Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 28.04.2011 року у розмірі 90239,34 грн., та судовий збір в сумі 2 102, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28.04.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір, у відповідності до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту, який згодом збільшився до 21500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та проценти за користування кредитом. У порушення умов кредитного договору від 28.04.2011 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, [PERSON] зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 17.08.2020 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 43477,14 грн. , яку разом з відсотками та пенею , нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України в загальній сумі 90239,34 грн. банк просив стягнути з відповідача. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.10.2020 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 19.10.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки з розрахунку заборгованості по кредиту вбачається, що строк погашення заборгованості за кредитом настав 28.04.2012 року. Таким чином, з моменту прострочення сплати тіла кредиту - 2804. 2012 року до моменту звернення банку з позовом - вересень 2020 року встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності сплив. Крім того , зазначив, шо у анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови він розумів та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання ним грошових коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника. Також позивачем порушені вимоги про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи ним не визнаються та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Позовна заява по справі від імені АТ КБ «Приват банк» підписана не уповноваженою особою, оскільки відомості про дану особу відсутні в Єдиному державному реєстрі та довіреність видана даній особі підписана також особою відсутньою в Єдиному державному реєстрі. 28.10.2020 року позивачем надано відповідь на відзив в якому зазначено, що Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі поданої заяви, що разом з Умовами та Правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач у заяві. Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. Позичальник не звертався в банк за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними коштами та погашення, які він здійснював. ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на виниклі правовідносини, оскільки позивальнику грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Крім того, в анкеті-заяві відповідача зазначив, що підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Безпідставними є посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, оскільки вона не стосується справи з використанням кредитних карт. Гребенюк О.С. уповноважений представляти інтереси банку, для виконання повноважень йому була надана довіреність, суд встановив, що позовна заява подана відповідно до вимог ст. 175 та 177 ЦПК України та відкрив провадження у справі, тому твердження відповідача, що у представника банку відсутні повноваження не відповідає дійсності. Кредитний договір є чинним, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки строк перевипущеної картки діє до останнього дня 12.2021 року, позивач звернувся до суду 28.09.2020 року до спливу строку позовної давності. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, як вбачається з відзиву на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 28.04.2011 року [PERSON] підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку. У відповідності до умов договору від 28.04.2011 року [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний літі у розмірі 300,00 грн., що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с. 10), у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 21500,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 17.08.2020 року за договором від 28.04.2011 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 90239,34 грн., а саме: 43477,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту, 15192,32 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 31569,88 грн. - нараховано пені. Наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду за захистом своїх прав, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В даному випадку необхідно зауважити, зо ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Так вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. В даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В анкеті-заяві мається підпис відповідача, що він ознайомився і згоден з Умовами та правилами. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку. Письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи підтверджено, що сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Суду надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитку карту «Універсальна», скільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Останній раз відповідач користувався карткою 17.09.2018 року. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач сплачував заборгованість за договором, тобто вважається таким, що прийняв умови передбачені укладеним договором та погодився з ними. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. У відзив відповідач стверджує, що у анкеті-заяві позичальника базова процента ставка не зазначена, одна вказане твердження спростовується доказами наявними у справі, а саме: довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем де вказано, що базова процента ставка становить 3 % (а.с. 11). Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року є неправильним, оскільки у вказаній справи відповідач заперечував проти п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» та встановлення збільшеного строку позовної давності. Виниклі у зазначеній справі правовідносини не стосуються справ з використанням кредитних карт. Відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у межах строку позовної давності, загальна тривалість якого встановлюється в три роки. У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на ліцевій стороні Карки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже строк, перевипущеної картки до останнього дня 12.2021 року. Крім того , останній раз відповідач користувався карткою 17.09.2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом 28.09.2020 року, тобто до спливу строку позовної давності. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З урахуванням системного аналізу , зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що відповідач шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку та довідки про умови кредитування між банком та ним 28.04.2011 року укладено кредитний договір, позивач умови кредитного договору виконав належним чином, однак, відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання не виконував, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 17.08.2020 року склалась заборгованість у розмірі 43477,14 грн. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредита станом на 17.08.2020 року в розмірі 43777,14 грн. , пені в розмірі 31569,88 грн. та 3% відсотків , нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України в розмірі 105192,32 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved