Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

04.11.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПРОМГІДРОТЕХБУД» /далі ТОВ/, згідно якого просить стягнути відповідно до ст.ст.23, 1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України 145000 грн. моральної шкоди у звязку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності. В обґрунтування вказує, що в проміжок часу з 03.01.2013 р. по березень 2014 року працював машиністом бульдозера на роботах у хвостосховищі на ТОВ, загалом 1 рік 3 місяці. Робота в умовах впливу шкідливих та небезпечних факторів внаслідок недосконалості робочого місця призвів до стійкої втрати його професійної працездатності та професійного захворювання. Згідно акту від 03.04.2014 р. йому встановлено наступні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії, нейросенсорна приглухуватість. Висновком МСЕК від 27.05.2014 р. йому первинно визначена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 50 % та третя група інвалідності, які в подальшому висновком від 04.06.2015 р. встановлені безстроково. Згідно п.17 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 22.01.2015 р. причиною професійного захворювання стало перевищення гранично - допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, вібрації, шуму, вологості повітря, незручною робочою позою. Виходячи з характеру захворювання, він відчуває постійні болі в суглобах рук і ніг, не має можливості вести активне життя, виконувати побутові справи по дому, відчуває загальну слабість, швидку втому, йому важко нахилятися, повертатися, довго рухатися, що порушує його нормальні життєві звязки, просить стягнути з ТОВ 145000 грн. моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обставини викладені в позові, наполягає на його задоволенні. Представник ТОВ [PERSON] проти позову заперечувала, вказує, що позивач дійсно працював на ТОВ 1 рік і 3 місяці, захворювання в позивач виникло значно раніше, оскільки до роботи на ТОВ [PERSON] працював машиністом бульдозера та автоскрепера в ЗАТ «МАСП», ВАТ «ПІВНГЗК» та інших підприємствах при загальному шкідливому стажі за цією професією близько 32 років. Позивачем не доведено наявність моральної шкоди з вини відповідача та не обґрунтовано розмір її відшкодування, тому просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 03.01.2013 р. по 13.032014 року позивач працював машиністом бульдозера на роботах у хвостосховищі на ТОВ, загалом 1 рік 3 місяці а.с.9-10. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 03.04.2014 р., а.с.11-14, позивачу [PERSON] встановлені хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії, нейросенсорна приглухуватість. Висновком МСЕК від 27.05.2014 р. позивачу вперше визначена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 50 % та третя група інвалідності, які в подальшому висновком від 04.06.2015 р. встановлені безстроково а.с.22-24. З 01.04.2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Ст.ст.21, 28, 34 даного Закону було передбачено обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, професійним захворюванням застрахованим та членам їх сімей. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Проте Конституційний Суд України вважає,що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві не суперечить вимогам ст.22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання не конституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що при вирішенні спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини. Так, згідно ст.153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обовязок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власником проводиться відшкодування моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачу [PERSON], як вказувалося раніше згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 03.04.2014 р., а.с.11-14, встановлені хронічні професійні захворювання. Виробничими факторами, що спричинили захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, шуму, вібрації, незручної робочої пози. Умови праці машиніста бівльдозера за шкідливістю та важкістю праці відносяться до 3 класу 1-2 ступеня шкідливості та важкості. Позивач безперервно працював у вказаних умовах близько 32 років, з них у відповідача 1 рік 03 місяці, інший період в ЗАТ «МАСП», ВАТ «ПІВГЗК», трест «Дніпроспецекскавація», що підтверджується його трудовою книжкою, актом розслідування, санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці а.с.15-18. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При встановленні розміру моральної шкоди суд враховує характер захворювання, повязаного з обмеженням в пересуванні та фізичних навантаженнях, фізичних і моральних страждань позивача в звязку з цим, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються медичними документами а.с.27-35, та з урахуванням незначної тривалості роботи позивача на підприємстві відповідача (3,5%) від загального стажу роботи в шкідливих умовах праці, позов [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача 1500 грн. моральної шкоди, вважаючи суму що вимагає позивач завищеною. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Таким чином стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.79, 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову, слід стягнути з ТОВ на користь держави судовий збір в сумі 640.00 грн. на користь держави. На підставі ст.ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial