Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить (згідно уточнених позовних вимог від 27.03.2019) визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У позові посилався на те, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрована відповідач з 30.09.2008 року. Починаючи з 06.06.2016 року по теперішній час відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоду у реалізації прав користування та розпорядження належним йому майном, нарахування надмірних комунальних послуг, та складнощі з оформленням субсидії. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації. Тому, посилаючись на норми\~ст.405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за вказаним адресом, як таку, що не проживає більше року без поважних причин за зазначеною адресою. Ухвалою суду від 19.02.2019 матеріли позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без руху надано термін для усунення недоліків. 22 квітня 2019 року ухвалою суду прийнято та відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній справі з викликом сторін. 22.05.2019 на адресу суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що починаючи з 2015 року позивач застосовував насильство в сім`ї, вчиняв сварки в присутності дітей, висловлювався нецензурними словами в адресу [PERSON] , на підтвердження вищевказаного долучені до відзиву звернення відповідача до Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровської області, та копію постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яким [PERSON] визнаний винним у вчиненні ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вищевказаних обставин позивач фактично виживав відповідача з будинку. Непроживання відповідача разом з дітьми у будинку сталося з поважних причин з вини позивача, внаслідок його протиправної поведінки, вчинення та створювання конфліктних ситуацій. Додатково посилається на норми Конституції України, щодо невід`ємного права на житло, норми 156 ЖК України, де припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, Європейського суду з прав людини, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, постанов Верховного суду та інше. 18.11.2019 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву відповідно до якої просив виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] з посиланням на порушення його права власності та ч. 2 ст. 406 ЦК України, але в подальшому надав письмову заяву від 04.12.2019 про відмову від уточненого позову, та розгляд вищевказаної справи за первісним позовом. В судовому\~засіданні позивач,\~представник позивача\~позовні вимоги\~підтримали повністю,\~просили позов\~задовольнити,\~посилаючись на\~обставини,\~викладені у\~позовній заяві,\~представник позивача, також послався на ч. 2 ст. 406 ЦК України. В подальшому позивач, його представник у судове засідання не з`явилися, представник надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, також просить врахувати вимоги ч. 2 ст. 406 ЦК України, та висновок Верховного суду у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17, від 14.08.2019 в справі 702/101/18. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, дала пояснення відповідно до відзиву, зазначила, що відповідач не проживає у спірному будинку з грудня 2017 року з поважних причин, так як позивач застосовував насильство в сім`ї, вчиняв сварки в присутності дітей, змінив замки, у відповідача відсутні ключі від будинку, та вона вимушена проживати з дітьми у матері, іншого житла на праві власності чи праві користування відповідач не має, в подальшому надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , позивач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування ВАМ № 581183 р. №3954 від 14.07.2003, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Кибальною Т.М., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорта на житловий будинок схематичного плану земельної ділянки, експлікації, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до довідки № 1127 від 11.02.2019 про реєстрацію та склад сім`ї КП «Мірац», копії домової книги на будинок, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту квартального комітету №40 м. Павлограда від 27.03.2019, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , однак з 06.06.2016 за вищевказаною адресою не проживає, що підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , причини не зазначені. Згідно з п. 19,20 ч. 4 ст.42 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст.3,4 та ст. ст. 10,11 Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій»,\~міським головою 17.02.2016 р підписано розпорядження «Про зміну назв вулиць та провулків міста Павлограда», відповідно до якого [ADDRESS] змінена на [PERSON] Михайла. Статтею 156 ЖК Української РСР\~передбачено, що лени сім`ї власника\~\~ жилого будинку\~\~ (квартири),\~\~ які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з\~\~ власником\~\~ будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. \~\~\~ За\~згодою власника\~будинку (квартири)\~член його\~сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.\~Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. \~\~\~\~ До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням\~\~ до\~\~ цих\~\~ відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч.ч.2,3\~ст.64 ЖК України\~до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї власника. Відповідно до ч.1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти, визначається його власником. У відповідності до ч.2\~ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином,\~при вирішенні\~питання про втрату права користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Відповідно до відзиву та пояснень представника відповідача, [PERSON] разом з дітьми змінила фактичне місце проживання, у зв`язку зі складними стосунками, які склалися з [PERSON] , а саме після того, як в спірному будинку були замінені вхідні замки, ключі яких не надавалися відповідачу, відключалося газопостачання, електропостачання, приводилися до будинку інші жінки, відбувались конфліктні ситуації, які вчинялися в присутності неповнолітніх дітей, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 71-78), все вищевикладене свідчить про те, що непроживання у будинку було вимушене. Іншого житла на праві власності чи праві користування відповідач не має. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог\~ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. За змістом положень ст. ст.\~2,\~6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Наявність конфлікту\~між позивачем та відповідачем, відсутність можливості потрапити до житла є поважними причинами не проживання відповідача у спірному житлі. Враховуючи наявність поважних причини не проживання у спірній квартирі підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, відсутні. Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», зазначив, що, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, заявники у цій справі уклали договір найму. ЄСПЛ вважає встановленим, що визнання договору найму недійсним і подальше виселення становить втручання у їхні права, що гарантуються статтею 8 Конвенції". Тому суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню\~ст.64 ЖК УРСР. Втручання держави є порушенням\~статті 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України»\~\~ від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Позивачем заявлено позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як таку, що не проживає більше року без поважних причин, в подальшому представник відповідача послався на порушення права власності та застосування ч. 2 ст. 406 ЦК України, але за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача, також позивачем не доведено і факту вчинення перешкод у користуванні майном з боку відповідача, та підстав і доказів застосування ч. 2 ст. 406 ЦК України. Суд враховує, що відповідач іншого житла на праві власності, праві користування не має, спірний будинок є єдиним житлом для проживання відповідача та неповнолітніх дітей, які зареєстровані за даною адресою, а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантованого Конституцією України, статтею 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд не приймає доводи позивача про те, що він змушений нести надмірні витрати по сплаті комунальних послуг, та отримання соціальних пільг, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача з приводу компенсації відповідачем чи розподілу зазначених витрат, за наявності для цього правових та фактичних підстав. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то позивачу понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed