Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на тимчасові поїздки за межі України до Єгипту, Швейцарії та Іспанії на період з 30 листопада 2014 року по 30 листопада 2015 року, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в України дітей без згоди та супроводу батька, [PERSON]. Крім того, позивач просила суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON] [INFO], без згоди батька - [PERSON] Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що вони з відповідачем перебували в шлюбі з 2005 по 2011 роки, від якого мають двох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати з позивачкою. Відповідач у вихованні дітей не приймає ніякої участі, не цікавиться їх розвитком та здоров»ям. Позивач має можливість оздоровлювати своїх дітей за межами України. Крім того, поїздки в інші країни матимуть позитивний вплив на здоровий та повноцінний розвиток дітей. Оскільки вона не має можливості отримати дозвіл на виїзд у передбаченому порядку через відмову відповідача надати відповідний дозвіл, позивач вимушена звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову, посилаючись на викладене у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, оскільки вважають, що позивачкою не підтверджено мету поїздок з дітьми до Єгипту, Швейцарії та Іспанії в зазначений в позові термін, її матеріальну спроможність забезпечити відповідний відпочинок дітей за кордоном та повернення дітей в Україну. Представник Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 25 лютого 2005 року по 16 вересня 2011 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва. (а.с.9) Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.7,8) У відповідності до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зокрема, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вказує на те, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон України може бути дозволено на підставі рішення суду. Зокрема, такі ж положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку містяться в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, зокрема, п.п. 3 п.2-2 яких передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально завірених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до змісту Постанови Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа», оформлення проїзних документів здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитини. За наявності заперечень одного із батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України ""Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як встановлено в судовому засіданні, позивачкої та її представником не надано належних та допустимих доказів, щодо по-перше неможливості отримання нотаріальної згоди відповідача на виїзд дітей, крім того, не зазначено мети, дати та часового проміжку перебування у відповідній державі та інших допустимих доказів, які свідчать про те, що позивач має змогу оздоровити своїх дітей саме в Єгипті, Щвейцарії та Іспанії, тому суд вважає вимоги позивачки безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків ( або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed