Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] подав до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перший Суворовський відділ ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, про скасування арешту (заборон) майна. Позовна заява мотивована тим, що на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» позивач залишив за собою нереалізоване майно в якості погашення боргу [PERSON] , сплатив різницю вартості майна та суми боргу, 23.11.2017 р. отримав свідоцтво про право власності на ѕ частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , але не зміг зареєструвати вказане свідоцтво в зв`язку з існуванням арештів накладених на підставі ухвал Суворовського районного суду м. Одеси по різним судом справам. У зв`язку з тим, що вирішити питання про скасування арештів іншим чином не можливо, [PERSON] вимушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року (с. [PERSON] ) відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 16.10.2019 року позовну заяву було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09.01.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В останнє судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримку позовних вимог та просив суд у випадку відсутності відповідачів провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідачі та представник третьої особи Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судові засідання не з`являлись, про дату, час і місце проведення яких повідомлялись належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик до суду. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідачів та третьої особи або відзиву на позов до суду не надходило. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позовна заява про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., 31.10.1988 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожний квартиру [ADDRESS] (а.с.11). На підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. 25.12.2004 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар ј частину квартири [ADDRESS] (а.с.12). Також, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом отримала ј частину квартири [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.13). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником ј частини квартири [ADDRESS] є [PERSON] , власником ѕ частин квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.25-27). Згідно Супровідного листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби від 15.06.2015 року вих. № 21931 вбачається, що на виконанні в Першому Суворовському відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувають на виконанні виконавчі провадження, а саме: виконавче провадження № 41195525 з виконання виконавчого документу виданого Суворовським районним судом м. Одеси 25.09.2012 року у справі № 1527/6494/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі: 142369, 42 грн.; виконавчий лист виданий 06.11.2014 року у справі № 1527/1-292/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 15962, 00 грн.; виконавчий лист виданий 05.11.2014 року у справі № 1527/1-292/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 137575, 00 грн., виконавчий лист виданий 11.11.2014 року у справі № 1527/1-292/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 15990, 00 грн.; виконавчий лист виданий 20.11.2014 року у справі 1527/1-292/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 51450, 00 грн. Згідно даного листа, у зв`язку з невиконанням боржником вимог виконавчого документа у строк для самостійного виконання, звернено стягнення на квартиру [ADDRESS] , вартість оцінки майна склала: 398708,00 грн. (а.с.14-15). Судом встановлено, що згідно протоколів електронних торгів № 275266 від 31.07.2017 року, № 280197 від 21.08.2017 року та № 284047 від 11.09.2017 року електронні торги не відбулись (а.с.16-18). Відповідно до листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 25.09.2018 року вих. № 36571 державним виконавцем роз`яснено, що стягувач має право залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» за ціною третіх торгів, а саме: 315570, 80 грн. (а.с.19). Також, з матеріалів справи вбачається, що з заявою до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області про залишення за собою нереалізованого майна звернувся стягувач [PERSON] та відповідно до заяви зазначив, що ним сплачено різницю вартості майна у розмірі 213995, 80 грн., на підтвердження чого до заяви надано квитанцію (а.с.20,21). Головним державним виконавцем Суворовського ВДВС м. Одеса Дараганом В.О. було складено акт від 26.10.2017 року у виконавчому провадженні № 45471153 з виконання виконавчого листа виданого 05.11.2014 року у справі № 1527/1-292/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 137575, 00 грн., відповідно до якого, в порядку ч.9 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», передано у власність стягувача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , нерухоме майно, а саме: ѕ частини квартири [ADDRESS] , як таке, що передано стягувачу за ціною електронних торгів, у розмірі 351570, 80 грн. (а.с.22-23). Згідно свідоцтва від 23.11.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі № 6378, посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з ѕ часток квартири [ADDRESS] , дане свідоцтво підлягає державній реєстрації (а.с.24). Також матеріали справи містять заяву [PERSON] до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту (заборони) з майна, що накладений на ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] (а.с.28). Відповідно до листа відповіді Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 07.11.2018 року вих. № 51517 вбачається, що обтяження на нерухоме майно у вигляді ѕ частини квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , що накладені на підставі ухвал Суворовського районного суду м. Одеси у наступних цивільних справах: № 2-4716/08 від 23.07.2008 року, № 2-5578/2008 від 22.09.2008 року, № 2-3763/10 від 29.04.2010 року, № 1527/6494/12 від 28.05.2012 року в забезпечення позову по справам (а.с.29). Так, в матеріалах справи наявні наступні ухвали Суворовського районного суду м. Одеси: 1. ухвала суду від 23.07.2008 року справа № 2-4716/08 р., відповідно до якої накладено арешт на ѕ частини квартири [ADDRESS] належної [PERSON] , 2. ухвала суду від 29.04.2010 року у справі № 2-3763/10, якою накладено арешт на ѕ частини квартири [ADDRESS] належної [PERSON] , 3. ухвала суду від 22.12.2010 року у справі № 2-6611/2010 рік якою накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] належної [PERSON] , та ухвала суду від 28.05.2012 року у справі № 1527/6494/12, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] належної [PERSON] (а.с.30-34). Також матеріали справи містять лист згідно якого вбачається, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень не міститься відомостей щодо реєстрації виконавчого документу у справах № 2-3763/10, 1527/6494/12, 2-6611/2010, за якими відповідачем/боржником є [PERSON] (а.с.35-37). Таким чином, судом встановлено, що на нерухоме майно, а саме ѕ частини квартири [ADDRESS] яка належала [PERSON] , та яке на цей час на підставі акту та нотаріального посвідченого свідоцтва належить [PERSON] накладено арешт на підставі ухвал Суворовського районного суду м. Одеси в забезпечення позовних вимог. Разом з цим, судом не приймається до уваги ухвала Суворовського районного суду від 22.09.2008 року у справі № 2-5578/2008 р., оскільки, даною ухвалою суду накладено арешт на транспортний засіб марки ВАЗ-2107, 2004 року випуску та відповідно позивачем не порушувалось питання щодо скасування арешту з рухомого майна належного [PERSON] (а.с.31). Таким чином, судом встановлено, що боржником за виконавчими провадженнями не було вчинено дій пов`язаних з його реальним та добровільним виконання у зв`язку з чим, нереалізоване нерухоме майно було передано у власність стягувачу в рахунок погашення боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна та заборону вчинення будь яких інших дій пов`язаних ним, а тому вбачається, наявність порушення права стягувача та власника майна щодо реалізації свого права, зокрема, права державної реєстрації ѕ частини квартири [ADDRESS] , які були передані стягувачу в рахунок задоволення його вимог відповідно до виконавчого документа. Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла на той час, - у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Згідно матеріалів справи, супровідний лист боржнику та стягувачам з приводу електронних торгів, що не відбулись, державним виконавцем було направлено сторонам виконавчого провадження 25.09.2018 року, з заявою щодо вирішення питання залишення нереалізованого майна за собою стягувач [PERSON] звернувся 10.10.2018 року, та відповідно до квитанції від 18.10.2018 року, грошові кошти у розмірі 213995, 80 грн. (різниця між вартістю майна та сумою боргу) були внесені на депозитний рахунок державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 9 Цього Закону - майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Таким чином, судом встановлено, що дії державного виконавця та стягувача [PERSON] , який виявив бажання залишити за собою нереалізоване майна відповідають нормам діючого законодавства. При цьому суд враховує ту обставину, що у суду відсутні підстави щодо відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю порушень з приводу його передання стягувачу тощо. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, відповідачами та третьою особою не надано до суду доказів, що ними оскаржувалась акт державного виконавця та свідоцтво щодо передачі [PERSON] , ѕ частини квартири [ADDRESS] , які були передані останньому в рахунок задоволення його вимог відповідно до вимог виконавчого документа. Частиною 2 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність арештів нерухомого майна, є порушенням наведених вище прав власника майна, гарантованих йому державою Україна. Таким чином, арешти та заборони відчуження було накладено на майно, яке перебувало у власності відповідача, що підтверджується відповідними ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на яке позивач надалі набув право власності та на цей час позбавлений користуватись і розпоряджатись своїми правами, як власника цього майна, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, з урахуванням того, що звернення позивача до суду з цим позовом є єдиним можливим способом захисту його прав та інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] не був учасником справ № 2-4716/08, № 2-5578/2008р., 2-3763/2010 р, № 2-6611/2010 р., № 1527/6494/12р. в ході яких було застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, то інших способів захисту його прав немає, крім звернення з позовом про зняття арештів. Крім того, судом враховується, що у зв`язку із викладеними обставинами, вимоги інших стягувачів, при будь-яких обставинах не можуть бути задоволені за рахунок спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона фактично передана у власність [PERSON] . Враховуючи наявність арештів, неможливість їх скасування в іншому порядку та, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність скасування таких арештів. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved