Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У січні 2014 року до Києво-Святошинського районного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Легбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 лютого 2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір про надання останньому 5 000 000 грн. у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії на будівництво житлових будинків з кінцевим терміном повернення 18 лютого 2011 року. В подальшому були укладені додаткові угоди до кредитного договору, за якими загальний розмір кредитних зобов'язань був збільшений до 9 300 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 30 вересня 2013 року та сплатою 25% річних за користування кредитними коштами. За умовами даного договору [PERSON] мав регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідач перестав вносити необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не мало. Станом на січень 2014 року за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті кредиту 9 300 000 грн., заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 915 893,09 грн. Оскільки [PERSON] порушив взяте на себе зобов'язання по щомісячній сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом, відповідно до умов договору за прострочення виконання зобов'язання сторона має сплати пеню в розмірі, визначеному договором. Тому банком була нарахована пеня за прострочення сплати кредиту - 347 794,52 грн. та пеня за порушення процентів за користування кредитом - 21 632,62 грн. У зв'язку із зверненням до суду позивач поніс додаткові витрати, а саме за оплату судового збору - 3 654 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 585 320 грн.; в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в розмірі 10 585 320 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,2451га (кадастровий номер 3222482000:05:010:0029), земельну ділянку площею 0,6500га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0530), домоволодіння загальною площею 828 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3441,00 грн. При розгляді справи [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Легбанк», реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області, треті особи призваний нотаріус [PERSON], [PERSON] про визнання договорів недійсними. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за рішенням суду [PERSON] визнаний недієздатним та її призначено його опікуном. Вказала, що між банком та [PERSON] був укладений договір кредиту, додаткові угоди та договори іпотеки. Дані договори є недійсними, оскільки на час їх укладення останній не розумів значення своїх дій, не міг ними керувати. Тому дані договори є недійсними з моменту їх укладення. Просила суд визнати недійним кредитний договір № 04-09-08 КФ, укладений 21 лютого 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком Легбанк» та додаткові угоди до нього; визнати недійним договір іпотеки, укладений 21 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Легбанк» та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1463, за яким в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,2451 га, кадастровий номер 3222482000:05:010:0029, що розташована: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та домоволодіння загальною площею 675,2 кв.м, житловою площею 192,0 кв.м, що складається з: жилого будинку А, матеріал - цегла, загальною площею 675,2 кв.м., житловою площею 192,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та договори про внесення змін до договору іпотеки; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 02 серпня 2011 року між Акціонерним комерційним банком «Легбанк» та [PERSON], який посвідчений 02 серпня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1205, відповідно до якого в забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором № 04-09-08 КФ в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,6500 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:0530, що розташована: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства та договір про внесення змін до договору іпотеки. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, проти зустрічного позову заперечувала. Суду пояснила, що між банком та відповідачем були укладені численні договори, відповідач власноручно писав всі заяви, заповнював необхідні документи. Протягом певного часу виконував умови договору, сплачував відсотки за користуванням коштів. В цілому [PERSON] був і залишається громадсько-активною людиною. Висновок експерта є не повним, проведеним з порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, договори іпотеки є нотаріально посвідченими договорами, тому при їх укладенні нотаріус також перевіряє дієздатність особи. Просила задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом проти позову заперечував, зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Просив відмовити в задоволенні позову, а вимоги за зустрічним позовом задоволити в повному обсязі, врахувавши висновок експертизи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні первісного позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що акціонерний комерційний банк «Легбанк» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Легбанк», яке є правонаступником АКБ «Легбанк». 21 лютого 2008 року між АКБ „Легбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №04-09-08 КФ. За цим договором [PERSON] отримав кредит в сумі 5 000 000 грн., яка була перерахована [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Кредит був виданий на строк до 18 лютого 2011 року зі сплатою 17% річних та зі сплатою одноразової комісії за відкриття кредитної лінії в розмірі 0,1% від суми ліміту в день отримання траншів. З матеріалів справи встановлено, що у подальшому між банком та [PERSON] укладались додаткові угоди до кредитного договору, якими збільшувався ліміт кредитування, продовжувались терміни користування кредитними коштами, змінювалась процентна ставка. Остаточний ліміт кредитування становив 9 300 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 30 вересня 2013 року та зі сплатою 25% річних за користування кредитним коштами. Зобов'язання за кредитним договором та додатковими угодами банк виконав, що підтверджується заявами на видачу готівки. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно п.1.3 кредитного договору відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником щомісячно. Відповідно до п. 5 кредитного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором, а саме за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення. З поданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що після укладення кредитного договору [PERSON] було сплачено проценти за користування кредитними коштами в розмірі 6 395 691,76 грн., залишок по тілу кредиту становить 9 300 000 грн., залишок по несплаченим процентам становив 915 893,09 грн. Банком відповідно до умов кредитного договору була нарахована пеня за несвоєчасну сплату суми кредиту в розмірі 347 794,52 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 21 632,62 грн. У якості забезпечення виконання умов кредитного договорів та додаткових угод 21 лютого 2008 року між АКБ „Легбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки. За цим договором [PERSON] передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,2451 га, кадастровий номер 3222482000:05:010:0029, що розташована: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та домоволодіння загальною площею 675,2 кв.м, житловою площею 192,0 кв.м, що складається з: жилого будинку А, матеріал - цегла, загальною площею 675,2 кв.м., житловою площею 192,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та договори про внесення змін до договору іпотеки. 02 серпня 2011 року між АКБ „Легбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки. За цим договором [PERSON] передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,6500 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:0530, що розташована: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства та договір про внесення змін до договору іпотеки. В подальшому до договорів іпотеки вносились зміни відповідно до укладених додаткових угод. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Рішенням Києво-Святошинського районного суду київської області від 31 березня 2014 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним та призначено [PERSON] його опікуном. При розгляді справи за ухвалою суду було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи міг [PERSON], [INFO], усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваних договорів кредиту та іпотеки. Згідно акту амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи №239ц від 16 липня 2014 року: [PERSON] страждав на період укладення кредитного договору та додаткових угод до нього (21 лютого 2008 року, 25 червня 2010 року, 26 липня 2010 року, договорів іпотеки та змін до них 21 лютого 2008 року, 21 серпня 2008 року, 02 серпня 2011 року, 06 червня 2011 року, 22 лютого 2011 року, 06 березня 2012 року) на хронічний психічний розлад у вигляді посттравматичного стресового розладу, який ускладнений хронічним алкоголізмом. Психічні розлади виражені в [PERSON] значно, вони позбавляли його у той час здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Враховуючи надані суду пояснення сторонами, суд при вирішення спору бере до уваги експертизу від 16 липня 2014 року, оскільки вона проведена за матеріалами цієї справи та справи про визнання особи недієздатною, є комісійною експертизою, стаж членів комісії є значним, обсяг матеріалів наданих для вивчення експертам є повним та об'єктивного для повного дослідження психічного стану [PERSON] Інших доказів на підтвердження заперечень щодо висновку експертів позивачем суду не надано. Подані суду роздруківки різноманітних матеріалів щодо характеристик [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки інформація, викладена в них не підтверджена іншими доказами, не надано доказів належності сайтів, веб-ресурів, не підтверджено спілкування на форумах під ім'ям [PERSON] саме [PERSON], а не сторонніми особами, з поданих копій фото не можливо встановити особу та час в якому зроблені фото, тобто дані докази не підтверджують психічний стан на час вчинення оспорюваних правочинів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог за зустрічним позовом та визнає кредитний договір з додатковим угодами, договори іпотеки з додатковими угодами недійсними. За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК ( 435-15 ) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. З матеріалів справи встановлено, що на виконання умов кредитного договору та додаткових умов до нього банком видано [PERSON] кредитні кошти в розмірі 9 300 000 грн., а [PERSON] були сплачені відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6 395 691,76 грн., що не оспорювалось сторонами в засіданні та підтверджується поданим суду розрахунком заборгованості. Визнаючи кредитний договір та договори іпотеки недійсним, суд вважає за необхідне застосувати реституцію та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Легбанк» різницю між сплаченими коштами банку у якості сплачених відсотків та отриманими коштами, що становить 2 904 308,24 грн., зняти заборони на відчуження, накладених нотаріусами при посвідченні договорів іпотеки.

Outcome: approved