Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Алейнікова К.Г. звернувся до суду з позовом ПАТ „Запоріжжяобленерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», який ухилявся від виплати заробітної плати після звільнення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.07.2018 року по 31.10.2018 року включно. Оскільки стягнута заборгованість відповідачем, на даний час не погашена, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 27.02.2019 року включно у розмірі 22 762,38 гривень, та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6300 гривень. Ухвалою судді від 31.05.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 24.06.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що вина відповідача відсутня в затримці розрахунку з позивачем, у зв`язку з тяжким фінансовим становищем. Крім того, посилаючись на те, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, у відзиві представник відповідача зазначив, що визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути такою, з якої в подальшому буде утримано податки та інші обов`язкові платежі. 25.06.2019 року на адресу суду надійшов уточнений позов [PERSON] , відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 04.04.2019 року включно у розмірі 29 702,13 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 6300 гривень. У судове засідання позивач не з`явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, відповідно до якої уточнений позов підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (наказ від 05.07.2018), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 13). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 09.07.2018 року по 31.10.2018 року включно у розмірі 22 484,79 гривень. Заборгованість позивача перед відповідачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі погашена 05.04.2019 року у повному обсязі, що підтверджує позивач в уточненому позові. Проте, враховуючи факт несвоєчасного розрахунку відповідача перед позивачем по заробітній платі, який визнаний відповідачем, та в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягає доказуванню, суд приходить до наступного висновку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Таким чином, відповідачем було порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 04.04.2019 року включно (по день фактичного розрахунку відповідачем по заборгованості - 05.04.2019 року). Обчислюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 29 702,13 гривень з розрахунку: 107 робочих днів (з 01.11.2018 року по 04.04.2019 року) х 277,59 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення, згідно довідки ПАТ „Запоріжжяобленерго" а.с. 8), що підтверджується матеріалами справи, та відповідачем не спростований, який підлягає стягненню з відповідача. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку у розмірі 29 702,13 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено договором про надання адвокатської допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 6 300 гривень та Актом прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Адвокат у судовому засіданні участі не приймав. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом послугами, розміром позовних вимог, справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому, на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 900 гривень, виходячи з вартості складання позовної заяви. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача в сумі 768,40 гривен, який був сплачений позивачем при подачі позову.

Outcome: partial