Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

16 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO], до м. Алушта АР Крим та до м. Макіївка Донецької області без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що сторони перебували у шлюбі, від якого в них народилися дитина: [PERSON]. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитини не здійснює, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Зазначає, що відповідач постійно проживає у м. Донецьку, позивач разом з дитиною мешкає у с. Шандриголове Лиманського району Донецької області, піклується про дитину, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за нею, займається її вихованням. У зв'язку з тим, що стосунки з відповідачем розірвано, відповідач постійно мешкає на території проведення АТО, у м. Донецьку, останній відмовляє позивачці в наданні дозволу (згоди) на виїзд дитини за межі України, а саме: до м. Макіївка Донецької області, де проживають родичі позивача - мати [PERSON] та [PERSON], та до АР Крим, де у м. Алушта проживають її родичі. Позивач про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позову. Відповідач до суду не з'явився, просив розглянути справи за його відсутності, згідно із письмовими запереченнями заперечує проти задоволення позову із мотивів побоювання втратити зв'язок із рідним сином, втратити можливість брати участь у його вихованні, а також з тих підстав, що позивач не вказала період перебування неповнолітнього за кордоном та не надала доказів щодо наявності в неї родичів у АР Крим, доказів, що син [PERSON] потребує лікування( а.с.65-69). Орган опіки та піклування Краматорської міської ради направив заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки інтереси дитини підлягають захисту, з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини: [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дітей. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей, відповідно до законів України. За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. ч. 7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 5 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов'язків батьків у здійсненні батьківських прав. Відповідач по справі, як вбачається із матеріалів справи, перебуває на непідконтрольній державі Україна території, у м.Донецьку. Із наданих позивачем додаткових доказів підтверджується, що її мати [PERSON] постійно проживає та зареєстрована у м. Макіївка Донецької області. 01.07.2017року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON], який постійно проживає та зареєстрований у м. Алушта АР Крим, с. Малореченське. [INFO] в них народилась дитина - [PERSON]. З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача [PERSON] отримати дозвіл на вивезення дитини узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон. Так само надання дозволу позивачці на виїзд неповнолітньої дитини позивача у її супроводі не порушить права дитини та відповідає її інтересам, оскільки спрямоване на реалізацію права дитини на прямий контакт з матір'ю, регулярні особисті стосунки з останньою, буде сприяти фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному та соціальному розвитку дитини, оскільки виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Враховуючи, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, суд вважає на необхідне частково задовольнити позов та встановити строк надання дозволу на виїзд дитини [PERSON], без згоди та супроводу батька, в один рік. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial