Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

25 квітня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності, в якій позивач просить суд: - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 22.11.2018 року, індексний номер рішення: 44207742, прийняте державним реєстратором комунального підприємства Новосельківської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексієм Миколайовичем; - зобов`язати [PERSON] за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51.1 кв.м.; - стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачем в порушення встановленого законом порядку було здійснено будівництво спірного об`єкту нерухомості, на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] , та зареєстровано на неї право власності. Позивач зазначає, що будь-які рішення стосовно спірної земельної ділянки територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради не приймалось, а відтак остання є належним власником земельної ділянки. З посиланням на те, що записи про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно містять недостовірні відомості про наявність права власності на самовільно побудований об`єкт нерухомості, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.05.2019 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі вказаної позовної заяви в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно з вказаною позовною заявою, позивачем було подано клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 03.05.2019 року було задоволено та витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №1701897851101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/9068/19, а саме: - накладено арешт на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1701897851101, індексний номер: 44207742, номер запису про право власності: 29069358, яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . - встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1701897851101, індексний номер: 44207742, номер запису про право власності: 29069358, яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 27 травня 2019 року на виконання вказаної ухвали суду, з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшли належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи №1701897851101. 20 грудня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні 05.02.2020 року позов підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач державний реєстратор комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексій Миколайович у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином,про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також\~враховується,\~що відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~44\~ЦПК України,\~учасники судового\~процесу та\~їхні представники\~повинні добросовісно\~користуватися процесуальними\~правами;\~зловживання процесуальними\~правами не\~допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення\~представника позивача\~по справі,\~дослідивши,\~вивчивши та\~проаналізувавши матеріали\~справи,\~суд вважає,\~що позов\~Одеської міської\~ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності, підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 грудня 2015 року між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір ТС-1980/15 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, за умовами якого уповноважений орган надав користувачу [PERSON] право за плату тимчасово використовувати місце під розташування групи стаціонарних тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 40,11 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам. Підставою для розміщення ТС в межах міста Одеси за цим договором є паспорт прив`язки, який є невід`ємною частиною цього договору. Строк договору складає з 29.12.2015 року по 08.12.2018 року. Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 28.11.2018 року було здійснено обстеження тимчасової споруди, за наслідком чого було встановлено, що на території, за адресою: [ADDRESS] , на якій [PERSON] надано право на розміщення ТС, на підставі договору ТС-1980/15 від 31.12.2015 року, зі строком дії 08.12.2018 року, стан ділянки не задовільний, наявність порушень п.6.1 Правил затверджених рішенням ОМР №3961-VII від 09.10.2013 року, за наслідком чого було складено відповідний акт. 26 грудня 2018 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради винесено рішення «Про демонтаж тимчасових споруд», відповідно до якого доручено управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вжити заходів з демонтажу тимчасових споруд згідно з переліком, в якому міститься інформація про демонтаж тимчасової споруди, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за ФОП [PERSON] , у зв`язку з закінченням строку дії договору. На підставі зазначеного рішення, 28.12.2018 року Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було видано припис ФОП [PERSON] про демонтування тимчасової споруди, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в строк до 02.01.2019 року. На підставі викладеного вбачається, що строк дії договору ТС-1980/15 від 31.12.2015 року, укладений з [PERSON] на розташування тимчасової споруди, за адресою: [ADDRESS] , закінчився, та договір не пролонгований. 12 лютого 2019 року головними спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотримання земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було здійснено перевірку за адресою: [ADDRESS] , за наслідком чого складено акт №001533 перевірки дотримання вимог земельного законодавства, відповідно до якого встановлено, що за вказаною адресою, розташована нежитлова будівля, загальною площею 51,1 кв.м., право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Було встановлено, що частка будівлі площею 12 кв.м., за вказаною адресою, використовується як торговий павільйон, а друга частка будівлі на момент огляду не використовувалась. Візуально займана площа земельної ділянки нежитлової будівлі складає 51,1 кв.м. За наявною інформацією у Департаменті документи, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку, площею 51,1 кв.м., за вказаною адресою, на якій розташовано нежитлову будівлі, відсутні, що є порушенням вимог ст. 125,126 ЗК України. Судом встановлено, що дійсно за [PERSON] , 22 листопада 2018 року державним реєстратором Комунального Підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексієм Миколайовичем було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 29069358, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1701897851101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №158964494 від 11.03.2019 року. Позивач вважаючи себе власником вказаної земельної ділянки, не надаючи права на неї відповідачеві, вважає, що відповідачем здійснено самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом. Так, з вищевказаної довідки вбачається, що підставою для виникнення у [PERSON] права власності на вказану нежитлову будівлю, стали наступні документи: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 15.11.2018 року ПП «Укрелтранс»; акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданий 19.02.1998 року, видавник інспекція Держархбудконтролю. За наслідком чого державним реєстратором 23.11.2018 року було прийнято відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44207742, на підставі пункту 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч.1\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 18 зазначеного Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та\~порядок державної реєстрації прав\~визначаються Кабінетом\~Міністрів України\~у Порядку\~державної реєстрації\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до\~Закону України\~Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до пункту 18 Порядку, на підставі якого державним реєстратором зокрема було винесено вищевказане рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. У разі надходження відповідно до цього Порядку відомостей з Державного земельного кадастру про відсутність в останньому відомостей про земельну ділянку державний реєстратор за зазначеним у заяві кадастровим номером за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав приймає виключно рішення щодо відмови в державній реєстрації прав. У разі проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, будівлю або споруду одночасно з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а також у разі проведення державної реєстрації речових прав, що є похідними від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно державним реєстратором приймається одне рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Однак, як вбачається, з матеріалів реєстраційної справи №1701897851101 та вищевказаного рішення, винесеного на підставі вказаного пункту, державним реєстратором не приймалось будь-яке рішення стосовно реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку, як і не отримувались такі відомості з Державного земельного кадастру про наявність або відсутність у [PERSON] прав на земельну ділянку. Щодо встановлення чи здійснювалось [PERSON] будівництво та реєстрація права власності на новостворений об`єкт нерухомості чи ні, суд зазначає наступне. Як вбачається з листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 20.02.2019 року, останній повідомив про відсутність замовлення на проведення інвентаризації об`єктів нерухомості, які розташовані по [ADDRESS] , тому надати копію інвентаризаційної справи надати не вбачається можливим. Станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на вказаний об`єкт нерухомості також відсутня. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №158964494 від 11.03.2019 року вбачається, що перша реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомості була здійснена 22.11.2018 року. Згідно з актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданим інспекцією Держархбудконтролю 19.02.1998 року, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем на спірний об`єкт нерухомості, вбачається, що державна комісія прийняла до експлуатації закінчений будівництвом об`єкт нерухомості. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що вищевказаний спірний об`єкт нерухомості є новозбудованим об`єктом нерухомості, у зв`язку з чим під час прийняття документів, за наслідком яких було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор повинен був застосовувати положення вищевказаного Порядку, які регламентують проведення державної реєстрації, з урахуванням особливостей щодо державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна. Так, пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Згідно із ч.3 ст.10\~Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених праві поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної і реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Нормами ч.2\~ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~закріплено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених\~статтею 31цього Закону. Оглянувши матеріали реєстраційної справи №1701897851101 стосовно проведеної реєстрації права власності за відповідачем на спірний об`єкт нерухомості вбачається, що відповідачем [PERSON] було в якості документа на підтвердження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, надано - акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданий 19.02.1998 року інспекцією Держархбудконтролю. З огляду вказаного акту вбачається, що він надає підстави для реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Зазначений акт підписаний головою державної технічної комісії Гончаренко А.Д. та заступником голови Київської райадміністрації Погуляй В.М. У той же час, з наданої до суду копії трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] вбачається, що останній на підставі розпорядження №81Л від 07.08.1997 року, був переведений з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на посаду заступника начальника Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, з якої був звільнений 10.05.1999 року. На підставі викладеного вбачається, що наданий відповідачем [PERSON] документ на підтвердження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданий 19.02.1998 року інспекцією Держархбудконтролю, за підписом заступника голови Київської райадміністрації Погуляй В.М., містить недостовірні дані про останнього, оскільки така посадова особа в Київській районній адміністрації Одеської міської ради станом на видачу такого акту 19.02.1998 року не працювала у вказаній установі. Листом Департаменту архівної справи та діловодства від 29.11.2019 року за вих. №5551-11.1-35 повідомлено, що на зберіганні в архіві - акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданий 19.02.1998 року інспекцією Держархбудконтролю, відсутній. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд доходить до переконання, що поданий відповідачем [PERSON] - акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, серія та номер: 1392, виданий 19.02.1998 року інспекцією Держархбудконтролю, містить суперечливі обставини, засвідчений неналежними особами та взагалі відсутній в архіві відповідних уповноважених на те органів, а відтак містить недостовірні дані, у зв`язку з чим судом не приймається, як належний документ, що посвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Також недостовірність зазначеного акту підтверджується, тим, що зазначений акт був виданий у 1998 році, тобто до укладення Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради договору ТС-1980/15 від 31.12.2015 року, з [PERSON] на розташування тимчасової споруди, за адресою: [ADDRESS] , який закінчив строк дії 08.12.2018 року, в якому в свою чергу Управління, як виконавчий орган Одеської міської ради, підтверджував станом на 2015 рік факт того, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси. На підставі зазначеного договору на цій земельній ділянці було розташовано відповідну тимчасову споруду, що підтверджується паспортом прив`язки від 28.12.2015 року за №01-06/2045, до якої надається фото фіксації тимчасових споруд, що в свою чергу виключає наявність на цій ділянці нежитлової будівлі, яка нібито була побудована і введена в експлуатацію у 1998 році та існувала у 2015 році, право власності на яку було зареєстровано 23.11.2018 року. Отже, вищезазначені документи, які слугували підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно, загальною площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , враховуючи вказані норми законодавства, не підтверджують належне набуття останнім права власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дають можливості встановити підстави набуття вказаного права за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, чинне законодавство України визнає будівництво самочинним за наявності хоча б однієї з наступних ознак: будівництво ведеться на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети; будівельні роботи ведуться без правовстановлюючого документа, який дає право на виконання таких робіт; відсутній затверджений проект; при виконанні будівельних робіт допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35 - 37 вказаного Закону), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Відповідно до ст. ст. 35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільними документами, що дають право на виконання будівельних робіт, є: повідомлення про початок виконання підготовчих робіт; повідомлення про початок виконання будівельних робіт; дозвіл на виконання будівельних робіт. Згідно з ч. 2 ст. 35 вказаного Закону виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється. Крім того, відповідно до п. 2 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р., у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 р. № 747) реєстрація - внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Згідно з підпунктом 1 пункту 10 Положення про Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (затверджено рішенням Одеської міської ради від 27.04.2016 р. № 579-УІІ) Управління відповідно до покладених на нього завдань надає, отримує, реєструє, повертає документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, відмовляє у видачі таких документів, анулює їх, скасовує їх реєстрацію. Таким чином, документи, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт підлягають реєстрації в органах державного архітектурно-будівельного контролю. Виконання будівельних робіт неможливе без одержання дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Отже, будівельні роботи, які виконані або виконуються без надання до органів державного архітектурно-будівельного контролю відповідних документів та їх реєстрації у вказаних органах, є самочинним будівництвом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно зі ст. 28 цього ж Закону власники та користувачі об`єктів архітектури зобов`язані отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури. Відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 14.02.2019 року за вих. №01-11/388, повідомлено, що за даними архіву та відділу загального листування управління дані щодо надання містобудівних умов та обмежень (будівельних паспортів) забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 26.02.2019 року за вих. №01-8/89-вх., повідомлено, що у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, розташованих за адресою: [ADDRESS] , нежитлова будівля загальною площею 51,1 кв.м. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин щодо недостовірності акту від 19.01.1998 року, вбачається, що відповідач здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі, площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , без належно затвердженого проекту та відповідного дозволу на виконання робіт, у зв`язку з чим відповідно до чинного законодавства, зазначене будівництво вважається самовільним відповідно до ст. 376 ЦК України. Крім того, як вже зазначалось, будівництво повинно здійснюватись на земельній ділянці, відведеній для цієї мети. Згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади. Статтею 60 зазначеного Закону встановлено, що земля в межах міста Одеси є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Згідно зі ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. За положеннями ст. 116 ЗК України, рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради. Земельна ділянка, на якій було проведено самочинне будівництво відповідачу у користування чи у власність Одеською міською радою не надавалась. Крім того, як вже встановлювалось, матеріали реєстраційної справи стосовно проведеної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за відповідачем, також не містять жодних доказів на підтвердження права власності чи користування за відповідачем на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що спірна земельна ділянка, площею 51,1 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , належить до власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, якою не приймалось рішення щодо передання такої земельної ділянки у користування чи власність відповідачеві по справі. Отже, спірне нежитлове приміщення, площею 51,1 кв.м. побудоване [PERSON] на земельній ділянці, яка не була відведена йому для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а тому є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною п. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Верховний Суд України у справі № 6-130цс13 висловив правову позицію, відповідно до якої у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. З урахуванням виявлених порушень щодо надання недостовірних [PERSON] документів, які слугували проведенню державної реєстрації права власності за ним на нежитлове приміщення, площею 51,1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить до самочинного будівництва та побудоване відповідачем на самовільно зайнятій земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, яка є власністю територіальної громади міста Одеси, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог Одеської міської ради до відповідача [PERSON] , у зв`язку з чим слід скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 22.11.2018 року, індексний номер рішення: 44207742, а також для відновлення порушеного права Одеської міської ради слід зобов`язати [PERSON] за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення нежитлової будівлі, площею 51,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Одночасно суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог лише до відповідача - [PERSON] , оскільки права позивача були порушені у зв`язку з неналежними діями останнього. Щодо позовних вимог заявлених до державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини у цій справі виникли фактично щодо права власності позивача на земельну ділянку, яка була самовільно зайнята з боку відповідача [PERSON] , а оскарженням реєстраційних дій щодо спірного майна позивач фактично намагається відновити своє речове право на спірну земельну ділянку та встановити факт відсутності такого права у відповідача [PERSON] . Суд вважає, що у даній справі належним відповідачем є особа, реєстрацію речового права якої оскаржує позивач, тобто [PERSON] . У той же час позивачем не заявляються вимоги щодо протиправних і незаконних дій державного реєстратора, який виніс оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та позивачем не ставиться питання щодо визнання такого реєстратора винним у порушенні його прав, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову позивача в заявлених вимогах стосовно державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 19 червня 2019 року за наслідком розгляду справи №824/1751/14-а. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1,6 ЦПК України). У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради до [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання звільнити самовільно заняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, в іншій частині вимог слід відмовити. Згідно зі ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов Одеської міської ради підлягає задоволенню, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають понесенні останнім витрати зі сплати судового збору в сумі 4802 гривні 50 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial