Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

05 грудня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Гуринівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги мотивувала тим, що 07 червня 1998 року в м. Білопілля помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Гуринівське» розміром 4,45 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Гуринівської сільської ради Білопільського району, яка належала померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0234100 від 26 березня 1997 року. [PERSON] на день смерті проживав за адресою: [INFO] разом із матірю [PERSON]. Заповітне розпорядження від імені померлого не посвідчувалось. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року встановлено факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] був сином [PERSON]. Остання фактично вступила в управління спадковим майном шляхом проживання зі спадкодавцем до дня його смерті, але юридично не оформила своїх спадкових прав. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно онуці [PERSON]. 03 березня 2001 року в с. Мороча померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на вищевказану земельну частку (пай), яка належала померлому сину [PERSON], та яку вона фактично успадкувала за законом, але юридично не оформила. У встановлений законом термін позивач звернулась до держнотконтори та частково оформила свої спадкові права. На даний час [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з втратою правовстановлюючого документа на зазначену земельну частку (пай). Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року, право власності на земельну частку (пай), розміром 4,45 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, що перебувала у колективній власності КСП «Гуринівське», посвідчену сертифікатом серії СМ № 0234100, виданого на імя [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, її представник за довіреністю [PERSON] надав до суду письмову заяву про те, що заявлений позов підтримує, просить розглянути справу у їх відсутність (а. с. 35). Представник відповідача Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився, повідомивши, що з позовом згодні, просили розглянути справу без участі представника сільської ради (а. с. 34). Представники третіх осіб відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумської області та Білопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання також не зявились. Нотаріус надіслала письмову заяву про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 28, 29). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Зокрема, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, який діяв на час смерті спадкодавця [PERSON], який помер 07 червня 1998 року та [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Зі змісту ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 07 червня 1998 року в м. Білопілля помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП № 265492 (а. с. 7). Зі змісту довідки відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22 березня 2017 року за № 97-28-99.2-461/2-17 вбачається, що [PERSON] мав право на земельну частку (пай), розміром 4,45 умовних кадастрових гектарів на території Гуринівської сільської ради, КСП «Гуринівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0234100 від 26 березня 1997 року, виданого згідно розпорядження Білопільської районної державної адміністрації від 03 лютого 1997 року № 38 та відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), сертифікат виданий на руки (а. с. 8). Із інформаційної довідки, виданої відділом у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 20 квітня 2017 року вбачається, що станом на 2017 року оціночна вартість обєкта оцінки земельної частки, розміром 4,45 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) складає 83 503 грн. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Гуринівської сільської ради (а. с. 21). Згідно довідки, виданої виконкомом Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 17 червня 2017 року за № 295 [PERSON] постійно і до дня смерті 07 червня 1998 року, проживав за адресою: [INFO] разом із матірю [PERSON]. Заповіт від імені [PERSON] виконкомом сільської ради не посвідчувався. Спадкоємцем на майно, що залишилось після смерті [PERSON], є його матір - [PERSON], яка постійно на протязі шести місяців з дня його смерті зберігала документи, розпоряджалась особистим майном померлого (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП № 106078 [PERSON] померла 03 березня 2001 року в с. Мороча Білопільського району Сумської області (а. с. 16). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року встановлено юридичний факт родинних відносин про те, що [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року була матірю [PERSON], який помер 07 червня 1998 року (а. с. 10-11). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області 23 лютого 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 21, [PERSON] все своє майно заповіла своїй онуці [PERSON], тобто позивачу по справі (а. с. 12). З довідки, виданої виконкомом Гуринівської сільської ради від 06 липня 2016 року за № 268 вбачається, що [PERSON] постійно і до дня смерті 03 березня 2001 року проживала в [INFO]. Заповіт від імені [PERSON], посвідчений виконкомом Гуринівської сільської ради 23 лютого 2000 року за № 21, який не змінювався і не відмінявся. Спадкоємцем на майно, яке залишилось після [PERSON], є її онука [PERSON], яка постійно протягом шести місяців із дня її смерті зберігала державний акт на право приватної власності на землю, розпоряджалась речами померлої (а. с. 17). Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1827 спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року, є [PERSON]. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки, площею 3,6239 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Гуринівської сільської ради Білопільського району Сумської області, яка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-СМ № 034372, виданого Гуринівською сільською радою 29 вересня 1999 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 322 (а. с. 18). Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 12 квітня 2017 року вбачається, що оформлення спадщини після померлої 03 березня 2001 року [PERSON], яка була спадкоємцем після смерті [PERSON], який помер 07 червня 1998 року, не вдається можливим у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності спадкодавця на земельну частку (пай) на а. с. 19. Позивачем надавалось в газету «Білопільщина» оголошення про те, що загублений сертифікат на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0234100, виданий на імя [PERSON], вважати недійсним (а. с. 20). У відповідності до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи вбачається, що після [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року, заведена спадкова справа № 339/2016 та видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON]. Спадщина складається із земельних ділянок площами 3,6239 га та 0,8519 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належали спадкодавцю на підставі Державного актів на право приватної власності на землю серії І-СМ № 034372 (а. с. 18, 30, 32 зворотна сторона, 33). Статтею 1216 ЦК України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, який посвідчує право на земельну частку (пай) також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну частку (пай), розміром 4,45 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка померла 03 березня 2001 року. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі викладеного,

Outcome: approved