Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

Вказана цивільна справа перебувала у провадженні судді [PERSON]., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, заступником керівника апарату Реверук В.С., у зв"язку із звільненням з посади судді [PERSON]., 08.12. 2015 року замінений суддя на головуючого Леонтюк Л.К., в провадження якого вищезазначена справа надійшла за вх. № 1144 від 10.12. 2015 року. Ухвалою судді від 10 серпня 2015 року, після виконання вимог ст. 122 ч.3 ЦПК України , відкрито провадження у справі ( а.с. 12) . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.10. 2015 року сторонам надано строк для примирення терміном один місяць, провадження у справі було зупинено ( а.с.17;18). Ухвалою суду від 10 грудня 2015 року відновлено провадження у справі, розгляд справи призначено у судове засідання з викликом сторін на 06.01. 2016 року на 09-00 годину. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, обгрунтовуючи свій позов, посилаючись на те, що з 09 червня 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 346. Від сумісного життя з відповідачем мають двох малолітніх дітей : сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. На протязі сумісного сімейного життя між ними стосунки поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. З травня 2015 року не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства також не ведуть, примирення між ними не можливе. Щодо утримання та виховання малолітніх дітей - спору не виникає. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та наполягала на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї та примирення між ними не можливе , пояснивши, що основною причиною розірвання шлюбу є психологічна несумісність подружжя. Відповідач не заперечував проти викладених позовних вимог та проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що добровільно надає матеріальну допомогу дітям та приймає участь у їх вихованні, майнового спору не виникає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2006 року зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 346 ( а.с.5). Від сумісного життя з відповідачем мають двох малолітніх дітей : сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO].( а.с.4; 6). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з травня 2015 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від можливості повторного призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей , сторони визначилися у добровільному порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved