Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Черкаського державного технологічного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вимог вказав, що його звільнено незаконно, оскільки рішення про ліквідацію відділу міжнародних зв"язків, на посаді начальника якого він перебував, Вченою радою університету не приймалось, а відділ міжнародних зв"язків належить до основних структурних підрозділів Черкаського державного технологічного університету згідно з Статутом університету. Крім того, під час попередження про звільнення йому не були запропоновані всі наявні вакантні посади, а в період з 14.03.2017 (повідомлення про звільнення) по 23.05.2017 (дата звільнення) йому лише один раз було запропоновано працевлаштування на двох вакантних посадах, а не запропоновано всі наявні вакантні посади. З урахуванням уточненої заяви позивач просить визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на роботі на посаді начальника відділу міжнародних звязків ЧДТУ з 24.05.2017; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити. Представник позивача суду пояснила, що [PERSON] незаконно звільнено, оскільки Вченою радою не приймалося рішення про ліквідацію посади начальника відділу міжнародних зв"язків, а також не було запропоновано всі вакантні посади, які були в наявності у відповідача. Так, в період з 14.03.2017 (повідомлення про звільнення) по 23.05.2017 (дата звільнення) певний час були вакантні такі посади: начальник планово-фінансового відділу, завідувач канцелярією, помічник ректора, але позивачу вони не пропонувалися. Просить поновити його на раніше займаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, надав до суду відзив на позов, в якому вказав, що звільнення позивача відбулося згідно із законом, він був поперджений про наступне вивільнення і йому були запропоновані вакантані посади, які існували на той час та відповідали його рівню кваліфікації. Щодо посади начальника планово-фінансового віддлілу, пояснив, що вказаний відділ підлягав також скороченню на підставі рішення Вченої ради ЧДТУ від 13.04.2017 та наказу по університету від 19.04.2017, а тому вказана посада і не пропонувалася позивачеві. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.07.2015 по 23.05.2017 працював на посаді начальника відділу міжнародних звязків, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці на ім'я позивача серії БТ-І № 9906123 та довідкою, виданою Черкаським державним технологічногоим університетом № 51/156. Вченою радою ЧДТУ 23.02.2017 прийнято рішення (п.2 протоколу № 9 Рішення Вченої ради від 23.02.2017) про проведення оптимізації структурних підрозділів університету шляхом виведення ряду посад працівників (скорочення штату працівників), серед яких і займана [PERSON] посада начальника відділу міжнародних звязків. Дане рішення того ж дня було затверджене головою Вченої ради [PERSON] Ректором ЧДТУ 25.02.2017 видано наказ № 71\\01 про введення в дію Рішення Вченої ради від 23.02.2017 (протокол №9), в тому числі і в частині проведення оптимізації структурних підрозділів університету шляхом виведення ряду посад працівників (скорочення штату працівників), серед яких і займана [PERSON] посада начальника відділу міжнародних звязків (п.п. 1.2. п. 1 наказу №71\\01 від 25.02.2017). Заступником міністра освіти і науки 28.02.2017 затверджено штатний розпис ЧДТУ на 2017 рік, в якому займана [PERSON] посада «начальник відділу міжнародних звязків» відсутня. Ректором ЧДТУ 06.03.2017 видано наказ №81\\01, яким був введений в дію затверджений 28.02.2017 Міністерством освіти і науки України штатний розпис ЧДТУ на 2017 рік, в якому посада начальника відділу міжнародних звязків відсутня. Після чого, 14.03.2017 ректором ЧДТУ, на виконання ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, виданий наказ № 101-к про попередження за два місяці під особистий підпис ряду працівників, в тому числі і [PERSON], про їх скорочення 15.05.2017 у звязку зі змінами в штатному розписі університету. Відповідач 14.03.2017 надіслав [PERSON] лист про скорочення № 349\\-01-17 від 14.03.2017, витяг з наказу № 101-к від 14.03.2017 та персональне попередження про скорочення № 25 від 14.03.2017. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 1800603447204, [PERSON], 23.03.2017 особисто отримав вказане поштове відправлення, про що останній поставив особистий підпис у відповідній графі поштового повідомлення. На виконання вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП, ЧДТУ направив 19.04.2017 [PERSON] лист-пропозицію з переліком вакантних посад університету, які б він міг зайняти відповідно до його рівня та кваліфікації. Про отримання даного листа [PERSON] поставив свій підпис. У присутності [PERSON], 24.04.2017 відбулося засідання первинної профспілкової організації ЧДТУ, на якому було розглянуте та задоволене внесене ректором ЧДТУ подання, а також ухвалено рішення про надання згоди на звільнення начальника відділу міжнародних звязківТележинського Д.В. за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ. Ректором ЧДТУ [PERSON] 03.05.2017 видано наказ №147-к про внесення змін до наказу № 101-к від 14.03.2017, згідно з яким датою початку перебігу двомісячного строку персонального попередження [PERSON] вважається 23.03.2017, тобто дата отримання [PERSON] вказаних документів. Своїм наказом від 22.05.2017 № 169-к ректор ЧДТУ звільнив [PERSON], начальника відділу міжнародних звязків, з роботи у звязку зі скороченням штату відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП. Цим же наказом, на виконання вимог ст. ст. 44, 116 КЗпП України, бухгалтерію ЧДТУ було зобовязано виплатити [PERSON], вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за час невикористаної відпустки. З наказом №169-к [PERSON] був належним чином ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на сторінці наказу. Як підтвердив у судовому засіданні позивач [PERSON] трудова книжка була йому видана в день звільнення, що також відповідає вимогам норм трудового законодавства. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачеві були запропоновані вакантні посади, які існували в університеті, але посади, які в подальшому підлягали скороченню, йому не пропонувалися.. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В частині 1 ст.80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Беручи до уваги викладене вище, доводи позивача та його представника про те, що ліквідація відділу міжнародних звязків була проведена незаконно, суд оцінює критично, оскільки судом достеменно встановлено, що підставою для видання наказу про звільнення позивача стало рішення Вченої ради ЧДТУ від 23.02.2017 про проведення оптимізації структурних підрозділів університету та виведення ряду посад працівників (скорочення штату працівників), серед яких і займана [PERSON] посада начальника відділу міжнародних звязків. Дане рішення того ж дня було затверджене головою Вченої ради [PERSON] Рішення Вченої ради про скорочення штату працівників та наказ ректора ЧДТУ, яким був введений в дію штатний розпис ЧДТУ на 2017 рік, не оскаржувалися, не скасовувалися та є чинними як на день звільнення позивача, так і на даний, час отже є законними, а відповідно посилання позивача, що ліквідація відділу міжнародних звязків була проведена незаконно є безпідставними. Щодо посилання позивача на те, що при звільненні йому не були запропоновані всі наявні вакантні посади суд також оцінює критично з огляду на наступне. В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. З наданого суду Протоколу № 52-04 від 24.04.2017 засідання профспілкового комітету випливає, що [PERSON] був інформований про погодження питання щодо скорочення займаної ним посади, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. З попередження про звільнення [PERSON] № 349/01-17 від 14.03.2017, вбачається, що відповідач повідомляє позивачу, що у разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну вони будуть йому запропоновані. Згідно з листом- пропозицією від 19.04.2017 [PERSON] було запропоновано дві посади відповідно до його кваліфікації: «начальника відділу матеріального та технічного забезпечення» та «завідувача навчальним комплексом», про отримання даної пропозиції позивачем свідчить його особистий підпис. У п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам були надані наступні роз'яснення по застосуванню норм КЗпП України: розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення, однак, про свої наміри про подальшу професійну діяльність позивач відповідача не повідомив фактично відмовившись від них та ніяких пропозицій щодо бажання зайняти будь-яку іншу посаду відповідача не повідомив, що свідчить про відсутність у [PERSON] бажання працювати в ЧДТУ. Крім того, як вбачається з положень ст.49-2 КЗпП України, законодавець зобовязує роботодавця запропонувати вакантні посади, але не зобовязує пропонувати всі наявні вакантні посади,як доводить позивач. Відповідно до Правових позицій Верховного Суду України, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд виходить з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи - інша наявна робота. Суд встановлено, що відповідачем було дотримано порядок вивільнення працівника, оскільки має місце скорочення штату, внаслідок чого була скорочена посада, на якій працював позивач та останній був попереджений про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місці та йому було запропоновано дві посади «начальника відділу матеріального та технічного забезпечення» та «завідувача навчальним комплексом», від яких він відмовився. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що дії відповідача відповідають вимогам закону та не знаходить підстав для задоволення вимог про поновлення позивача на роботі. Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивача заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині, оскільки не знайшли підтвердження в судовому засіданні його доводи щодо задоволення позовних вимог про поновлення на роботі. Таким чином, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed