Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

04 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], до неї ж, як законного представника неповнолітніх [PERSON], [PERSON], третя особа - Орган опіки і піклування Павлоградської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2002 року, посвідченого завідуючою Першої павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А., зареєстрованому в реєстрі за номером 1-2928, належить на праваі власності квартира [ADDRESS]. У 2014році за згодою позивача у будинку були зареєстровані та стали проживати колишня дружина його сина - [PERSON] із неповнолітніми дітьми - [PERSON], 2008 р.н., та [PERSON], 2017 р.н. Рішенням Павлоградського міськрайоннього суду Дніпропетровської області від 28.01.2016року шлюб між сином позивача та відповідачем, який був зареєстрований 27.04.2012року, розірвано. Після розірвання шлюбу, 09.04.2016року відповідачка забрала з квартири речі та разом з дітьми виїхала на інше місце проживання. З цього часу вона не цікавиться даним приміщенням, не несе витрат на утримання квартири. Добровільно відповідач не знімається із зареєстрованого місця проживання, тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав, як власника квартири. У зв"язку з реєстрацією відповідачів позивач не може скористатися субсидією, що ставить його в скрутне матеріальне становище. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Суду пояснили, що відповідач забезпечена житлом, оскільки їй на праві спільної часткової власності разом з її матір"ю належить 1/2 частка квартири [ADDRESS]. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засідані позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві, в якому зазначили, що відповідач розірвала шлюб з [PERSON] з причин пияцтва чоловіка, його аморальної поведінки, а також з інших особистих причин, тому причини непроживання її та неповнолітніх дітей у вказаній вквартирі є поважними. Крім того, одразу після виїзду її з дітьми квартира була здана позивачем в оренду стороннім особам. Від третьої особи - Органу опіки і піклування Павлоградської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника, при прийнятті рішення третя особа просить врахувати інтереси малолітніх [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач з чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] проживали у вищевказаній квартирі, однак у квітні 2016року відповідач забрала речі з квартири та разом з дітьми виїхала з квартири. Вислухавши сторони та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивачу на підставі підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2002 року, посвідченого завідуючою Першої павлоградської державної нотаріальної контори Шкицькою Ю.А., зареєстрованому в реєстрі за номером 1-2928, належить на праваі власності квартира [ADDRESS] (а.с.7). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 05.06.2014року (а.с.25-26,135). Рішенням Павлоградського міськрайоннього суду Дніпропетровської області від 28.01.2016року шлюб між [PERSON]. та [PERSON] розірвано. Згідно до акту № 1, складеного 07.04.2017року головою правління ОСББ "Комарова, 13 Мільшиною О.Г. [PERSON], [INFO], з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно не проживають в квартирі [ADDRESS] з 11 квітня 2016року( а.с.14). Доказів на підтвердження негативної поведінки [PERSON] у період сумісного подружнього життя з відповідачкою суду не надано, згідно із характеристикою з місця проживанняя [PERSON] характеризується позитивно( а.с.122). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, виникнення права відповідача на користування житловим приміщенням та обсяг цих прав залежить від наявних саме у власника майна прав. Судов встановлено, що відповідач з дітьми з квітня 2016 року не проживає у спірній квартирі, має на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS]( а.с.70). Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 29 цього кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На виконання цієї норми закону малолітні діти відповідача проживають разом з нею. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідач укладала з позивачем, як власником житлового приміщення, яких- небудь договорів щодо житлового приміщення, чи узгоджувала з ним можливість свого проживання в якості тимчасового мешканця. Проте, сама наявність реєстрації відповідача та її дітей у належному позивачу житловому приміщенні є порушенням права користування, а тому й порушенням права власності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування спірним житловим приміщенням порушено й потребує захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати на сплату судового збору.

Outcome: approved