Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

В грудні 2014 року [PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі відповідач), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.26) просила усунути порушення її прав власника 1/2 частини квартири № 12 будинку по вул. Київській, 88 у м. Житомирі вселити її у вказану квартиру, зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом зобовязання відповідача надати їй ключі від вхідних дверей квартири та забезпечити вільний доступ до усіх приміщень квартири. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у травні 1994 року вона приватизувала спірну квартиру зі своєю матірю [PERSON], де вони були прописані та проживали. У 2003 році мати [PERSON] подарувала належну їй половину квартири сину [PERSON], який у свою чергу у 2013 році подарував належну йому частину квартири своєму сину і відповідачу [PERSON] Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.04.2014 року за нею визнано право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS]. За життя матері позивач вільно користувалася квартирою, періодично проживала в ній, доглядала матір. На даний час відповідач порушує її права як власника, не дозволяє вселитися у квартиру, чинить перешкоди у користуванні її власністю. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Позивач вказала, що не має доступу до належної їй на праві власності 1/2 частини квартири, оскільки відповідач змінив замок на вхідні двері в квартирі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду (а.с. 15, 24-25). Представник відповідача в судове засідання повторно не зявилася. В судовому засіданні 28.01.2015 р. позов не визнала, однак пояснень та доказів на підтвердження заперечень не надала. За таких обставин, за згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.04.2014 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] (а.с. 9-10). Тим же рішенням встановлено, що кваритира № 12 по вулиці Київській, 88 у м. Житомирі в рівних частинах належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки 19.11.2013 року [PERSON] уклав договір дарування належної йому частини спірної квартири зі своїм сином [PERSON] (а.с.5-10). Як роз'яснено в п. 1, 7 Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормою ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. В судовому засіданні свідки [PERSON], яка є бувшою співробітницею позивача та [PERSON] пояснили, що неодноразово на протязі 2014 та на початку 2015 років намагалися потрапити в картиру № 12 по вул. Київській, 88 в м. Житомирі разом з позивачем, однак відповідач та члени його сім"ї в квартиру їх не допустили, замки змінили. За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно положення статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надано належні докази на підтвердження заявлених позовних вимог з приводу порушення її права, на належне користування 1/2 квартири [ADDRESS], як співвласника житлового приміщення, а тому є всі підстави усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою та вселити позивача у вказану квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved