України з набранням рішенням законної сили. Враховуючи вище наведене, на підставі ч.2 ст.331, 369, ч.2 ст.719, ст.ст 717, 1167 ЦК України; 61 СК України в редакції закону №2913-VI, ч.5 ст.ст.125 Земельного Кодексу України,

Outcome: partial