Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів за захистом своїх прав. Позовні вимоги вмотивовані тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 17 вересня 2007 року був укладений кредитний договір. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами в цей же день, 17 вересня 2007 року був укладений договір застави, згідно з яким предметом застави є транспортний засіб «NISSAN», модель «MICRA 1.4 LX», реєстраційний номер [NUMBER]. Постановами державних виконавців Галицького відділу ДВС Львівського міського управління юстиції від 11 березня 2015 року № 46786686 та від 13 травня 2015 року № 46786846 накладені арешти на майно [PERSON] в тому числі на вказаний транспортний засіб. Вказуючи на те, що зазначені арешти чинять перешкоди ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні вимог за рахунок предмету застави, просить суд звільнити заставне майно з-під арештів. Позивач свого представника до суду не направив, у письмовій заяві просив слухання справи провадити без участі представника ПАТ КБ «Приватбанк», позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.45). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів порушення прав банку за договором застави. Зазначив, що обтяження за постановами державного виконавця зареєстровані у встановленому законом порядку, тому мають пріоритет над обтяженням за договором застави, відомості про яке виключені з державного реєстру. Крім того, у зобов'язанні був замінений кредитор, тому ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно звернувся з даним позовом до суду. Галицький відділ ДВС Львівського міськуправління юстиції, керівник якого бав повідомлений про дату та час судового розгляду (а.с.115), свого представника до суду не правив. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала від банку кредит у сумі 23069,98 доларів США на купівлю автомобіля з обов'язком щомісячної сплати частини кредиту, відсотків та комісії на строк до 17 вересня 2012 року. У п. 5.1 договору зазначено, що діє в обсязі наданих позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобов'язання (а.с.5-10). У цей же день, 17 вересня 2007 року, на забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору між банком та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна. Згідно з п. 34 договору, відповідач надав у заставу транспортний засіб «NISSAN», модель «MICRA 1.4 LX», реєстраційний номер [NUMBER]. Строк дії договору застави - до повного виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором (а.с.11-16). Обтяження у встановленому законом порядку було зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 25 вересня 2007 року, про що свідчить витяг № 39897863 станом на 12 лютого 2013 року (а.с.46-49). Постановою державного виконавця державного виконавця Галицького відділу ДВС Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11 березня 2015 року у виконавчому провадженні № 46786686 накладений арешт на ТЗ «NISSAN MIKRA» ВС8144ВС за ухвалою Галицького районного суду м. Львові від 20 жовтня 2014 року у справі № 461/8121/14-ц за позовом [PERSON] (а.с.127). Постановою державного виконавця цього ж відділу ДВС від 13 травня 2015 року накладено арешт на все майно [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2015 року у справі за позовом [PERSON] (а.с.130). Обтяження зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 30 березня та 13 травня 2015 року відповідно (а.с.64-65). Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з положенням ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойку), необхідні витрати та утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з положеннями п. 23 договору застави(а.с.11-16), звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбаченим п. п. 15.7.1, 15.7.2, 15.7.3, 15.8 цього договору здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо Заставодержатель у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; або іншого істотного порушення умов кредитного договору. При цьому, строк дії договору (пункт 27) визначений - до повного сторонами взятих на себе зобов"язань. Згідно ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Як передбачено ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Спеціальним законом, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон). Згідно зі ст. 3 Закону, обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. Положенням статті 11 Закону встановлено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 14 Закону, якщо інше не встановлено Законом, зареєстроване обтяження має вищи пріоритет перед незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 43 Закону визначені підстави реєстрації відомостей про обтяження майна та припинення обтяжень. Відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Приписами статті 44 Закону встановлений порядок внесення записів до Державного реєстру. Так, записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина внесення відповідного запису до Державного реєстру, а моментом припинення реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про припинення обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п'яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п'ятирічний строк. Судовим розглядом встановлено, що кредитний договір та договір застави на момент розгляду справи не розірвані, в передбаченому законом порядку недійсними не визнані. Обтяження за договором застави від 17 вересня 2007 року було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 25 вересня 2007 року, запис вилучено за завершенням п'ятирічного терміну зберігання (а.с.46). Той факт, що позивач не скористався свої правом, передбаченим ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та не звернувся до державного реєстратора про продовження строку дії реєстрації обтяження, не позбавляє його права як кредитора на задоволення вимог за рахунок предмета застави. Вилучення запису про обтяження рухомого майна з державного реєстру не є припиненням обтяження в розумінні ст. 43 Закону та не припиняє дію застави. Тому, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про зняття арештів з майна [PERSON] є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача на відступлення позивачем права вимоги за кредитним договором та відсутність в останнього підстав для зняття арешту з майна, не заслуговують на увагу, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів існування між банком та третьою особою договору відступлення права вимоги, за яким новий кредитор набуває прав заставодержателя за договором забезпечення. У зв'язку із задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України, п. 35, 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору рівними частинами по 121,80 грн. (243,60/2).

Outcome: approved