Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх дітей, які наразі проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, у той час, як відповідач матеріально дітям не допомагає, виконуючи разові покупки, її прохання про необхідність утримувати спільних дітей ігнорує. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Процесуальні дії у справі Спрощене позовне провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 липня 2020 року, якою, до того ж, у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, витребувано докази щодо спроможності відповідача утримувати дітей у заявленому позивачем розмірі, позаяк, це було необхідно для захисту їхніх прав та інтересів. Позиція сторін Позивач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Паралельно позивач висловила позицію щодо підтримання своїх вимог та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання також не прибув, викликався у нього неодноразово за наявними у матеріалах справи адресами шляхом направлення судових повісток та публікації оголошення про виклик на офіційному веб - порталі судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дати судового засідання, а тому, в силу положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, матеріали справи містять у собі зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, дані яких свідчать про те, що відповідач двічі належно повідомлений про розгляд справи. При цьому, відповідач будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи, що підтверджується відповідною заявою його представника. При цьому, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених сторонами У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини, відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На цей час діти проживають разом з позивачкою і перебувають на її утриманні. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок обох батьків утримувати дитину/дітей до досягнення нею повноліття. При цьому, способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їхніх спільних дітей, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, що слідує із позовної заяви та не спростовано відповідачем шляхом надання належних і допустимих доказів. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину/дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, право на пред`явлення позову про стягнення аліментів не залежить від факту перебування сторін у шлюбі або ж його розірвання, і такі факти не є юридично значущими для прийняття рішення про стягнення аліментів, позаяк, суд виходить із факту батьківства. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я та матеріальне становище дітей, які проживають разом із матір`ю і перебувають на її утриманні, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який є особою працездатного віку, нерухомими майном на праві власності чи користування не володіє ( а.с. 20), володіє транспортним засобом - автомобілем марки «Деу - Нексія», який перебуває під арештом ( а.с. 22, 23), не перебуває на обліку в ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві ( а.с. 25), інших неповнолітніх дітей не має ( а.с. 26), не перебуває на обілку, як само зайнята особа ( а.с.37-38). А як наслідок, з урахуванням викладеного, з огляду на обов`язок відповідача утримувати своїх дітей, суд приходить до висновку, що він має сплачувати аліменти, незалежно від того працевлаштований він чи ні. Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судуу своїй постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18 вказав на те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки діти сторін проживають разом з матір`ю, а відповідач є їх батьком, що достовірно установлено судом, то на нього покладено однаковий з позивачкою обов`язок щодо їх утримання. У цьому контексті, суд виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, а той факт, що відповідач не працює і не має доходів, не може бути для суду переконливим аргументом у бік вкрай значного зменшення розміру аліментів або взагалі звільнення від обов"язку їх сплати. Суд, при цьому, зважає ще й на те, що відповідач перебуває у працездатному віці, у той час, як повинен нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку своїх дітей. Між тим, суд, у контексті установлених фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу). При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд, крім того, не установив жодної із обставин, що передбачені ст. 188 СК України. Тож, виходячи із необхідності дотримання балансу інтересів одночасно дітей та їх батька, але водночас, надаючи перевагу інтересам дітей, суд приходить до висновку про повне задоволення позову. До того ж, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 06 липня 2020 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. При цьому, аліменти у такому розмірі належить стягувати з відповідача на дітей - до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням часткового задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, а також із того, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 840,80 грн. Отже, судовий збір, за такого, слід стягнути з відповідача на користь держави. З цих мотивів,

Outcome: approved