Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.2009 року по 14.01.2020 року включно, від шлюбу мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем, при цьому відповідачка матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.02.2020 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та вселення до квартири. Зустрічний позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 14.01.2020 року, від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . У 2019 році у сім`ї почалися систематичні сімейні конфлікти, які іноді завершувалися моральним та фізичним насильством з боку чоловіка. На фоні даних обставин позивачка почала втрачати психологічну рівновагу та була вимушена у період з 25.09.2019 року по 28.01.2020 року пройти курс психо-соціальної реабілітації віддалено від своєї сім`ї та місця свого постійного проживання у Реабілітаційному центрі «Європа». Курс лікування позивачка пройшло добровільно та усвідомлено, з метою уникнення будь-яких негативних впливів на своїх дітей. Після реабілітації позивачка повернулася додому і дізналася, що відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який був задоволений. На даний час відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Також відповідач не впускає позивачку до квартири. Позивачка вважає, що діти повинні проживати разом з нею, оскільки вона зможе забезпечити їх всім необхідним, забезпечити їм всі умови для розвитку та виховання. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини, а також вселити її до квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2020 року вирішено проводити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2020 року частково задоволено клопотання відповідачки про прийняття зустрічного позову, прийнято зустрічний позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів до розгляду в одному провадженні з основним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2020 року дану цивільну справу об`єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які після розлучення постійно проживають з батьком, він здійснює догляд за ними та повністю опікується ними. З 2017 року відповідачка почала зловживати алкогольними напоями, що негативно впливало на їх сімейні стосунки. Також така поведінка відповідачки неодноразово ставала приводом для звернення позивача до поліції. Відповідачка неодноразово перебувала на лікуванні у реабілітаційних центрах, востаннє повернулися звідти 28.01.2020 року. У лютому 2020 року відповідачка забрала з дитячого садка молодшу дочку і на даний час дитина проживає з матір`ю. При цьому позивач вважає, що діти повинні проживати разом з ним, а він не заперечує проти зустрічей дітей з матір`ю. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком. 28.04.2020 року до суду надійшов Відзив відповідачки [PERSON] на позов [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідачка вказує про те, що вона не вживала алкогольні напої систематично. Крім того, вона пройшла курс реабілітації з метою уникнення залежності від алкоголю. На даний час позивач чинить перешкоди їй у спілкуванні з дітьми, користуванні квартирою. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом з ним відмовити. 19.05.2020 року до суду надійшла Відповідь на відзив відповідачки за позовом [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком. У даній відповіді позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. 21.05.2020 року до суду надійшов Відзив [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] . Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач просить у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки діти після розірвання шлюбу проживають разом з ним, він повністю здійснює догляд за ними, піклується про них, утримує їх, вважає, що дітям буде краще проживати разом з ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позови про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, просили їх задовольнити, а також заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити, а також просила відмовити у задоволенні позовів [PERSON] . Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивач, його представника, відповідачки, допитавши свідків, заслухавши думку дитини, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.2009 року по 14.01.2020 року включно, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання дітей разом з ним, зважаючи на те, що після припинення сімейних стосунків діти проживають разом з ним, він зможе дати їм все необхідне для належного виховання і розвитку, має більше можливостей для створення належних умов для виховання дітей, має відповідний дохід для того, щоб повністю утримувати сина та дочку. У зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визначити місце проживання дітей з нею, зважаючи на те, що вона на даний час має можливості для забезпечення дітей всім необхідним, оскільки працює, отримує дохід, забезпечена умовами для проживання. Як встановлено при розгляді справи, сторони у справі з вересня 2019 року разом не проживають, оскільки з 19.09.2019 року по 28.01.2020 року включно відповідачка [PERSON] перебувала у Реабілітаційному центрі «Європа», де проходила курс психологічної реабілітації з метою уникнення залежності від алкоголю, що підтверджується відповідною довідкою від 07.02.2020 року. З моменту припинення сімейних стосунків малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з батьком у квартирі [ADDRESS] . З письмових матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. Вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 14.04.2008 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] умови для проживання дитини створено належним чином; [PERSON] проживає в одній кімнаті разом з батьком, має окреме спальне місце; в кімнаті є двоповерхове ліжко (одне з них передбачено для малолітньої [PERSON] ), розкладний диван, меблева стінка, стіл письмовий; наявні дитячі речі, книжки; в іншій кімнаті проживає зведена сестра дітей - неповнолітня [PERSON] , 2004 року народження. Позивач [PERSON] працює інженером-електроніком у ТОВ «Автолайм», отримує дохід, середній розмір якого становить 17000, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до медичної довідки, виданої КМНКЛ «Соціотерапія», у [PERSON] наркологічних протипоказань не виявлено. Згідно із медичною довідкою, виданою ТМО «Психіатрія» у м. Києві, у [PERSON] психіатричних показань не виявлено. Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. На даний час відповідачка проживає у квартирі [ADDRESS] на підставі Договору оренди. У вказаній квартирі [PERSON] проживає разом з чоловіком [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] . За вказаною адресою працівниками Служби у справах дітей та сім`ї було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що умови для проживання дитини створено належним чином; для [PERSON] облаштовано окрему кімнату,де є два ліжка (одне ліжко передбачено як спальне місце для малолітнього [PERSON] ), шафа, письмовий стіл; наявні дитячі речі, іграшки, книжки; під час проведення обстеження житлово-побутових умов малолітня [PERSON] була вдома. [PERSON] на даний час не працює, перебуває на обліку як безробітна, отримує допомогу, що підтверджується відповідною довідкою від 19.02.2020 року. Відповідно до медичної довідки, виданої КМНКЛ «Соціотерапія» у [PERSON] наркологічних протипоказань не виявлено. Згідно характеристики, виданої [PERSON] ГО «Реабілітаційний центр «Європа», вона пройшла курс психосоціальної реабілітації з 25.09.2019 року по 28.01.2020 року. За цей час відповідачка проявила себе з позитивної сторони, відповідально відносилася до своїх обов`язків, приймала активну участь в програмі реабілітації; психоемоційний стан стабілізувався, сформувалася стійка мотивація на тверезість; після закінчення курсу реабілітації регулярно відвідує терапевтичні збори. Малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з батьком у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до інформації, що була надана Службі у справах дітей та сім`ї, [PERSON] навчається у школі № 306 Деснянського району м. Києва. Дитина завжди охайна, доглянута, забезпечена всім необхідним для навчання; мати [PERSON] рідко спілкувалася з педагогами, іноді підтримувала телефонний зв`язок з класним керівником; батько [PERSON] приділяв увагу дитині, переймався навчанням сина, приходив до школи особисто та цікавився успіхами хлопчика в телефонному режимі; [PERSON] під час карантину проживав з батьком та виконував усі домашні завдання дистанційно. Малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою; на даний час проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації ДНЗ № 222 Деснянського району м. Києва, що була надана Службі у справах дітей та сім`ї, [PERSON] відвідує заклад з 05.12.2016 року. Дитина відвідує заклад завжди охайною, забезпечена всім необхідним для навчання та виховання. Мати [PERSON] один раз відвідала батьківські збори, батько [PERSON] жодного разу не відвідував батьківські збори, але свята, які проводилися в закладі, відвідували і тато, і мама, успіхами дитини цікавилися обоє батьків. 29.07.2020 року Міським центром дитини був складений висновок психологічного обстеження малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до наданих висновків встановлено, що [PERSON] радісна, енергійна, емоційно чутлива, доброзичлива, стресостійка, допитлива; дівчинка має міцну прив`язаність до старшого брата [PERSON] ; ситуація у родині зараз має травмуючий вплив на формування особистості [PERSON] ; ідентифікує свою статеву приналежність - дівчинка, та на цьому базує свої сприйняття світу, не ідентифікує себе з родиною; діагностовано ознаки прихованого сильного страху, агресії, порушення процесу самовідновлення психіки, ознаки раннього дорослішання; в сім`ї конфліктний тип взаємодії, є ознаки насильства. Згідно із наданими висновками встановлено, що в [PERSON] переважав нейтральний настрій, поводив себе спокійно, деколи посміхався, хвилювався; пізнавальна сфера дитини розвинута відповідно до вікової норми; в поведінці дитини присутня нерішучість, хвилюється з приводу правильності рішення; прагне бути хорошим та слухняним; діагностується боязнь агресії, високий рівень тривожності; особистісна сфера характеризується нестабільною самооцінкою; дитина підлаштовується під навколишні обставини, орієнтований на допомогу іншим, нечутливий до себе; дитині важко себе ідентифікувати із сім`єю, більше говорив про друзів, однокласників, в дитини діагностується почуття знедоленості, відчуженості, немає почуття сімейної спільності. Важливою та авторитетною фігурою для [PERSON] є батько. Свої бажання, потреби, вподобання він звіряє з ним; хлопчик уникає говорити про матір, в дитини присутня образа на неї, але кілька раз повторював, що сумує за нею. [PERSON] напряму залучений у конфлікт між батьками; в даній ситуації дитина обирає когось одного із батьків, а по відношенню до іншого займає позицію, яку транслює другий. Оскільки батько для [PERSON] є значимим та авторитетним дорослим, то ставлення дитини до матері обумовлюється особливостями взаємовідносин між батьками; також в дитини присутній страх втратити батька, він був свідком конфлікту, в якому батькові погрожували і хлопчик це дуже болісно переживає; в дитини надійна прив`язаність до молодшої сестри; зазначив, що сумує за нею, дуже радів, коли вони зустрілися на території Центру. За результатами психологічного дослідження рекомендовано: батькам вирішувати конфліктні питання між собою, без залучення [PERSON] та [PERSON] ; батькам пройти курс батьківства з питань профілактики сексуального, фізичного, психологічного, економічного насильства; з питань спільного виховання дітей в одному напрямку; формах спілкування з дітьми у період після розлучення; формування сприятливих умов у родині для якісного розвитку дітей; отримати інформацію про особисті межі дитини та її особистий простір. Також згідно висновку акту оцінки потреб сім`ї/особи, складеного фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного в м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді при здійсненні обстеження житлово-побутових умов проживання, батько [PERSON] та мати [PERSON] здатні виконувати батьківські обов`язки. Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок № 102/02/37-6155 від 08.091.2020 року, відповідно до якого Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір"ю [PERSON] на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 18 від 03.09.2020 року). Судом також при розгляді даної справи було заслухано думку дитини [PERSON] щодо визначення місця проживання з одним з батьків. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дітей суд керувався наступними національними та міжнародними нормами. Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя. Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини. Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду. Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації. Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи. У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді. Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. Так, опитаний у суді малолітній [PERSON] пояснив, що він останній час проживає разом з батьком, у них дуже гарні стосунки, він навчається, займається спортом, спілкується з друзями. Також зазначив, що іноді бачиться з мамою, але не має для цього великого бажання. Категорично зазначив про те, що хоче жити тільки з батьком. Судом також були допитані свідки з боку обох сторін. Так, свідки з боку позивача пояснили наступне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона знає обох сторін з 2018 року, оскільки працює медсестрою у КМКЛШМД у приймальному відділенні. До неї зверталася знайома з приводу проходження лікування [PERSON] у лікарні швидкої медичної допомоги. Коли [PERSON] призвели до лікарні, то поклали у токсологічне відділення у зв`язку із вживанням алкогольних напоїв. Таких випадків було три, їй надавали у зв`язку з цим медичну допомогу. Після проходження вчергове лікування [PERSON] направили на реабілітацію до Реабілітаційного центру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є матір`ю позивача [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] протягом багатьох років вживала алкогольні напої, бродяжничала, не займалася вихованням дітей, агресивно себе поводила. Своєю поведінкою [PERSON] розвалила сім`ю. Коли [PERSON] перебувала у запоях, то не здійснювала догляд за дітьми, всім займався її син. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона знає сім`ю [PERSON] 7 років, оскільки працює консьєржем у будинку, де проживає сім`я. [PERSON] зловживала алкогольними напоями, її часто бачили у такому стані сусіди. [PERSON] повністю займався дітьми, коли [PERSON] перебувала у запоях та реабілітаційному центрі. Діти завжди чисті та охайні. [PERSON] почала зловживати алкогольними напоями приблизно з 2017 року. Коли [PERSON] не випивала, то завжди виконувала свої батьківські обов`язки належним чином. Свідки з боку відповідача у суді пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є рідною тіткою [PERSON] . Зазначила, що сім`я [PERSON] була дуже гарною, вони кожен рік приїздили до них у гості, добре та правильно виховували своїх дітей. Потім відбулися події, після яких сім`я перестала існувати. [PERSON] почала випивати після смерті матері у 2019 році, для неї це був великий стрес. На даний час [PERSON] проживає разом з матір`ю та її чоловіком у дуже гарних умовах, стосунки дитини та чоловіка [PERSON] дуже гарні. Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77). У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом при розгляді справи, між сторонами склалися складні стосунки, у зв`язку із тим, що відповідачка деякий час зловживала алкогольними напоями, у зв`язку з чим поводила себе агресивно, що призводило до виникнення сварок та конфліктів у сім`ї, а також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Також було встановлено, що на період перебування відповідачки у реабілітаційному центрі діти постійно проживали з батьком, а з березня 2020 року між сторонами було досягнуто домовленість про те, що малолітній [PERSON] проживає з батьком, а малолітня [PERSON] - з матір`ю. Оскільки [PERSON] постійно проживає з батьком, має вік, в якому розуміє все, що відбувається у сім`ї, батько негативно ставиться до матері, це беззаперечно впливає на формування негативної думки дитини [PERSON] про його маму, а також впливає на його стосунки з мамою та його небажання проживати з нею. Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на можливість домовитися щодо визначення місця проживання дітей, а також щодо участі кожного з них і вихованні дітей, що змусило їх звернутися до суду. Слід зазначити, що протягом тривалого часу сторони проживали разом, виховували разом дитину, а тому обидва виконували свої батьківські обов`язки, що є цілком нормальним та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Висновки психологів, наявні у матеріалах справи, жодним чином не спростовують встановлені при розгляді справи обставини, питання щодо визначення місця проживання дітей, у разі звернення до суду, вирішується саме судом, з урахуванням всіх встановлених обставин та досліджених доказів. Покази свідків судом оцінюються у сукупності з іншими письмовими доказами, що були досліджені судом, у тому числі позитивними характеристиками обох сторін. Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про своїх малолітніх дітей, опікувалися ними, забезпечували їх потреби, як духовні так і матеріальні. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дітей у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності їх до одного з батьків, враховуючи вік та потребу у повсякденному житті, а також з урахуванням можливостей кожного з батьків забезпечити належний рівень умов для проживання, виховання та розвитку дітей. При вирішенні основних та зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] судом враховується, що [PERSON] після припинення шлюбних відносин постійно проживає з батьком, а [PERSON] з березня 2020 року постійно проживає з матір`ю. Саме цей фактор є визначним при прийнятті судом рішення у даній справі. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері та батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей, оскільки вони мають постійне місце проживання, не мають на даний час шкідливих звичок та позитивно характеризуються. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей з одним з батьків може зашкодити інтересам дітей, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, малолітня дитина [PERSON] , як дівчинка, потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі [PERSON] буде краще проживати з матір`ю. При цьому суд враховує той факт, що [PERSON] тривалий час проживає з батьком, який є для нього значимим дорослим, з яким він має довірливі стосунки та гарні відносини, не бажає проживає з матір`ю, а тому суд приходить до висновку, що на даний час визначатися місце проживання [PERSON] доцільніше з батьком. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, враховуючи інтереси дітей, збереження їх зв`язків з обома батьками, забезпечення їх розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, з урахуванням положень сімейного законодавства України, положень міжнародного права, суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком, а [PERSON] разом з матір`ю, при цьому частково задовольнивши позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] у цій частині. Що стосується позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час малолітній [PERSON] перебуває на утриманні батька, а малолітня [PERSON] - на утриманні матері. Даний факт знайшов своє підтвердження та не заперечувався сторонами у справі. Оскільки судом приймається рішення про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком, а малолітньої [PERSON] з матір`ю, суд вважає, що аліменти повинні бути стягнуті з обох батьків на утримання кожної дитини окремо. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України і приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів у частковому відношенні до її заробітку (доходу), а саме у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а також з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн., а також з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (за позовними вимогами про стягнення аліментів). Також з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн., а також з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (за позовними вимогами про стягнення аліментів). На підставі викладеного,

Outcome: partial