Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У червні 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі- ПАТ «Укрсоцбанк» ) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування пред`явлених вимог представник позивача зазначив, що 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та відповідачем укладено кредитний договір № 032/29-245к на купівлю автотранспортних засобів. За умовами укладеного договору, [PERSON] отримав кредит в сумі 27840 дол. США зі сплатою відсотків за користування за ставкою 12.50 % річних, з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2015 року. В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір застави, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Nissan», 2008 року випуску. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 23 лютого 2017 року становить 24268,65 дол.США., що складається із заборгованості по кредиту у розмірі 15401,95 дол.США.; заборгованості по відсоткам у розмірі 8866,78 дол.США, ґяку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь та витрати зі сплати судового збору в сумі 9561,64 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13 травня 2019 року справу передано до розгляду судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року залучено до участь у справи Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в якості правонаступника позивача ПАТ «Укрсоцбанк». В судовому засіданні представник позивача пред`явлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. В мотивування заперечення зазначає, що кредитні кошти у валюті не отримував, грошові кошти позивачем було перераховано у національній валюті в сумі 130850 грн. Посилаючись що позивач на час видачі кредитних коштів не мав відповідної ліцензії НБУ, тобто права на здійснення операцій з валютними цінностями, просив відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Крім того, заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, з урахуванням здійснення ним останнього щомісячного платежу 11.09.2012 року. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши сторони, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, враховуючи позицію сторін по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 032/29-245к на купівлю автотранспортних засобів. Згідно п.1.1. кредитного договору [PERSON] отримав у користування кредитні кошти в сумі 27840 дол. США зі сплатою процентів за користування за ставкою 12.50 % річних, з порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця. Згідно графіку, з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2015 року (а.с.5-7). В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір застави, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Nissan», 2008 року випуску (пункт 1.3 договору). 10 квітня 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору за умовами якої виклали новий графік повернення кредитних коштів (а.с.8). Згідно заяви [PERSON] про отримання кредиту від 31 березня 2008 року він просив видати йому кредит в сумі 27840 дол.США на придбання автомобіля на строк 84 місяці. (а.с.9). Як видно з меморіального ордеру №ав/1616398 від 24 квітня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» перерахувало кошти в сумі 130850,00 грн. на рахунок ТОВ «Кий Авто» за придбання [PERSON] авто по договору купівлі-продажу (а.с.10). З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 23 лютого 2017 року видно, що [PERSON] погашав кредитну заборгованість та заборгованість за відсотками в період з 05 травня 2008 року по 13 серпня 2012 рік сплачено всього 23769,46 дол.США. з яких 12438,05 дол.США погашення основної заборгованості за кредитом та 11331,41 дол.США - погашення відсотків (а.с.15-16). За розрахунком заборгованості, наданого позивачем станом на 23 лютого 2017 року заборгованість [PERSON] за кредитним договром становить 24268,65 дол.США., з яких: заборгованість по кредиту 15401,95 дол.США.; заборгованості по відсоткам 8866,78 дол.США (а.с.17-19). Спір між сторонами виник з приводу належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань. Положення частини першої статті 1054 ЦК України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Суд не може погодитися із твердженням відповідача, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог відсутність у позивача ПАТ «Укрсоцбанк», на час укладання кредитного договору, генеральної ліценції на видачу кредиту у валюті. Згідно положення ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, яку згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України суд має ураховувати при виборі та застосуванні до спірних правовідносин. За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті та підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Згідно листа Національного банку України Департамента реєстрації та ліцензування банків №41-211/1814-10108 від 03 жовтня 2007 року «Про перелік банків, які мають ліцензію на здійснення банківських операцій, банківську ліцензію або письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями», позивач ПАТ «Укрсоцбанк» входить до зазначеного переліку банків, які володіють банківською ліцензією на здійснення операцій з валютними цінностями. Вказана інформація є загальнодоступною, тому на підставі ч.3 ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що посилання відповідава про відсутність у ПАТ «Укрсоцбанк» ліцензії для здійснення операції валютних цінностей не знайшли свого документального підтвердження. Судовим розглядом встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за кредитним договором № 032/29-245к від 24 квітня 2008 року виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі в сумі 27840,00дол.США, шляхом перерахування коштів за придбаний відповідачем автомобіль, що підтверджується меморіальним ордером від 24 квітня 2008 року (а.с.10) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість позичальник свої зобов`язання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, фактично вніс погашення всього 23769,46 дол.США., з яких 12438,05 дол.США погашення основної заборгованості за кредитом та 11331,41 дол.США - погашення відсотків (а.с.15-16). Умовами укладеного кредитного договру, п.1.1. передбачено, що погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку, до 10 числа кожного місяця, передбаченого п. 1.1.1. Кредитного договору, яким встановлена сума сплати кредитних коштів та відсотків за його користування (а.с.5,8). Із наданого позивачем розрахунку та довідки погашення кредитної заборгованості видно, що відповідач перестав належно виконувати свої обов`язки ще 13 серпня 2012 року у частині внесення передбаченого п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст. 1 Кредитного договору платежу. Зі змісту Кредитного договору вбачається, що перебіг позовної давності щодо повернення кредитних коштів розпочинається з моменту невиконання (неналежного виконання) відповідачем своїх обов`язків за Кредитним договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, що передбачено статтею 611 ЦК України. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання», що визначено у статтях 530, 631 ЦК України. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно ст. 256 ЦК України, «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Відповідно до ст.257 ЦК України, «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Частина 1 ст.261 ЦК України зазначає, що «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Частина 3 ст.267 ЦК України встановлює, що «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення». Відповідно до ст.266 ЦК України, «Зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене права та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що «Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав». Верховний суд України також зауважив, що «Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем також не доведено факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень» (Правова позиція Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у Постанові № 6-2469цс16). Як видно з матеріалів справи, останній платіж з погашення кредитної заборгованості [PERSON] здійснив 13 серпня 2012 року. Проте, згідно штампу вхідної кореспонденції суду із позовом ПАТ «Уксоцбанк»,звернувся до суду лише 08 червня 2017 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно положення ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду спарви судом (а.с. 52). Таким чином, позовні вимоги ПАТ «Уксоцбанк», правонаступникм якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк не підлягає, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed