Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

09 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Чернігівської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення її на посаді начальника КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради за період з 03 травня 2019 року по 05 березня 2021 року включно в сумі 234278 грн. Обґрунтовано позов тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 травня 2019 року у справі № 750/14127/17, яке набрало законної сили 30 вересня 2019 року, [PERSON] поновлено на посаді начальника комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради з 7 грудня 2017 року. Проте, станом на 05 березня 2021 року вказане рішення суду не виконане, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Представник відповідача надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необгрунтованими. У відзиві зазначено, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, який треба рахувати з 02 травня 2019 року, тобто з моменту поновлення [PERSON] на посаді згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/14127/17. Відповідно до позиції Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору, як підстави для виплат. Також, в обгрунтування своїх доводів щодо пропущення позивачем трьохмісячного строку для звернення до суду з даним позовом, представник відповідача послався на правові висновки викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 у справі № 569/2260/19 та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2021 у справі № 757/37426/17. Крім того, представник відповідача зазначив, що 07 грудня 2017 року є останнім робочим днем [PERSON] , у зв`язку із закінченням з нею строкового трудового договору на підставі рішення обласної ради від 28 березня 2018 року № 83-12/VII «Про внесення змін до рішень обласної ради». Даним рішенням внесено зміни до строку дії контракту з начальником КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради [PERSON] , вказавши термін його закінчення 07 грудня 2017 року. Таким чином, позивач звільнена з посади за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строкового трудового контракту. Чернігівська обласна рада, як представницький орган місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, визначила строк дії трудового контракту з [PERSON] до 07.12.2017. Рішення обласної ради від 28 березня 2018 року № 83-12/VII «Про внесення змін до рішень обласної ради» не скасовано та є чинним, оскільки предметом розгляду Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/14127/17 було рішення обласної ради від 07 грудня 2017 року № 62-11/VII «Про звільнення [PERSON] ». Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що у зв`язку із закінченням строку дії трудового контракту відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку. Також у відзиві зазначено, що Чернігівська обласна рада оскаржила в касаційному порядку рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.05.2019 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 750/14127/17. Ухвалою Верховного Суду від 17.12.2019 відкрито касаційне провадження. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, представник відповідача погодилася з розрахунком середнього заробітку, наданого позивачем, та вказала, що він здійснений вірно. Крім того, представник відповідача повідомила, що заперечень проти визначеного розміру витрат на правничу допомогу вона не має, а також клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу представник відповідача не подала і в усному порядку в судовому засіданні такого клопотання не заявила. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 травня 2019 року у справі № 750/14127/17, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, визнано незаконним та скасовано рішення Чернігівської обласної ради № 62-11/VII від 07 грудня 2017 року «Про звільнення [PERSON] з посади начальника комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради та поновлено [PERSON] на посаді начальника комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради з 07 грудня 2017 року. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2021 року у справі № 750/14127/17 касаційну скаргу Чернігівської обласної ради залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду від 02 травня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року залишено без змін. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Кузьменка О.С. від 14 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 750/14127/17, виданого 02 травня 2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова, про поновлення [PERSON] на посаді начальника Комунального підприємства «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради (а.с. 39-40). 12 березня 2020 року вказане виконавче провадження закінчено. Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження станом на 21 лютого 2020 року рішення суду залишалось невиконаним, Чернігівською обласною радою не вжито заходів щодо виконання рішення суду про поновлення на роботі, законні вимоги державного виконавця щодо його виконання боржником не виконані. Враховуючи викладене, державним виконавцем 21.02.2020 до національної поліції України направлено подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення щодо порушення кримінального провадження за фактом умисного невиконання посадовими особами Чернігівської обласної ради вимог виконавчого листа про поновлення [PERSON] на посаді начальника Комунального підприємства «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради (а.с. 41-42). Також, у судовому засіданні встановлено, що позивач зверталась до суду з позовом до Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради та Чернігівської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення її на роботі та стягнення моральної шкоди. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2020 року в справі № 751/3997/20 позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» ЧОР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.05.2019 по 22.06.2020 включно в сумі 143704 грн. та стягнуто з Чернігівської обласної ради на користь [PERSON] 1500 грн. моральної шкоди. Проте, постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, вказане рішення суду було скасовано в частині стягнення з Комунального підприємства\~«Чернігівське міжміське\~бюро технічної\~інвентаризації» Чернігівської\~обласної ради середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з тих підстав, що такі вимоги заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 Цивільного кодексу України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»). Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п`ята статті 235 КЗпП України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». З викладеного вбачається, що Чернігівська обласна рада не виконала свого обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, отже допустила затримку виконання рішення про поновлення на роботі і відповідно має нести відповідальність, встановлену статтею 236 КЗпП України. Доводи представника відповідача щодо пропущення встановленого законом трьохмісячного строку для звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими, адже позивач на роботі не поновлена і рішення про її поновлення на роботі залишається невиконаним, тобто порушення є триваючим. Крім того, рішення обласної ради від 28 березня 2018 року № 83-12/VII «Про внесення змін до рішень обласної ради», яким було внесено зміни до строку дії контракту з начальником КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради [PERSON] , вказавши термін його закінчення 07 грудня 2017 року і на яке посилається представник відповідача, було чинне на час розгляду справи № 750/14127/17 і йому надано правову оцінку рішенням Десянського районного суду м. Чернігова від 02\~травня 2019\~року, постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2021 року. Згідно розрахунку позивача, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03.05.2019 по 05.03.2021 включно становить 234278 грн. Представник відповідача у судовому засіданні погодилася з розрахунком середнього заробітку, наданого представниками позивача, та вказала, що він здійснений вірно. Враховуючи викладене, суд погоджується з розрахунком середнього заробітку наданого позивачем (а.с. 48), оскільки він узгоджується з постановою Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 із наступними змінами та доповненнями і відповідачем не спростований. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу\~у зв`язку\~із затримкою\~виконання рішення\~суду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, у зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із\~частинами першою,\~другою статті\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу правничу допомогу надавала адвокат Руденко Дар`я Сергіївна на підставі договору про надання правової допомоги від 01 березня 2021 року та ордеру серії ЧН № 121974 від 13 квітня 2021 року (а.с. 85-86, 91). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 02/03/2021 від 06 квітня 2021 року позивач сплатила згідно договору про надання правової допомоги № 02/03/2021 від 01.03.2021 адвокату 20150 грн. (а.с. 88). Відповідно до\~частини другої\~статті 137\~ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із\~частиною четвертою\~статті 137\~ЦПК України,\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Хоча представник відповідача не заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, проте, як вбачається з наданого представником позивача розрахунку, до загального розміру витрат на правничу допомогу враховано 3000 грн. за відстеження стану розгляду Верховним судом справи № 750/14127/17. Оскільки ці витрати не стосуються справи № 750/2413/21 яка розглядається, тому суд вважає, що в цій частині вони стягненню не підлягають, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 17150 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved