Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, який уточнений 24 червня 2020 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 17 серпня 2018 року приблизно о 19 годині 45 хвилин, біля будинку [ADDRESS] [PERSON] під час сварки наніс їй удари палкою по лівій руці, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому плечі і лівому передпліччі, які згідно висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 153 від 20.08.2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком спеціаліста з питань судово-медичної експертизи № 153. В результаті заподіяння їй тілесних ушкоджень вона лікувалася амбулаторно. По факту заподіяння їй тілесних ушкоджень, вона звернулася із заявою до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області. Кримінальне провадження закрито у зв`язку з тим, що в діях [PERSON] вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, що підтверджується копією постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Постановою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 21.10.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення та копією постанови Томаківського районного суду. [PERSON] своїми протиправними діями заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Суму заподіяної моральної шкоди оцінює в 5000,00 гривень. Нею також понесені і витрати на професійну правничу допомогу, яка становить 3000,00 гривень та складається з: витрат за вивчення матеріалів, підготовку та складання адвокатом позовної заяви - 500,00 гривень, за надання правової допомоги в суді 2500,00 гривень, що підтверджується договором, актом прийому виконаних робіт, касовим ордером. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі - 5000,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ППК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою від 19 червня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, в подальшому позивач та її представник - [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, на їх задоволенні у повному обсязі наполягають. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. В подальшому відповідач та його представник - [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнають, у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 17 серпня 2018 року приблизно о 19 годині 45 хвилин біля будинку [ADDRESS] [PERSON] під час сварки наніс [PERSON] удари палкою по лівій руці, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому плечі і лівому передпліччі. Із довідки КЗ Марганецька ЦМЛ "ДОР" за № 1897 від 18.08.2018 року вбачається, що 18 серпня 2018 року о 10.40 годині [PERSON] звернулася в ПДВ з діагнозом: удари, гематоми верхніх кінцівок. лікар [PERSON] ( а.с. 14). Згідно висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи за № 153 від 20.08.2018 року тілесні ушкодження нанесені [PERSON] відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, які утворилися внаслідок ударної дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударах об такий (такі). Давність їх утворення становить 2-4 доби до судово-медичного обстеження та може відповідати подіям 17.08.2018 року ( а.с. 9). У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що в результаті заподіяння їй відповідачем тілесних ушкоджень, вона лікувалася амбулаторно, що підтверджується медичною картою, довідкою Марганецької лікарні та копіями чеків на придбання ліків. По факту заподіяння тілесних ушкоджень позивач звернулася із заявою до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області. Постановою Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.01.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040590000394 від 13.09.2018 року, закрито, у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України ( а.с. 5-6). Так, слідчий Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Оковитий В.В. у постанові про закриття кримінального провадження від 16.01.2019 року зазначив, що 13.09.2018 року до Томаківського відділення поліції надійшла письмова заява від [PERSON] про те, що 17.08.2018 року в [ADDRESS] спричинено тілесні ушкодження. Крім того, 13.09.2018 року до відділення поліції надійшла письмова заява від [PERSON] про те, що 17.08.2018 року в с. Ілліна по вул. Каховській їй спричинено тілесні ушкодження. Відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.09.2018 року за № 12018040590000394 та розпочато досудове розслідування. В ході допиту [PERSON] надала пояснення про те, що 17.08.2018 року приблизно о 19.40 годині вона йшла зі свого двору до сусіда [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . Переходячи дорогу, зустріла [PERSON] , який був в стані алкогольного сп`яніння і сказав їй про те, що він тут наведе порядок. При цьому вдарив палкою по лівій руці по завізному суглобі двічі та по лівій руці в ділянці передпліччя. Вона відразу пішла до сусіда [PERSON] , де знаходилася. [PERSON] вийшов на вулицю і було чути як [PERSON] розмовляв на підвищених тонах, при цьому вживав не нормативну лексику. На цей шум жінка [PERSON] теж вийшла з нею на вулицю і побачили, як [PERSON] вдарив [PERSON] по лівій руці, в місце, де був годинник. Впродовж, [PERSON] побіг по вулиці та почав розкидати сміття по дорозі та дворі. Після цього прибули [PERSON] та [PERSON] , які почали вживати ненормативну лексику, а вони пішли до двору [PERSON] , де зустріли його дружину [PERSON] . Доповнила, що вона бачила, як [PERSON] та [PERSON] наносили тілесні ушкодження палками [PERSON] , останній пішов до свого дому, а сім`я [PERSON] пішла гнати своїх корів. У постанові про закриття кримінального провадження від 16.01.2019 року слідчий також зазначив, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження не представилось можливим розмежувати тілесні ушкодження спричинені [PERSON] , оскільки удари наносились де-кількома людьми, що унеможливлює встановити істину в даному випадку. Виходячи з показань очевидців та потерпілих слідчий прийшов до висновку про те, що в діях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, однак в їх діях вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП ( а.с. 5-6). 26.09.2019 року Томаківським ВП було складено протокол Серії АПР18 №308974 про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП ( а.с. 7). Постановою судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області Омеко М.В. від 21.10.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Провадження по справ про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] порушеної за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку зі збігом строку накладення адміністративного стягнення ( а.с.8). Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Вирішуючи вимогу про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд дійшов наступного. Нормами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За змістом ч. 1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Згідно п.17-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» потерпілий, тобто особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред`явити позов про її відшкодування. Пунктом 3 цієї ж постанови встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Окрім цього, Постановою Пленуму Верховного Суду України від31.03.1995р.№4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями) було роз`яснено, що заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб в розмірі відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначила в позовній заяві позивач, відповідач своїми протиправними діями завдав їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, фізичного болю та страждань, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Понесену моральну шкоду позивач оцінює в 5000,00 гривень. У судовому засіданні був доведений факт завдання моральної шкоди позивачу. Однак позивач, в поданій до суду позовній заяві, не зазначає з чого саме вона виходила, визначаючи розмір заявленої моральної шкоди, як оцінювала з огляду на перенесені моральні страждання, з їх конкретизацією та обґрунтуванням. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи та надані докази. З урахуванням вищевикладених обставин та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є надмірним, а тому необхідним та достатнім є розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень, які складаються з: витрат за вивчення матеріалів, підготовку та складання адвокатом позовної заяви - 500,00 гривень, за надання правової допомоги в суді 2500,00 гривень, що підтверджується договором, актом прийому виконаних робіт та касовим ордером. Однак, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. До складу витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду №826/1216/16 від 27 червня 2018 року. На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем надано договір про надання правової допомоги від 05.12.2019 року ; ордер Серії ДП №2019/1205 від 05.12.2019 року; копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 1254; акт прийому-передачі наданих послуг, відповідно до договору про надання юридичної допомоги від 05.12.2019 року від 11 грудня 2019 року та квитанцію прибуткового касового ордера № 1205 від 11.12.2019 року про сплату грошових коштів за надання юридичних послуг у розмірі 3 000 грн, посвідчену відтиском печатки адвоката (а.с.18-23). Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивача, відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору при пред`явленні позову про відшкодування шкоди до суду, та положень ст. 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial