Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , належним їй на праві приватної власності. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] це її син. З 2004 року син в її будинку не проживає, його особистих речей в будинку не має. Витрат по утриманню будинку відповідач не несе, будинок для проживання не використовує. Вирішити це питання в добровільному порядку не можливо, так як вона не знає про місце фактичного проживання та перебування сина. Через реєстрацію відповідача в її будинку, у неї є труднощі в здійснені її права користування та розпорядження майном. Тому посилаючись на дані обставини, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та визнати відповідача такими, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Суду пояснив, що відповідач не проживає в будинку матері, стосунки з нею не підтримує, витрат на утримання будинку не несе. Будь-які його речі в будинку відсутні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, в якій просив справу розглядати у їх відсутність. (а.с.41) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшли поштові повідомлення з відміткою про невручення відповідачам повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідач за адресою реєстрації не проживає. Судова повістка надсилалась відповідачам в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~постановити заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~право особи\~на справедливий\~і публічний\~розгляд \~його справи\~упродовж розумного\~строку кореспондується\~з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Представник третьої особи Відділу з надання адміністративних послуг апарату Роздільнянської міської ради ті її виконавчого комітету в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність. Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] , інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216196512 від 14.07.2020 року. (а.с.4) З домової книги за адресою [ADDRESS] , судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку з 29.07.1994 року. (а.с.8-10) Факт не проживання [PERSON] за адресою реєстрації [ADDRESS] , підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації від 21.07.2020 року, складеного представниками Роздільнянської міської ради, згідно якого по зазначеній адресі відповідач зареєстрований, але не проживає. Рекомендовано звернутися до суду з питанням щодо зняття його з місця реєстрації. (а.с.12) Даний факт також підтвердили в судовому засіданні та своїх письмових поясненнях свідки [PERSON] , [PERSON] , зазначивши, що дійсно відповідач [PERSON] за адресою по [ADDRESS] не проживає вже тривалий час. В будинку проживає лише [PERSON] та її донька з родиною. Особистих речей, які б належали [PERSON] в будинку не має. Місце знаходження його їм не відомо. (а.с.13,16) Дані свідки зазначили факт непроживання відповідача біля 10 років, тобто з 2010 року. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідач не проживає за адресою реєстрації. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Позивач просить визнати відповідача втратившим право на користування житлом, так як він будинок для проживання не використовує, витрат по його утриманню не несе, а його реєстрація в будинку створює позивачу труднощі в розпорядженні та утриманні будинком, а тому суд вважає, що дані спірні відносини стосуються захисту права власності позивача на житло. Дані правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Суд, дослідивши по справі надані докази, встановивши зміст спірних правовідносин і відповідність заявлених вимог нормам права, прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до\~ ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Позивач по справі [PERSON] дійсно є одноособовим власником будинку по [ADDRESS] відповідно до наданих нею правовстановлюючих документів, зареєстрована у вказаному будинку і використовує даний будинок для проживання, несе при цьому витрати на його утримання. Оскільки позивач є власником вказаного житлового будинку, то відповідно має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Умови втрати права на користування житлом членами сім`ї власника житла викладені в ч.2 ст.405 ЦК України, і відповідно підставою для втрати прав на житло є відсутність членів сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Суд повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, прийшов до висновку, що дійсно вказана особа - відповідач по справі по місцю знаходження житла в м. Роздільна Одеської області відсутній без поважних причини понад один рік, витрат по утриманню будинку не несе. Про це свідчать і надані суду письмові докази позивача. Відповідачем по справі в ході її розгляду суду не надано жодних доказів, які б спростували вимоги позивача. Спроб вселитися примусово до будинку через суд відповідач не робив, доказів того, що існують перешкоди або поважні причини для його не проживання в будинку не доведено. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] втратив право на проживання в будинку [ADDRESS] , так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідач [PERSON] втратив з 2010 року, так як саме такий період непроживання відповідача підтвердили свідки. Дане рішення суду є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за адресою [ADDRESS] , так як він втратив право на користування житлом в зв`язку з не проживанням тривалий час за місцем реєстрації. На підставі ст.383, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст. 150, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: approved