Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що в порядку спадкування [PERSON] є власником 260/600 часток житлового будинку [ADDRESS], а [PERSON] власницею 52/600 часток. Зазначені частки вони успадкували після смерті своїх матерів, а ті у свою чергу після смерті свого батька - [PERSON] Крім того, 48/100 частко будинку належить [PERSON], яка успадкувала їх після смерті своєї матері - [PERSON] Посилаючись на те, що у їх частці проживає відповідач, який не має жодного права на спірний будинок, просили суд усунути перешкоди у здійсненні ними права власності їх частками будинку шляхом виселення відповідача із спірного будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник позивачів просив задовольнити позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився до спірного будинку, а саме частини, яка належала його батькові [PERSON], як член сім"ї власника. Договору найму житлового приміщення не укладалось. Після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON] власники житлового будинку змінилися і на час розгляду справи власниками є позивачі та [PERSON] На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.04.2011, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І. В., [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 260/260 часток житлового будинку [ADDRESS] (а. с. 7, 8). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2011, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І. В., [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 52/600 частки зазначеного будинку (а. с. 9, 10). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.2011, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І. В., [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 48/100 часток зазначеного будинку (а. с. 31, 32). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2013 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності відмовлено (а. с. 55). Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.05.2013 зазначене рішення залишено без змін (а. с. 63-64). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.06.2013 у цій справі позов було задоволено. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.09.2013 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 20 листопада 2013 року скасовано зазначені рішення та справу передано до суду першої інстанції. В ухвалі касаційний суд вказав на те, що посилаючись на ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР суди не з"ясували всіх обставин та залишили поза увагою, що відповідач вселився у спірний будинок за згодою батьків, які на той час були власниками будинку. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Незважаючи на наявність зареєстрованого права власності на зазначений житловий будинок у [PERSON] та [PERSON], а також на норми ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач перешкоджає їм у користуванні зазначеним будинком, оскільки, як зазначають позивачі, відповідач, який не має жодного права на спірний будинок самовільно без їх згоди проживає у ньому. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В разі коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. Як вбачається з копії паспорта відповідача [PERSON], зареєстрованим місцем його проживання є адреса: [ADDRESS], така ж інформація зазначена в довідці Сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Миколаївській області від 20.02.2013 (а. с. 81-82; 21). Відповідно до реєстру прав власності на нерухоме майно власниками спірного будинку є: [PERSON] з часткою 48/100; [PERSON] з часткою 260/600 та [PERSON] з часткою 52/600 (а. с. 53-54). Відповідно до інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.03.2013 відповідач не є власником спірного будинку, як в цілому, так і його частини (а. с. 53, 54). Враховуючи те, що відповідач правомірно вселився до спірного житлового будинку, як член сім"ї власника, договору найму не укладав, його право користування спірним будинком є похідним від права власності його батьків. А оскільки внаслідок смерті батьків і спадкування право власності перейшло до інших осіб, тобто право власності [PERSON] та [PERSON] припинилося, то припинилося і право користування відповідача. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Позивач в судовому засіданні зазначила, що має намір проводити ремонт своєї частини будівлі з метою її подальшого продажу, а проживання у ній відповідача створює перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, просила усунути перешкоди шляхом виселення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 229,4 грн., що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені. На підставі викладеного та

Outcome: approved