Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва до відповідача з позовом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняття з його реєстраційного обліку. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказала, що її колишньому чоловіку [PERSON] було видано ордер №4652 на службове приміщення за спірною адресою, власником особового рахунку є відповідач. З викладених у позові підстав (а.с.2-4) просила задовольнити позов у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, підтримала позов, ствердила, що спірна квартира є службовою, а вона була вселена у квартиру як член сім'ї наймача, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, будь-яких заяв-клопотань від нього не надходило. Третя особа не забезпечила явку свого представника у судове засідання, попередньо надіслав заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.31). Відповідно до ст.169 і ст.36 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутність відповідача та третьої особи на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши позивача, повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив їх наявними у справі письмовими доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, при вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з"ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципу диспозитивності, роз'яснював [PERSON] про необхідність визначення з власним процесуальним становищем в даній цивільній справі, проте остання наполягала на визнанні її саме як позивачем, тобто особи, що потребує захисту саме власних порушених прав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом достовірно встановлено та не оспорюється позивачем, що [PERSON] було видано ордер №4652 на службове приміщення - квартиру [ADDRESS], яка перебуває у комунальній власності (а.с.19). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p ., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи що позивач не є власником спірного майна, а відтак і твердження про порушення його прав є абсолютно безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Враховуючи вище наведене та

Outcome: dismissed