Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього на свою користь 38 113 361,16 грн загальної суми пені згідно ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»; 34 231,40 грн трьох процентів річних за 119 днів прострочення виконання зобов`язання; 163 905,79 грн інфляційну складову. Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та відповідачем у 2013 році були укладені договори банківських вкладів: №SAMDN01000734972986 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973500 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973084 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973415 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973189 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973310 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973235 від 30.04.2013; №SAMDN01000738909033 від 31.10.2013. Дія усіх зазначених договорів продовжена (пролонгована) згідно з пунктом 6 цих договорів, в якому передбачено, що строк дії договорів автоматично пролонгується на один строк, якщо вкладник не заявить про відмову від пролонгації дії цього договору. Строк вкладу подовжується неодноразово без його явки до банку. Ці обставини встановлені постановою Верховного Суду від 11.07.2018р. усправі № 201/9927/14-ц. У квітні 2014 він двічі звертався до банку із заявами про відсутність наміру продовжувати дію договорів, втім заяви задоволені не були. Станом на 19.06.2014 року відповідач не повернув йому кошти за договорами вкладу на загальну суму 3 499 849,51 грн (суми вкладів та проценти). Вказана сума грошей була повернута лише 20.03.2019 року (на підставі рішення суду), а тому, на його думку, відповідач повинен сплатити йому пеню у розмірі трьох відсотків від суми заборгованості за кожен день прострочення за період з 22.11.2018 по 20.03.2019 та за період з 21.03.2018 по 19.11.2018, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що в сукупності за кожним договором складає 38 113 361,16 грн. Крім того, просив застосувати ст. 625 ЦК України та стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми в загальному розмірі 34 231,40 грн. Що стосується інфляційної складової, то вона за період з листопада 2018 по березень 2019 становить 163 905,79 грн. На підставі наведеного просив задовольнити позовні вимоги, та стягнути з відповідача 38 113 361,16 грн загальної пені за ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»; 34 231,40 грн - три проценти річних; 163 905,79 грн інфляційних втрат. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за загальними правилами позовного провадження 29.04.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивача з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, представник відповідача зазначив, що дійсно між позивачем та банком були укладені договори вкладів. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 11.07.2018 р. у справі № 201/9927/14-ц, на користь позивача з АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто грошові кошти за: договором №SAMDN01000734972986 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973500 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973084 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973415 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973189 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973310 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000734973235 від 30.04.2013 в сумі 463 333 грн; №SAMDN01000738909033 від 31.10.2013 в сумі 256 517,11 грн, що разом становить 3 499 849,51 грн. Вказану суму банком сплачено 20.03.2019 р. Однак відповідач зауважує, що позивач замовчав той факт, що 19.06.2014 між ним та банком були укладені додаткові угоди, за умовами яких банком сплачувались проценти на користь позивача. Крім того, безпідставним вважає вимоги позивача про стягнення пені з банку за вказаний позивачем період з огляду на пропуск останнім строку позовної давності, яку просить застосувати до даних правовідносин. Зокрема зауважив, що оскільки банк сплатив позивачу всю суму коштів за вкладами (за рішенням суду) 20.03.2019 року, а строк позовної давності для стягнення пені становить один рік, з урахуванням звернення позивача до суду 02.03.2020 (після усунення недоліків) то стягненню підлягає сума пені за 18 днів, з 02.03.2019 по 19.03.2019 р. Також, посилаючись на ст. 551 ЦК України, яким суду надано можливість пом`якшити розмір неустойки, просить взяти до уваги співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню. Також посилаючись на судове провадження у справі 757/58986/18-ц зауважив, що період, за який позивач просить стягнути інфляційні втрати, зокрема листопада 2018 вже увійшов до періоду, про який йдеться в позові у справі 757/58986/18-ц, тому цей місяць не може враховуватись. Також зауважує, що останнім днем нарахування пені є день, який передує виконанню зобов`язання, тобто 19.03.2019 р. Насамкінець, посилаючись на норми Податкового кодексу України, відповідач просить зазначити у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача зазначена без урахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому порядку. 26.05.2020 року ухвалою судді закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 с. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2016 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», стягнуто з останнього на користь позивача грошові кошти за депозитними договорами у розмірі 3 800 000 грн та нараховані проценти за цими договорами. У задоволенні вимог про розірвання договорів вкладу, визнання недійсними умов додаткових угод відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2016 року задоволено, рішення суду в частині задоволення позову скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. Постановою Верховного Суду від 11.07.2018 р., рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2016 року скасовано, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2016 року змінено в частині визначення розміру стягнутих грошових коштів за депозитними договорами, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача грошові кошти за договором № SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року у сумі 256 517, 11 грн, що разом складає суму у розмірі 3 499 849, 51 грн.». У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Відносини банку та володільця рахунку передбачені гл. 72 ЦК України, обов`язок банку з повернення коштів урегульовано ст.ст. 1068, 1073 ЦК України та умовами відповідного договору. Як зазначає позивач у позові, і відповідач визнає цей факт, повернення коштів за рішенням суду відбулось 20.03.2019 року, в загальному розмірі 3 499 849, 51 грн. Обставини повернення вкладу, викладені у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2016 року та у Постанові Верховного Суду від 11.07.2018 р. Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною за наслідками розгляду цивільної справи №6-1699цс16, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме "[PERSON] И [PERSON] ПРОТИ ТУРЕЧЧИНИ (NEJDET SAHIN AND PERIHAN SAHIN V. TURKEY) (N 13279/05) від 20.10.2011 року якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже власник рахунку може добросовісно очікувати аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно він очікуватиме що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Аналогічно, 28 вересня 2016 року Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1699цс16 (№ в ЄДРСРУ 61784699) підтвердив правову позицію, висловлену у постанові Верховного суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 (№ в ЄДРСРУ 57678639). Суть її полягає в тому, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у цивільній справі № 6-2128цс16, а також від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15. Отже, враховуючи допущення банком порушення зобов`язання, встановлені судовими рішеннями, до застосування підлягають норми ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Разом з тим, до стягнення пені застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік (ст. 258 ЦК України). Враховуючи, що позивач звернувся до суду із даним позовом 11.01.2020 року (відповідно до ч.3 ст. 185 ЦПК України днем подання позову до суду рахується дата його подання, без урахування факту залишення позову без руху), тому відповідно до вимог ст. 258 ЦК України з відповідача підлягає стягненню сума пені за період з 11.01.2019 року по дату виконання зобов`язання 20.03.2019 року. Період прострочення з 11.01.2019 по 20.03.2019 складає 68 днів. Таким чином пеня за спірний період становить 6 509 719,76 грн (3 499 849,51х3%х62). Однак з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві суд вирішив зменшити розмір неустойки (пені), із врахуванням правової позиції, яку висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц до розміру основного боргу - 3 499 849,51 грн. Отже вимога позивача в цій частині позову підлягає частковому задоволенню. В частині застосування вимог ст. 625 ЦК України суд зазначає наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено позивачем у позові, порушення його прав відповідачем тривало з 2014 року. За захистом своїх прав він звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у липні 2014 року. Остаточне рішення у справі прийнято 11.07.2018 року. Разом з тим, позивач, порушуючи вимоги про застосування ст. 625 ЦК України, не обґрунтовує з чого саме він виходив, обраховуючи період для застосування вказаної норми закону з 22.11.2018 по 20.03.2019. За таких обставин суд позбавлений можливості визначити період, за який слід застосувати до відповідача таку міру відповідальності. За аналогічних підстав не вбачається можливим розрахувати індекс інфляції. Отже вимога в цих частинах позову задоволенню не підлягає. При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України,яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1пункту 168.1статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial