Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Фермерське господарство «АРТ-А» звернулось до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом про стягнення збитків у виді упущеної вигоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який є головою ФГ «АРТ-А», позов підтримав та просив задовольнити. Представник позивача [PERSON] пояснив, що 22 липня 2004 року між ФГ «АРТ-А» та кожним з відповідачів укладені договори оренди земельних ділянок які належать відповідачам на праві власності, строком на пять років. Ділянки використовувались для вирощування сільськогосподарської продукції. Після закінчення строку договорів в 2009 році, отримавши згоду відповідачів, Фермерське господарство продовжувало користуватися земельними ділянками та сплачувати орендну плату, оскільки згідно діючого на той час законодавства договори оренди вважалися пролонгованими на тих же самих умовах до жовтня 2014 року. Однак весною 2013 року відповідачі без попередження позивача, самостійно посіяли на ділянках ячмінь, чим позбавили можливості позивача використання орендованих земель та завдали збитки позивачеві у виді упущеної вигоди на суму 105 296,84 грн. Вважає, що кожен відповідач має відшкодувати позивачеві збитки у виді упущеної вигоди пропорційно належної йому площі земельної ділянки. Для підготовки посівної було придбано насіння соняшника, добриво та пальне. В 2012 році на землях відповідачів позивач сіяв ранні зернові, а саме ячмінь, два паю засівали соняшником. Таким чином, просить стягнути на користь позивача з [PERSON] 37 697,74 грн., з [PERSON] 19 903,67 грн., з [PERSON] 17 152,01 грн., з [PERSON] 15 929,05 грн., з [PERSON] 14 614,37 грн. та судові витрати. Розмір упущеної вигоди розрахований виходячи з середньої врожайності соняшника по району згідно [PERSON] визначення розміру шкоди завданої внаслідок самозахвату земельних ділянок, використання земельних ділянок не за призначенням, зняття ґрунтовного покриття без спеціального дозволу, затвердженого Постановою КМУ № 963 від 25.07.207 року. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що після 2009 року з позивачем ніяких додаткових угод не укладала, але не заперечувала щодо користування її землею. В 2012 році останній раз отримала від позивача зерно як плату за користування її ділянкою. В 2012 році позивач її землю не обробив та не засіяв, отже осінню 2012 року вона та інші відповідачі свою землю зорали, а засіяли весною 2013 року. Представник [PERSON] позов не визнала та пояснила, що після закінчення строку дії договору за усною домовленістю дозволила позивачу як представник свого чоловіка, користуватися земельною ділянкою яка належить її чоловіку. В 2012 році останній раз отримала плату, розмір якої її не влаштував. В 2012 році земля не засівалась та не оброблялась, тому в 2013 році вона та інші засіяли землю власними силами. Договір оренди з іншими особами нею не укладався. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що в 2012 році її землю позивач не орав та не засівав. В 2013 році вона та інші власники найняли техніку, обробили та засіяли свої ділянки. Відповідачка [PERSON], пояснила, що вона та інші відповідачі в 2013 році засіяли свої ділянки самі, оскільки в 2012 році земля залишилась не обробленою та не засіяною позивачем. Останній раз отримала оплату за користування ділянкою в 2012 році. Представник [PERSON] пояснила, що строк дії договорів між сторонами закінчився в 2009 році, після того додаткові угоди не укладались, у відповідних органах договори як пролонговані не реєструвались. Таким чином, договірних відносин між сторонами після 2009 року не існувало, отже відповідачі мали право самостійно вирішувати долю своїх ділянок. Інших договорів про оренду ділянок відповідачі не укладали та дійсно в 2013 році землю засіяли власними силами. Вважає, що позивачем крім цього, не доведений реальний намір та можливість обробити земельні ділянки відповідачів в 2013 році та отримати прибуток. Представник [PERSON] пояснив, що на час обробки відповідачами земельних ділянок, між сторонами не існувало договірних відносин, оскільки додаткові угоди не укладались. Крім того, вважає недоведеним розмір упущеної вигоди, тобто можливості та наміру позивача реально отримати вигоду. Допитана в якості свідка відповідачка [PERSON], пояснила, що після закінчення строку дії договорів оренди в 2009 році, вона та її матір [PERSON] усно дозволили позивачеві обробляти їх ділянки, оскільки самі не мали матеріальної можливості. В 2012 році ділянки всіх відповідачів заросли буряном, оскільки позивач не обробив їх та не засіяв. Їй стало відомо, що позивач в боргах, а отже не зможе обробити та засіяти їх ділянки. Через це, відповідачі прийняли рішення обробляти землю та сіяти власними силами. Вона придбала насіння ячменю та зателефонувавши [PERSON], який є директором фермерського господарства, повідомила про намір відповідачів. Він не заперечував. Після цього, відповідачі найняли [PERSON] який осінню 2012 року зорав землю, після чого весною 2013 року вони посіяли ячмінь. Свідок [PERSON] пояснив, що працював в ФГ «АРТ-А» та йому відомо, що після закінчення договорів з відповідачами, останні погодились на використання їх ділянок на тих же умовах. В 2013 році ділянки відповідачів орав та засівав [PERSON] Також йому відомо, що в 2013 році господарство планувало сіяти на землях відповідачів соняшник, але ніяких робіт для підготовки сіяння в 2012 році не здійснювало, землю не готувало. Свідок [PERSON] пояснив, що він осінню 2012 року за погодженням з відповідачами орав їх землі. Весною 2013 року землю боронував, культивував та засіяв. В 2012 році ділянки були зарослі буряном. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2012 році земельні паї відповідачів були зарослі буряном. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2012 році земельна ділянка [PERSON] була заросла буряном. В 2013 році [PERSON] найняла [PERSON] та засіяла землю. Свідок [PERSON] пояснив, що працював в фермерському господарстві та знає, що договори з відповідачами укладені до 2009 року. Після того, відповідачі не заперечували проти користування в подальшому їх землею та отримувати плату. Він звільнився в 2012 році. Свідок [PERSON] пояснив, відповідачка [PERSON], його теща. Отже йому відомо, що з 2012 року відповідачі стали обробляти землю самі. В 2013 році [PERSON] засіяв також ділянку тещі на її прохання. Свідок [PERSON] пояснив, що був присутній при обробці [PERSON] земель. [PERSON] належить земля не знає. Проти робіт ніхто не заперечував, [PERSON] не приїздив. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. За змістом ст.1 Закону України ''Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обовязків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобовязання за договором. Виходячи зі змісту п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, покладення на особу обовязку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. Сторони не оспорюють, що відповідачі є власниками земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Приморської сільської ради Скадовського району Херсонської області та розташовані одним масивом. 22.07.2004 року між ФГ «Арт-А» та кожним з відповідачів укладено договори оренди земельних ділянок. Так, з [PERSON] - щодо земельної ділянки площею 6,54 га (договір зареєстровано 11.10.2004 року), з [PERSON] - щодо земельної ділянки площею 6,71га (договір зареєстровано 11.10.2004року), з [PERSON] - щодо земельної ділянки площею 5,78 га (договір зареєстровано 12.10.2004р.), з [PERSON] - щодо земельної ділянки площею 5,37 га (договір зареєстровано 13.10.2004р.). Також з ували Апеляційного суду Херсонської області від 23.06.2015 року постановленої у цивільній справі за позовом ФГ»АРТ-А» до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що між позивачем та [PERSON] укладався договір оренди щодо земельної ділянки площею 4,93га (договір зареєстровано 13.10.2004р.)(а.с. 193 звор.бік) 22.07.2004 року укладено договір оренди з [PERSON] щодо земельної ділянки площею 6,18 га (договір зареєстровано 14.10.2004р.), правонаступником якого є [PERSON], що сторони не оспорюють. Пунктами 1.2, 5.1, 5.2 кожного договору оренди передбачено, що земельна ділянка надається в оренду строком на 5 років з моменту набрання договором чинності (після державної реєстрації договору). Пунктами 7.1 (в договорах цей пункт зазначено двічі після п.6.1 та після п.7.1.4) передбачено, що дія договору оренди припиняється у разі закінчення терміну, на який було укладено договір; після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має за інших умов переважне право на його поновлення; у разі продовження договору оренди на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. Пунктом 8.2 договору встановлено, що відносини, які виникають при виконанні договору і не застережені в ньому, регулюються чинним законодавством України. Сторони визнали, що після закінчення строку дії договорів оренди (жовтень 2009р.) додаткові угоди не укладались, однак за усною згодою фермерське господарство продовжувало використання цих земель, а відповідачі отримували за це плату. Останній раз плату отримали в 2012 році за користування позивачем землею протягом 2011 року. З цього суд робить висновок, що фактично між сторонами відбулась пролонгація договорів на тих же умовах у відповідності до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час закінчення договорів оренди, тобто жовтень 2009р. Вказана норма передбачала, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на новий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмові заперечення здійснюється листом-повідомленням». Суд звертає увагу, що зазначена норма не вказувала на певний порядок оформлення домовленості сторін про поновлення договору оренди, в тому числі не передбачала обовязкового укладання додаткової угоди. Таким чином, продовження користування позивача земельними ділянками відповідачів, отримання відповідачами плати за це, сплата позивачем податку з орендної плати за платіжними дорученнями від 19.11.2012 року, від 09.12.2013 року (а.с.17-18), відсутність підписаних актів прийому-передачі земельних ділянок від ФГ після 2009 р. як це передбачено п.3.2.2 договорів оренди, свідчить про волевиявлення позивача та відповідачів на поновлення договорів в жовтні 2009 р. на той же строк, тобто 5 років та їх дію на тих самих умовах. При цьому суд не погоджується, з доводами представників відповідачів щодо припинення між сторонами договірних відносин з посиланням на відсутність укладених між ними додаткових угод, оскільки на час виникнення спірних правовідносин таких вимог щодо пролонгації дії договорів оренди земель які перебувають у приватній власності законодавство не передбачало. Закон України «Про оренду землі», (в редакції Закону №3038-VI від 17.02.2011р.,) згідно ст.33 якого поновлення договору оренди оформляється шляхом обовязкового укладення додаткової угоди набрав чинності тільки 12.03.2011 року, тобто після того як між сторонами договори були продовжені. Враховуючи, що зворотної сили зазначена норма не має, вона не може бути застосована до спірних правовідносин. Таким чином, дія договору оренди з [PERSON] та [PERSON] пролонговано до 11.10.2014 року, з [PERSON] до 12.10.2014 року, [PERSON] до 13.10.2014 року, з [PERSON] до 13.10.2014 року, з [PERSON] як правонаступником [PERSON] до 14.10.2014 року. З цього суд робить висновок, що до спливу дії договорів оренди, позивач мав право користуватися земельними ділянками відповідачів та отримувати з них прибуток, однак не погоджується з доводами представників позивача в частині обґрунтування завданих фермерському господарству збитків у виді упущеної вигоди, оскільки сторона якій завдані збитки у виді упущеної вигоди повинна довести, що вона здійснила реальні приготування та вжила заходів до її отримання. При цьому судові не надано безперечних переконливих доказів наміру та наявності реальної можливості ФГ після 2011 року обробляти та засівати земельні ділянки відповідачів. Так, згідно статистичного звіту форми 4-сг(річна) посівні площі сільськогосподарських культур за 2013 рік який сформований фермерським господарством та спрямований до Центру обробки електронних звітів Держстату України 01.06.2013 року, в 2013 році фермерським господарством посіяно соняшника на зерно 113,03га (код рядка 112) (а.с.21 звор. бік) Беручи до уваги, що звіт безпосередньо формується та подається юридичною особою в електронному виді, суд вважає за можливе взяти до уваги паперову копію звіту посвідчену печаткою підприємства. Таким чином, статистичний звіт свідчить, що в 2013 році ФГ фактично здійснило посів соняшника, отже безперечних доказів, що насіння придбане згідно наданої представником видаткової накладної №9 від 12.04.2013 року в кількості 0,500 т, для посіву в тому числі на земельних ділянках відповідачів, не надано.(а.с.39) Враховуючи, що витрати насіння залежать від густоти посіву яка може істотно коливатися, беручи до уваги, що допустимі докази щодо фактичних витрат посівного матеріалу та відповідно залишку насіння не надані, суд не має підстав погоджуватися з доводами представника позивача щодо приготування фермерського господарства до посіву соняшника, в тому числі на землях відповідачів. Також суд вважає недопустимим доказом наміру позивача здійснити посів соняшника в тому числі на землях відповідачів, копію наказу голови ФГ «АРТ-А» [PERSON] щодо затвердження схеми посіву ранніх зернових та соняшника від 01.02.2013 року без номеру(а.с.40), оскільки представником позивача не надано судові оригінал цього наказу який міститься в Книзі наказів господарства незважаючи на те, що в судовому засіданні 23.05.2016 року представнику позивача зауважено на необхідність надання оригіналу наказу, а він не заперечуючи наявність оригіналу наказу в Книзі наказів погодився добровільно її надати на огляд суду. Враховуючи, що представник відповідача [PERSON] наполягала на огляді оригіналу вказаного наказу, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.64 ЦПК України згідно якої якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу, суд не може покласти цей доказ в обґрунтування наміру позивача засівати ділянки відповідачів. З показів свідка [PERSON] який працював в ФГ «АРТ-А» зясовано, що в 2012 році господарство ніяких робіт для підготовки сіяння на землях відповідачів не виконувало. Крім цього, враховуючи пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що в 2012 році земля відповідачів позивачем не засівалась, заростала буряном та аналізуючи статистичний звіт ФГ за 2012 рік, в якому відображено засіяними інші 100 га соняшником під зерно.(а.с.19 звор.бік) суд вважає недоведеними позивачем вжиття заходів які прямо свідчать про намір та реальну можливість отримати позивачем в 2013 році прибуток саме з обробки землі відповідачів. Сторона якій завдані збитки у виді упущеної вигоди повинна довести, що вона також вжила заходів до зменшення розміру збитків. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що осінню 2012 року відповідачі зорали свої землі, тоді як посів ячменю здійснили тільки весною 2013 року. Доказів того, що в проміжку цього часу позивач якимось чином намагався відвернути негативні для себе наслідки, тобто вжити заходів до зменшення розміру збитків судові не надано. Це підтверджує, покази свідка [PERSON], щодо згоди голови ФГ [PERSON] на обробку та засів відповідачами своїх ділянок та відсутність реального наміру позивача в той період займатися особисто використанням цих ділянок. Таким чином, представниками позивача не доведено як наміру та реальної можливості позивача отримати вигоду шляхом використання земельних ділянок в 2013 році, так й вжиття заходів спрямованих на зменшення розміру збитків, що виключає задоволення позовних вимог про відшкодування збитків у виді упущеної вигоди. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed