Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

19.09.2019 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Обухівська районна державна адміністрація Київської області про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач з урахуванням збільшення позовних вимог зазначив, що він 17.10.2012 придбав у [PERSON] нерухоме майно, належне їй на праві власності, розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3223186200:03:015:0029. З метою підтвердження факту придбання у власність земельної ділянки площею 0,2500 га, позивач звернувся до Управління Держкомзему в Обухівському районі Київської області. На підставі наданих документів 14.11.2012 цим Управлінням зареєстровано його право власності в Поземельній книзі за реєстровим № 3223186200030150029:3:001. В липні 2019 року, з метою внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач звернувся до відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з заявою про отримання Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Після ознайомлення з цим Витягом позивач виявив, що у розділі «Відомості про право власності/право постійного користування» власником земельної ділянки вказано невідому мені особу на прізвище [PERSON] . До того ж, у даному розділі відсутні дані про документ, який став підставою для виникнення права та документ, що посвідчує право. Під час розгляду справи позивачем з`ясовано проте, що первинна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223186200:03:015:0029 на ім`я [PERSON] була проведена на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 11.09.2006 управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області та зареєстрованого за № 1086. Після державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, [PERSON] відчужив її ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ». Державну реєстрацію права власності за вказаним Товариством було проведено 31.12.2013, номер запису про право власності 4325657, державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Пасічник У.М. на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 16430670, виданого 20.01.2014 Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області. Підставою внесення запису було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10096087 від 20.01.2014. Через деякий час зазначена спірна земельна ділянка від ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ» знову перейшла до [PERSON] . Передачу майна було оформлено актом приймання-передачі нерухомого майна б/н від 09.03.2016 (протокол, серія та номер: 4, виданий 09.03.2016 ТОВ «Альфа Сістем»), який став підставою для подальшої реєстрації права власності за [PERSON] Державна реєстрація переходу права власності за [PERSON] була проведена 18.03.2016, номер запису про право власності 13874958, державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Куліковим Д.Б. Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28938351 від 25.03.2016. З огляду на те, що [PERSON] на час відчуження майна ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ» не був законним власником спірної земельної ділянки, виходячи з вимог ст. 317 ЦК України, він не мав права розпоряджатись та відчужувати цю земельну ділянку. За відсутності законного права власності на спірну земельну ділянку, подальша її державна реєстрація також є незаконною та підлягає скасуванню. Ухвалою судді від 25.10.2019 року відкрито провадження по справі призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження. Ухвалою суду від 29.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про слухання справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяву та клопотанні про збільшення позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду не подавав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, 17.10.2012 [PERSON] , придбав у [PERSON] нерухоме майно, належне їй на праві власності, розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3223186200:03:015:0029. Факт придбання зазначеного майна підтверджується договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., Витягами з Державного реєстру правочинів та Витягом про державну реєстрацію прав, виданим 26.11.2012 Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації» № 36414930, Державним актом на право власності на земельну ділянку сер. ЯМ № 085638 Придбана позивачем земельна ділянка площею 0,2500 га перебувала на праві власності у [PERSON] після отримання її у спадщину. Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкувала земельну ділянку розміром 0,736 га, що знаходиться на території [ADDRESS] , надану для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка належала померлій, [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 098823, виданого Нещерівською сільською Радою народних депутатів згідно рішення виконкому № 25 від 07.05.1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 178 від 05.05.1999 року. Згодом, отримана у спадщину земельна ділянка [PERSON] була поділена на окремі ділянки та на кожну з них вона отримала державні акти. Зокрема, на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер: 3223186200:03:015:0029, отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ЯМ № 085638, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322310001002759 та 08.11.2011 видано управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом сер. АВА № 649026. За загальним правилом право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Водночас право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину. Відповідно до вимог п.п. 2, 3 Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 № 439 (яка була чинна на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки), відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акту, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо. Нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки, видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, за наявності витягу з Поземельної книги проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Вказані вимоги 17.10.2012 виконано приватним нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки та проставлено відповідні відмітки про перехід права власності у Державному акті на право власності на земельну ділянку сер. ЯМ № 085638. Крім того, згідно з положенням п. 4 вищезазначеного Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, територіальний орган Держземагентсва за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на неї, а саме реєстрацію в Поземельній книзі. У зв`язку з цим, на виконання наведених вимог, а також з метою підтвердження факту придбання у власність земельної ділянки площею 0,2500 га, позивач звернувся до Управління Держкомзему в Обухівському районі Київської області. На підставі наданих документів 14.11.2012 цим Управлінням зареєстровано моє право власності в Поземельній книзі за реєстровим № 3223186200030150029:3:001, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку сер. ЯМ № 085638. Таким чином, після державної реєстрації підтверджено [PERSON] право власності на земельні ділянки. Судом витребувано з Обухівської районної державної адміністрації належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,25 га (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3223186200:03:015:0029), розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 194359217 де вбачається, що первинна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223186200:03:015:0029 на ім`я [PERSON] була проведена на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 11.09.2006 управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області та зареєстрованого за № 1086. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 03.01.2020 № 29-10-0.332-131/2-20 вбачається, що за інформацією Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області згідно наявних Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю, право постійного користування та договорів оренди землі, які були передані від Обухівського районного відділу КОФ ДП « Центр ДЗК», записи в яких здійснювалися з вересня 2007 року, державний акт на право власності на гр. [PERSON] не реєструвався та не видавався. Відповідно до відповіді архівного сектору Обухівської райдержадміністрації Київської області від 17.09.2019, у документах архівного фонду № 61 «Нещерівська сільська рада та її виконавчий комітет» за період з 1998 року по 2013 рік рішення Нещерівської сільради Обухівського району Київської області про передачу у власність (користування) земельних ділянок або надання дозволу на виготовлення технічної документації та про затвердження технічної документації на земельні ділянки на ім`я [PERSON] не значаться. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Отримані вищевказані докази в сукупності свідчать про те, що фактично Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 11.09.2006 за № 1086 на ім`я [PERSON] не видавався. Тому були відсутні правові підстави для проведення державної реєстрації права власності відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Після державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, [PERSON] відчужив її ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ». Державну реєстрацію права власності за вказаним Товариством було проведено 31.12.2013, номер запису про право власності 4325657, державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Пасічник У.М. на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 16430670, виданого 20.01.2014 Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області. Підставою внесення запису було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10096087 від 20.01.2014. Через деякий час зазначена спірна земельна ділянка від ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ» знову перейшла до [PERSON] . Передачу майна було оформлено актом приймання-передачі нерухомого майна б/н від 09.03.2016 (протокол, серія та номер: 4, виданий 09.03.2016 ТОВ «Альфа Сістем»), який став підставою для подальшої реєстрації права власності за [PERSON] Державна реєстрація переходу права власності за [PERSON] була проведена 18.03.2016, номер запису про право власності 13874958, державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Куліковим Д.Б. Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28938351 від 25.03.2016. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки, дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією права власності за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, а згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, рішення державного реєстратора реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Метейка Івана Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 204183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4855632231), а також внесений на його підставі запис про право власності на ім`я [PERSON] - незаконним та таким, що підлягає скасуванню, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, та з огляду на те, що [PERSON] на час відчуження майна ТОВ «АЛЬФА СІСТЕМ» не був законним власником спірної земельної ділянки, виходячи з вимог ст. 317 ЦК України, він не мав права розпоряджатись та відчужувати цю земельну ділянку. За відсутності законного права власності на спірну земельну ділянку, подальша її державна реєстрація також є незаконною та підлягає скасуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., що документально підтверджено.

Outcome: approved