Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

02 грудня 2019 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом. В прохальній частині позову за первісним позовом позивач просить суд усунути [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] ) перешкоди у користуванні житлом та вселити [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зобовязати [PERSON] (р.н.ок.п.п. [NUMBER] ) не чинити перешкоди [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] ) у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] та надати дублікат ключів від замка на вхідних дверях. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за первісним позовом посилається на те, що 08 лютого 2013 року між нею [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, по день подання цивільного позову вона з відповідачем продовжує перебувати у шлюбі. З 31.05.2013 року вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та фактично там проживала зі своїм чоловіком як член його сім`ї. 27 квітня 2019 року о 20 год. за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] перебуваючи з явними ознаками алкогольного сп`яніння вчинив відносно неї психологічне насильство, що полягало у діях психологічного характеру, а саме висловлювався в її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року по справі №206/2782/19 визнано винним [PERSON] у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Під час розгляду даної справи, [PERSON] свою провину визнав у повному обсязі. З того часу вона неодноразово намагалася потрапити у квартиру за адресою її реєстрації, проте не змогла цього зробити у зв`язку з тим, що відповідач повісив замок на вхідні двері до квартири та не надав їй дублікат ключів. Будь-які спроби поговорити з відповідачем та вирішити даний конфлікт виявилися безнадійними. 28.11.2019 року вона в черговий раз спробувала зайти до квартири за адресою її проживання, реєстрації, однак через наявність замка на дверях вона не змогла потрапити у середину. Дані обставини також підтверджуються відеозаписом та письмовими поясненнями свідка. Своїми незаконними діями відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, в якому вона зареєстрована, позбавляє її житла та як наслідок порушує її конституційні права на житло. У зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав (а.с. 2-5). В прохальній частині зустрічного позову позивач просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , (м. Дніпро, зареєстрована [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що 08 лютого 2013 року він в Самарському районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстрував шлюб з [PERSON] . Дітей від шлюбу у них немає. 31 травня 2013 року відповідачка була зареєстрована в його квартирі [ADDRESS] . 27 квітня 2019 року відповідачка забрала свої особисті речі і виїхала на постійне місце проживання по [ADDRESS] разом з іншим чоловіком. В цей же час відповідачка розповсюдила оголошення про бажання зняти квартиру для сім`ї із 3-х чоловік, в оголошенні вказаний її номер телефону. В зв`язку з неможливістю продовжувати подружні стосунки з відповідачкою він в листопаді 2019 року звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року шлюб між ними розірвано. Вважає, що на теперішній час відповідачка є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає йому належним чином користуватися і володіти вказаним жилим приміщенням, чим порушує його права, як власника, а тому є всі підстави для усунення перешкод та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Він, як власник квартири, не вважає за можливе надавати житло сторонній для нього людині. Крім того, на теперішній час, після розірвання шлюбу, він проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою. (а.с. 21-23). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 16). 17.02.2020 представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] було подано заяву про виклик у судове засідання та допит в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] , які мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 45). Дана заява була задоволена в судовому засіданні. 02.03.2020 представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] було подано відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення (а.с. 48-50). Відзив був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. 11.03.2020 представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] подано заяву, в якій вона просила долучити до матеріалів цивільної справи в якості доказу копії рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року по справі №206/6123/19 (а.с. 51). Під час судового засіданні було вирішена дана заява та задоволена. 11.03.2020 [PERSON] було подано клопотання про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 53). Подане клопотання було розглянуто в судовому засіданні та задоволено. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2020 року по даній справі було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 54). 20.05.2020 позивачем за первісним позовом [PERSON] було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказі, дане клопотання було задоволено (а.с. 69). Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити, також пояснила, що 27.04.2019 року вона прийшла додому після роботи, у неї з [PERSON] сталася сварка, дитину вона відправила до сусідів на перший поверх, чоловік її вдарив та почав душити, в результаті її крику прибіг сусід та викликав поліцію, з тих пір вона не може потрапити до вказаної квартири. Після того, як її чоловік вигнав, вона цілий місяць жила у сусідів, доступу до квартири не мала, її речі викидалися на сходинах у під`їзді. Після цієї події чоловік не проживає у вказаній квартирі. Також просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву [PERSON] підтримав та просив її задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив зустрічний позов задовольнити, також пояснив, що він визнає факт домашнього насильства, речі дружини він не викидав. Фактично зараз він проживає за адресою його майбутньої дружини. В оспорюваній квартирі проживає його друг вже три місяці, оскільки в його квартирі йде ремонт. Позивачці не перешкоджає у користуванні житлом. В задоволенні первісного позову просив відмовити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву [PERSON] підтримала та просила її задовольнити, в задоволенні первісного позову просила відмовитися. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач та відповідач це його сусіди він знає їх більше шести років. Вони проживали в 47 квартирі спільно, як подружжя, перестали проживати разом з 2019 року. [PERSON] полюбляв випити. Взимку, здається у січні 2019 року він вийшов у під`їзд покурити та почув жіночий крик, зразу зрозумів, що це крик [PERSON] . Побігши до її квартири він побачив, як [PERSON] душить [PERSON] , коли він його побачив то він її відпустив. Також пояснив, що бачив, як [PERSON] викинув особисті речі [PERSON] на сходовий майданчик. Після цього інциденту [PERSON] проживала у нього в квартирі близько місяця, бо їй нікуди було йти, він перестав проживати у цьому будинку з серпня 2019 року, в даній квартирі зараз живе його матір. [PERSON] в своїй квартирі зараз не проживає, в ній проживає [PERSON] зі своєю дружиною та дитиною. [PERSON] після того інциденту ще намагалася потрапити до квартири забрати свої речі, але він особисто це не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] не проживає протягом року у вказаній квартирі в якій вона проживала. Після конфлікту з чоловіком вона не проживала, проживала у неї близько місяця у травні 2019 року поки не знайшла житло. [PERSON] намагалася декілька разів потрапити до своєї квартири де вони жили з [PERSON] , але [PERSON] не пускав до даного житла. Конфлікт між подружжям був у кінці квітня, на Пасху. Адреса де зараз мешкає [PERSON] їй не відома, коли вона прийшла до неї жити у неї були тільки речі, які змогла принести у руках, протягом місяця вона забирала якісь зимові речі зі своєї квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що між [PERSON] та [PERSON] стався конфлікт, після чого вона не може попасти в квартиру. [PERSON] звернулася до нього місяці 3-4 тому назад з проханням, щоб він зафіксував, що вона не може потрапити до квартири. Коли прийшли до квартири то там був навісний замок, вони це зафіксували, в квартиру потрапити не вдалося. Про причини конфлікту він дізнався від [PERSON] та [PERSON] . З [PERSON] вони ходили до квартири 2 рази, другий раз здається навісного замка вже не було, але там проживали зовсім інші люди. Другий раз до квартири приходили місяці два тому, коли прийшли вони знали, що в квартирі проживали квартиранти, вони викликали поліцію та з поліцією та знімаючи це на відеозапис хотіли потрапити до квартири для того щоб забрати речі, але [PERSON] , яка відчинила двері квартири, не дозволила [PERSON] забрати її власні речі. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він з [PERSON] та [PERSON] познайомилися три роки назад, він проживав у 64 квартирі, потім пішли чутки, що [PERSON] з сусідом [PERSON] з 1 поверху знаходяться у стосунках. [PERSON] йому сама це повідомила, він не знає, що сталося,але одного разу [PERSON] заїхала до [PERSON] , прожила у нього декілька тижнів а потім з`їхала. Зараз він проживає в оспорюваній квартирі, йому [PERSON] запропонував пожити поки в його квартирі триває ремонт. За час його проживання в даній квартирі [PERSON] приходила один раз до квартири з поліцією, але його в цей момент не було дома, а була його дружина. В оспорюваній квартирі він проживає місяців 5-6 на підставі усної домовленості з [PERSON] .. Коли [PERSON] приходила до даної квартири, то він заборонив своїй дружині її впускати до житла, оскільки дана вказівка була власника житла, тобто [PERSON] . Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії № НАЕ 172477 від 03.12.2014 року, виданого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., вбачається, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , є його син, [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] та в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - ванна; 3 - туалет; 4 - кухня; 5 - житлова; 6 - житлова; І - лоджія. Загальна площа квартири - 48,8 кв.м., житлова площа - 28,2 кв.м. (а.с. 26). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2014 року за №30362511 вбачається, що [PERSON] належить 1/1 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 27). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року позов [PERSON] - задоволено. Шлюб між [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) зареєстрований 08 лютого 2013 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №20 - розірвати. Стягнути з [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] 9 [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) сплачений судовий збір у розмірі 768,40гривень. Відповідачці, яка змінила прізвище під час державної реєстрації шлюбу, залишити прізвище « [PERSON] » (а.с. 52). З паспорту серії [NUMBER] виданого Бабушкінським РВ у м. Дніпропетровську РУ ДМС України у Дніпропетровській області, вбачається, що [PERSON] зареєстрована з 31 травня 2013 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно акту від 29.04.2019 року виданого КП «Житлове господарство Самарського району ДМР та підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що [PERSON] 28 квітня 2019 року забрала свої власні речі і пішла в інше постійне місце проживання зі своїм співмешканцем (а.с. 28). Також судом вивчені докази, як відеозапис де позивач за первісним позовом намагається потрапити до квартирі [ADDRESS] (а.с. 91а) та оголошення з текстом «Сниму квартиру для себя на длительный срок. Без посредников! Семья из 3х человек. [NUMBER] / [NUMBER]» (а.с. 25). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом статей 64 ЖК України Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Суд зазначає, що право на проживання передбачає право користування і збереження за особою певної житлової площі в будинку (квартирі) приватного або громадського житлового фонду. Таке право не є формальним, а є гарантією забезпечення особи житлом. При цьому наявність або відсутність реєстрації жодним чином не впливає на це право. Так у пункті 9 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» застережено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як встановлено судом, позивач за первісним позовом [PERSON] була зареєстрована з 31 травня 2013 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6), тобто до набуття права власності [PERSON] . Отже позивач за первісним позовом [PERSON] вселилася до вказаного вище житла на законних підставах, проживала у ньому з 2013 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08 лютого 2013 року до 16 січня 2020 року. Твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] , що позивачем за первісним позовом [PERSON] було розміщено оголошення біля будинку з текстом «Сниму квартиру для себя на длительный срок. Без посредников! Семья из 3х человек. [NUMBER] / [NUMBER]» (а.с. 25), судом не береться до уваги та не може бути прийнято як доказ, оскільки дане оголошення могло бути розміщено не тільки самою [PERSON] а іншими членами ї сім`ї або знайомими. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 71 ЖК України, та роз`яснень, даних у п. 10 постанови N 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. Також вказаною нормою закону передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] покинула своє зареєстроване місце проживання не за власної згоди, а була вимушена покинути його оскільки була вигнана [PERSON] . Дані обставини найшли своє підтвердження в показах свідків [PERSON] та [PERSON] . Також було встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] неодноразово намагалася потрапити до свого житла за зареєстрованим місцем проживання, однак не змогла, у зв`язку із тим, що [PERSON] повісив на вхідні двері в квартиру [ADDRESS] навісний замок, заборонив особам які зараз мешкають в даному житлі впускати [PERSON] , тим самим їй чинить перешкоди у користуванні квартирою. Дані обставини найшли своє логічне підтвердження в показах свідків [PERSON] та [PERSON] , судом також оглянутий відеозапис з якого вбачається, що на вхідній двері квартирі [ADDRESS] висить навісний замок від якого у неї немає ключів, особи які зараз проживають у цій квартирі не дають доступу до неї. Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом доведено факти позбавлення її використовувати житлом, а отже суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом є обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, також відповідачем за первісним позовом неспростовні доводи [PERSON] щодо наявності створених відповідачем перешкод для доступу до належного їй житла, що також є достатніми підставами для задоволення позову. Щодо посилань позивача за зустрічним позовом у зустрічній позовній заяві та запереченнях на позов про неможливість спільного проживання сторін у спірній квартирі у зв`язку з постійними конфліктами та розірваним шлюбом, то суд вважає, що особисті відносини сторін не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності позивача. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 19 березня 2018 року справа № 331/749/17-ц, провадження № 61-2692св18. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження позивача за зустрічним позовом не знайшли жодного логічного підтвердження та не можуть бути судом взяті до уваги. Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не обґрунтований та не підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40грн.

Outcome: approved