Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 05.08.2008 року уклав із нею шлюб який зареєстрували у виконавчому комітеті Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області. Від шлюбу дітей не мають. В останні роки з"ясувалось, що у них з відповідачем різні погляди на життя та ведення спільного господарства, крім того відповідач зраджує подружній вірності. На протязі більш як одного року сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та за цей час ніхто із них не робив спроб відновити шлюбні стосунки. Вважає, що шлюб існує формально і його слід розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомлена про час та місце судового розгляду через газету "Високий замок", до суду не з"явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подала, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про одруження серія [NUMBER], яке видано виконавчим комітетом Вербицької сільскої ради Жидачівського району Львіської області 05.08.2008 року, цього дня уклали шлюб [PERSON] та [PERSON] та після одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.7). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, на протязі більш як одного року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, зради, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved