Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

15.08.2014 року позивачка звернулась до суду з позовом за яким просила визнати дійсними окремі положення кредитного договору №001-04177-071213 від 07.12.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності угоди за зазначеним договором кредиту та договором добровільного страхування життя №001-04177-071213 від 07.12.2013р., а саме: стягнути з ПАТ «СК «Дельта Життя» надмірно сплачену суму страхового платежу у розмірі 682, 32грн., стягнути з ПАТ «Дельта Банк» надмірно сплачену суму 102, 68грн. Одночасно, просила компенсувати спричинену моральну шкоду шляхом стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на її користь 1000грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, 07 грудня 2013 року з ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір строком на 12 місяців, за яким позивачці надана сума кредиту у розмірі 8277,7грн., який складається: з суми на придбання товару у розмірі 7000грн.; оплата комісії про надання довідки про відсутність заборгованості 15 грн. та оплата страхового платежу страховику ПАТ «СК «Дельта життя» у розмірі 1262,7грн. Виплативши кредит достроково, звернулась до ПАТ «Дельта Банк» з метою отримання довідки про відсутність заборгованості, дізналась про наявність боргу у розмірі 477, 7грн., яка утворилась внаслідок зарахування банком страхового платежу на користь ПАТ «СК «Дельта життя». 25.06.2014 року звернулась до страховика з заявою про дострокове припинення договору страхування та виплати викупної суми за договором. 10.07.2014 року її повідомили про задоволення звернення та припинення дії договору страхування з 26.06.2014 року та виплату викупної суми у розмірі 102,68грн., яка перерахована на рахунок погашення заборгованості за кредитом. Крім того, 26.06.2014 року позивачка звернулась до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про повернення надмірно сплаченої суми за кредитним договором у розмірі 785грн., які складаються з різниці фактично сплаченої суми, сумою кредитних коштів наданих на придбання товару та вартості послуг з надання довідки про відсутність заборгованості. Позивачка стверджує до сума страховки безпідставно утримана з неї, оскільки посадова особа банку не мала права укладати договір страхування. Умови договору кредиту та страхування, згідно до яких сума кредиту одразу збільшується на суму страхового внеску є суттєвим дисбалансом інтересів сторін у бік кредитора, що порушує загальні засади цивільного законодавства. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та додатково зазначили, що при укладанні договору кредиту, з представником Банку було узгоджено питання дострокового погашення, за яким позивачка повинна була вносити протягом 6 місяців, щомісячно 1300 грн., після чого заборгованість за кредитом вважатися погашеною. Однак, всупереч узгоджених домовленостей після виконання позивачкою взятих на себе зобов'язань, Банк відмовився видати довідку про відсутність заборгованості, вказавши на необхідність погашення суми страхового внеску. Зазначені дії вважає незаконними, договір страхування недійсним, а тому просить застосувати наслідки недійсності договору стягнувши безпідставно сплачені кошти та компенсувати спричинену моральну шкоду, яка полягає у безпідставних вимогах про погашення суми заборгованості. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» діюча за довіреністю Усікова Л.О. до залу судового засідання не з'явилась, чергове її звернення до суду з проханням відкласти розгляд справи визнано таким, як не з поважних причин, відгук на позовну заяву не надіслала. Представник відповідача ПАТ «СК «Дельта життя» Павленко Л.В. позовні вимоги не визнав, просив розглянути справи за відсутності представника страхової компанії. Вислухавши пояснення позивачці та її представника, дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07 грудня 2013 року позивачка [PERSON] уклала з відповідачем ПАТ «СК «Дельта життя» договір добровільного страхування життя, дія якого визначена протягом 9 місяців зі страховим платежем у розмірі 1262грн. 70коп. Відповідно до п.1.1. умов договору кредиту, який укладено 07 грудня 2013 року у вигляді заяви №001-04177-071213 сума споживчого кредиту включає в себе оплату страхового платежу у розмірі визначеному п.4.5, тобто у розмірі 1262грн.70 коп., на рахунок страховика. а.п.7 Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій протягом часу з 23.12.2013 року по 23.05.2014 року (а.п.10) позивачкою на рахунок ПАТ «Дельта Банк» проводились щомісячні платежі у розмірі 1300грн., на загальну суму 7800грн. Відповідно до п. 6.1.3. укладеного договору Страхувальник може ініціювати дострокове припинення дії цього Договору з дотриманням визначених вимог. Пунктом 7.4. страхувальник може ініціювати дострокове припинення дії договору та отримати викупну суму, розмір якої розраховується математично з урахуванням витрат на ведення справи за цим договором, що становлять 70 %. 25.06.2014 року позивачка звернулась з заявою про припинення дії Договору добровільного страхування життя, яка наступного дня задоволена ПАТ «СК «Дельта життя» та страхувальнику виплачена викупна сума у розмірі 102грн. 68коп. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок. а.п.12 Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, при якому у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, а волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правових позицій викладених у Листі Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З матеріалів справи вбачається, що за укладеними Договорами сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд; змістом договорів є, власне ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати взяті на себе зобов'язання, що має наслідком виконання зобов'язань для кола осіб, що його підписали. При цьому суд звертає увагу, що доводи позивачки про порушення ПАТ «Дельта Банк» ст.48 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо заборони банкам займатись діяльність у сфері страхування, спростовані виконанням посадовою особою банка функцій страхового посередника, що прямо передбачено наведеними вимогами Закону. Правова аргументація представника позивачки щодо суттєвого дисбалансу інтересів внаслідок якого, незважаючи на час припинення договору страхування позивачка вимушена сплачувати страховий внесок у повному обсязі, спростовується п. 7.4 Договору страхування, відповідно до якого страхувальник може ініціювати дострокове припинення дії договору та отримати викупну суму. Враховуючи належне виконання сторонами наведених положень угоди, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору страхування та окремих положень кредитного договору. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині недійсності договорів, тому не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивачці в частині компенсації моральної шкоди. На підставі ст.ст.611, 625, 979, 980, 990, 992, 1229 ЦК України, статей 4, 6, 27 Закону України „Про страхування",

Outcome: dismissed