Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення необгрунтовано знятих коштів з банківської карти та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2008 році в нього була карта Приватбанку, потім на неї Приватбанк встановив якийсь кредитний ліміт. Він певний час використовував її для розрахунків в кафе, супермаркетах тощо. Але потім вирівняв баланс на карті і більше її не використовував.Десь через два роки, у 2010 р., йому зателефонували з Приватбанку і сказали, що в нього борг перед ними більше ніж 3000 грн. На його подив, вони розповіли, що він начебто не до кінця повернув гроші на карту, там залишилось начебто двісті з чимось гривень боргу і вони за ці роки нарахували йому декілька тисяч відсотків.Позивач їм відповів, що їх дії нагадують зухвале шахрайство. Якщо це дійсно так, то вони мали позивачеві подзвонити відразу і він би заплатив той борг. Позивач навіть тоді був готовий заплатити ті двісті-триста гривень, про які може дійсно забув, але не шалені відсотки, природа походження котрих йому не зрозуміла.Представник банку на його пропозицію не зголосився і почав йому погрожувати, на що позивач відповів, що, якщо в них є до нього якісь питання зустрінуться в суді, і там вони розповідатимуть звідки таки нарахування і де його підпис-згода. Позивачеві ще потім декілька разів дзвонили з банку, вимагали гроші, погрожували. Він відповідав як завжди: є питання - пішли до суду. Згідно ст. 257 ЦК України перебіг позовної давності починається з несплати чергового платежу. Тобто з 2008 року. Строк позовної давності по кредитній карті Приватбанку не переривався. Термін дії карти закінчився в 2010 році. Ніяких претензій в судовому порядку висуну йому не було. Позивач вважає, що Приватбанк не має права вимагати з нього будь-які гроші, тому що у відповідності до пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012р., враховуючи положення пункту 7 частини 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Також, згідно положення пункту 7 частини 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог (стягнення неустойки, накладення штрафів тощо). Більше з Приватбанком позивач справ не мав. Але в червні 2017 року позивач влаштувався на роботу в ТОВ «АВ метал груп» та відкрив собі зарплатну банківську карту в Приватбанку № 5168 7573 21159339, тому що у них з ними договір на обслуговування зарплатного проекту. 03.07.2017 року позивачеві була перерахована перша зарплата в розмірі 1008,53 грн. Коли наступного дня він намагався її отримати, виявилося, що Приватбанк зняв з його картки 504,26 грн. Співробітник банку пояснила, що в позивача є заборгованість. Те ж саме підтвердили співробітники Приватбанку, коли позивач зателефонував відразу на «гарячу лінію». Позивач вважає, що гроші з карти в нього були вкрадені. Приватбанк не має права використовувати його рахунок і привласнювати його гроші, котрі йому перерахував його роботодавець. Просить повернути йому його гроші в розмірі 504,27 грн. Крім того, зухвалими напівшахрайськими діями Приватбанку йому було завдано значної моральної шкоди. Дізнавшись про борг в 2010 році позивач намагався вирішити це питання, але натикався на грубість та залякування зі сторони банку. Надалі ще тривалий час Приватбанк позивача третирував дзвінками та погрозами. Моральна шкода полягає в переживаннях, які позивач зазнав у звязку з спілкуванням з персоналом Приватбанку, які вимагали в нього гроші, також було витрачено багато часу на захист своїх прав споживача. Також у квітні 2017 року позивач хотів купити телефон в кредит і раптом дізнався, що він є в «чорному списку». Позивач вважає, що це є псування його ім'я та репутації і просить забовязати Приватбанк видалити його з цього списку. Враховуючи викладене, вважає, що компенсацією за його душевні переживання є стягнення з відповідача 3000 гривень моральної шкоди. У зв»язку із чим позивач звернувся до суду та просить позовні вимоги задоволити. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи зазначені в позовній заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив в повному обсязі, посилаючись на доводи зазначені в поданому ним на адресу суду письмовому запереченні. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. Пунктом 1.27 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Згідно ст. 14.8 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Позивач 09.07.2007 року підписавши заяву про надання ЗАТ КБ ПриватБанк банківських послуг власним підписом підтвердив, що він ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, які були надані у письмовому вигляді. Правилами користування платіжною карткою, які разом із даною заявою становлять укладений із Банком Договір про надання банківських послуг. Згідно ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Статтею 26 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно п. 4.6 розділу 4 Обовязки Банку Умов та правил надання банківських послуг (завірений примірник додається) Клієнт доручає Банку здійснювати списання коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні термінів платежів. Отже, з положення законодавства та умови договору вбачається, що здійснення договірного списання коштів з рахунку боржника є законним та договірним обов'язком банку, виконання якого забезпечується засобами відповідальності, передбаченими чинним законодавством. Стороною позивача за мотивами позовної заяви визнається та обставина, що у нього наявна непогашена заборгованість перед Банком, позивачем в розпорядження суду не представлено доказу того, що на дату проведення договірного списання розмір заборгованості не відповідав сумі списаних коштів. Отже, проведене 03.07.2017 року договірне списання коштів в сумі 504,27 грн. проведено з дотримання норм чинного законодавства та на виконання обовязку, передбаченого укладеним між сторонами договором. Позивачем не надано доказів з приводу того, що ПАТ КБ ПРИВАТБАНК" вживались заходи з метою вимагання у боржника заборгованості, строк давності якої минув. Позивачем також не наведено мотивів, яким чином виконання Банком свого договірного обовязку, а не права може трактуватись, як вжиття заходів щодо вимагання повернення кредиту. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 3 постанови пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Всупереч наведеному позивачем не надано належного обгрунтування заподіяння йому моральних страждань, доказів морального тиску. Позивач не надав доказів на підтвердження, як самого факту заподіяння йому моральних страждань саме протиправною поведінкою Банку, так і розміру заявленої до стягнення суми моральної шкоди. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Дізнавшись у 2010 році про наявну непогашену заборгованість за кредитною картою, божник не був позбавлений можливості в судовому порядку вживати заходів щодо оспорення розміру боргу та й заявити вимогу про визнання припиненим Договору про надання банківських послуг. Позивач таким правом не скористався, 05.07.2017 року подавши даний позов пропустив встановлений строк позовної давності. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином, кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду не має підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed