Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права на введення в експлуатацію житлового будинку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 жовтня 1988 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ІІ-ЖД № 497952, яке було видано другим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 520. Позивач стверджує, що разом з відповідачкою вони мешкали до січня 2007 року однією родиною, вели спільне господарство та виховували дітей. У 2007 році [PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу. 10 липня 2007 року шлюб, зареєстрований між сторонами було розірвано. З того часу розпочались процеси про розділу майна подружжя. Позивач, [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачки - [PERSON] про поділ сумісного майна, та після зміни і доповнення позовних вимог просив визнати за кожним з подружжя право власності по 1/2 частки домоволодіння розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Героїв Комсомольців 18Є, обґрунтовуючи вимоги тим, що право власності на вказане нерухоме майно виникло у відповідачки під час шлюбу та воно являється спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка по справі - [PERSON] звернулась із зустрічним позовом та після неодноразових змін і доповнень позовних вимог, в остаточному варіанті позову, вважала вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки вказане майно належить їй особисто та її батькам. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі 1527/2-92/11 позовні вимоги було задоволено частково. Однак, не погодившись з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси, відповідачка по справі подала апеляційну скаргу на рішення першої інстанції. 16.03.2015 року апеляційний суд Одеської області прийняв доводи апеляційної скарги та ухвалив нове рішення по справі (провадження номер 22-ц/785/274/15), яким позивачу було відмовлено у визнанні за ним права власності на ? частку спірного домоволодіння. При цьому, у рішенні Апеляційного суду Одеської області від 16.03.2015р. було встановлено, що у період шлюбу, на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння №2-1129 від 15.06.1998 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі Розпорядження №295 Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міської ради від 10.06.1998 року, [PERSON] набула право власності на новозбудоване спірне домоволодіння. Разом з тим, у відповідності до технічного паспорта на домоволодіння від 20.03.2008 року, у зазначеному домоволодінні були здійснені самочинні прибудови: літ.а-2, гаражу літ.М та літ.Ж - збільшених на 25,2 кв.м., житлової прибудови літ.А-1 - 2-й поверх, та вбиральні літ.Н, що в установленому законом порядку в експлуатацію не вводились. Суд першої інстанції вважав, що спільною сумісною власністю подружжя є спірне домоволодіння - без урахування не введених в експлуатацію самочинних прибудов, оскільки вони не вводились в експлуатацію та задовольнив позовні вимоги визнавши за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частки домоволодіння розташованого за адресою: вул. [PERSON] 18Є, без урахування самочинно збудованих приміщень: прибудови літ.а-2, гаражу літ. M та літ. Ж - збільшених на 25,2 кв.м., житлової прибудови літ.А-1 - 2-й поверх, та вбиральні літ. Н, залишивши у особистій власності [PERSON] 1/2 частки домоволодіння - без урахування самочинно збудованих приміщень: прибудови літ.а-2, гаражу літ. M та літ. Ж - збільшених на 25,2 кв.м., житлової прибудови літ.А-1 - 2-й поверх, і вбиральні літ. Н....» З висновку судового експерта № 47/15 будівельно-технічного дослідження від 28.01.2015 року вбачається, що в результаті проведеної самовільної реконструкції, фактична загальна і житлова площа житлового будинку збільшилась та не відповідає правовстановлюючим документам. В конструкцію житлового будинку внесені зміни: надбудований 2-й поверх, збільшена висота першого поверху, змінені площа і функціональне призначення приміщень. В результаті проведеної самовільної реконструкції спірного домоволодіння, не є тотожнім домоволодінням, технічні характеристики якого були відображені в технічному паспорті, складеному 30.11.1997 року та свідоцтві на право власності від 15.06.1998 року № 2-1129 » В звязку з чим, апеляційний суд вважав, що оскільки спірне домоволодіння було реконструйоване, то не можна вважати, що [PERSON] в період знаходження у шлюбі набув право власності спірне домоволодіння, а тому воно не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Після ознайомлення з рішенням Апеляційного суду Одеської області, позивач звернувся до інспекції ДАБК в Одеській області з приводу введення будинку в експлуатацію та отримав розяснення, що право на отримання сертифікату відповідності на домоволодіння має тільки власник. Позивач стверджує, що домоволодіння готове до експлуатації, [PERSON] разом зі своєю родиною мешкають там упродовж всього часу як ідуть судові засідання. Однак відповідачка не бажає його оформлювати документально у встановленому законом порядку, так як, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Така відмова відповідачки перешкоджає позивачу здійснювати право власності у спільному майні та порушує право позивача на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, оскільки будинок не прийнятий до експлуатації і відповідно не зареєстрований як об'єкт власності у відповідних органах. На підставі викладеного, позивач просить визнати за ним [PERSON] право на введення в експлуатацію збудованого та реконструйованого в період шлюбу з [PERSON] домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: м. Одеса вул. Героїв Комсомольців, буд. № 18Є та отримання правовстановлюючих документів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що житловий будинок господарськими спорудами, розташованого за адресою: м. Одеса вул. Героїв Комсомольців, буд. № 18Є був збудований подружжям в період шлюбу. Відповідачка користується будинком, а він не має можливості захистити свої права, оскільки відповідачка навмисно не звертається із заявами в ДАБК щодо оформлення права власності на будинок після реконструкції. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. Він вважає, що позивач не має право на введення в експлуатацію будинку, оскільки таким правом наділена лише користувач земельної ділянки, до яких позивач не відноситься. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.10.1988 року по 10.07.2007 року. У період шлюбу, а саме 03.06.1998 року [PERSON] стала співвласником 1/4 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Четверта, 48-а, з надвірними спорудами, - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради. Іншими співвласниками є [PERSON], [PERSON] Ієвна та [PERSON]. Вказане нерухоме майно отримано у власність шляхом приватизації згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" (т.1 а.с.14). На підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння № 2-1129 від 15.06.1998 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі Розпорядження № 295 Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міської ради від 10.06.1998 року, [PERSON] набула право власності на новозбудоване домоволодіння № 18/Є по вулиці Героїв Комсомольців у місті Одесі. Відповідно до технічного паспорта на домоволодіння від 20.03.2008 року, у зазначеному домоволодінні були здійснені самочинні прибудови: літ.а-2, гаражу літ.М та літ. Ж збільшених на 25,2 кв.м., житлової прибудови літ. А-1 2-й поверх, та вбиральні літ. Н, що в установленому законом порядку в експлуатацію не вводились. (а.с.299-301) Зазначене майно отримано у власність сторонами за час дії Кодексу про шлюб та сім'ю, що й підлягає застосуванню щодо поділу майна подружжя у цій частині. У відповідності до вимог ст. 22 КпШСУ встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є йогo спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" № 16 від 12.06.98 року, роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно ст. 28 КпШСУ визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, то частки визнаються рівними. У відповідності до ст. 28 КпШСУ, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з врахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі цьому з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. З матеріалів справи вбачається, що в результаті проведеної самовільної реконструкції домоволодіння розташованого за адресою: м. Одесі вулиця Героїв Комсомольців 18/Є, не є тотожнім домоволодінням, технічні характеристики якого були відображені в технічному паспорті, складеному 30.11.1997 року та свідоцтві на право власності від 15.06.1998 року № 2-1129. У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта здійснених без додержання місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації. Дозволу на виконання будівельних робіт, наданими органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Домоволодіння 18/Є по вулиці Героїв Комсомольців у місті Одесі було реконструйоване в період знаходження у шлюбі. Вищевказані обставини встановлені рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 16.03.2015р., а таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. (а.с. 16-24) Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. ч. 1 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. З розпорядження Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 10.06.1998р. № 295 вбачається, що рішенням профкому радгоспу ім. Кірова (протокол віл 03.09.1990р.) [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництво жилого будинку по вул. Героїв Комсомольців 18е. (а.с. 26) Так, у прикінцевих положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року N 3038-VI\~ Розділу V п. 9 встановлено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви\~\~ власниками\~ (користувачами)\~ земельних\~ ділянок,\~ на\~ яких розміщені\~ обєкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію будовані до 12 березня 2011 року: громадські будинки I і II категорій складності. Позивач [PERSON]. не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, а тому відсутні підстави для визнання за ним права на введення спірного житлового будинку в експлуатацію. Суд також звертає увагу також на те, що Постановою Верховного Суду України від 16.12.2015р. № 6-2710цс 15, встановлено, що згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (ст.ст. 6, 30 ЗК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368,\~\~ч. 2 ст. 372 ЦК України. Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати\~\~цивільні права та обовязки. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. При цьому, ВСУ приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями обєктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ з посиланням на той факт, що спірна земельна ділянка передана органом місцевого самоврядування в приватну власність .... в порядку приватизації, спірний будинок не введений в експлуатацію... суди ...не взяли до уваги, що земельна ділянка передана у власність .... саме для будівництва спірного житлового будинку, той споруджений в період шлюбу...., не врахували ступінь готовності житлового будинку, який складає 100 %, та висновок експертизи щодо наявної можливості його поділу в натурі... Крім того, постановою Верховного Суду України від 07.09.2016р. № 6-47цс 16 встановлено, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного обєкта незавершеного будівництва. Суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився касаційний суд, не зясував суті позовних вимог з урахуванням зазначених обставин, зокрема, що, заявляючи позовні вимоги, позивачка фактично вважала порушеним її право на частину спільно набутого майна подружжя (обєкта незавершеного будівництва збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації жилого будинку, державна реєстрація права власності на який не здійснена), яке належить йому на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами, та що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивачки на частину спільного сумісного майна подружжя. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 16 грудня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2015 року щодо застосування вимог статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України, воно помилково було скасоване рішенням апеляційного суду, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції. В звязку з чим, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2014 року, яким було визнано за позивачем 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію обєкта незавершеного будівництва двоповерхового жилого будинку. Таким чином, суд вважає, що не вичерпав всі способу захисту своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed