Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

23 липня 2018 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що 14.06.2001 року він зареєстрував шлюб з [PERSON], який зареєстровано Лугівською сільською радою Василівського району Запорізької області, за актовим записом №03. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачкою не склалося у зв'язку з тим, що між ними постійно виникали конфлікти, сварки, так як відповідачка не бажає приймати компромісних рішень з питань сімейного життя, що призвело до відчуження одне до одного. За таких обставин позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно, шлюбні відносини поновлені бути не можуть, збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачкою вважає неможливим, а примирення недоцільним, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON], який зареєстрований 14 червня 2001 року Лугівською сільською радою Василівського району Запорізької області, за актовим записом № 03. Ухвалою Василівського районного суду від 06 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю. На заявлених позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити його позов за підставами, викладеними у позовній заяві (а.с.21). В підготовче судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі, не заперечує проти розірвання шлюбу, при цьому її прізвище після розірвання шлюбу просить змінити з «[PERSON]» на дошлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с.20). З врахуванням положень ч.1 ст.198, ч.3 ст.211 ЦПК України суд ухвалив про проведення підготовчого засідання за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 4 ст.206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи обставину, що відповідачка [PERSON] визнає позов у повному обсязі та не заперечує проти розірвання шлюбу, і таке визнання позовних вимог відповідає Закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини по справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] з 14 червня 2001 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Лугівською сільською радою Василівського району Запорізькій області, за актовим записом № 03, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.3). Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], про що свідчать надані свідоцтва про народження дітей, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.4). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, наявними конфліктами в родині, припинення шлюбних відносин, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Тому, суд вважає необхідним після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити без змін «Орлова». Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об'єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог, приймаючи до уваги визнання відповідачкою [PERSON] позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення, крім того спільне сімейне життя сторони фактично припинили, шлюбні відносини відновлювати наміру не мають, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а шлюб підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх неповнолітніх дітей. Також, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку судового розгляду, суд вважає необхідним повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету - 50 % судового збору, сплаченого при пред"явленні ним позову до суду, а саме: в сумі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок, згідно квитанції № П519/6734978/1 від 23 липня 2018 року, виданій ПАТ «МетаБанк». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved