Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна про визнання права власності на спадкове майно та визначення часток у спільній частковій власності, в якому просить суд: визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно земельну ділянку, площею 0,33 га, по [ADDRESS], після померлої [PERSON].; Визначити частку [PERSON] в спільній частковій власності розмірі 0,33 га земельної ділянки по [ADDRESS].; Визначити частку [PERSON] в спільній частковій власності в розмірі 0,33 га земельної ділянки по [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить 21/100 частин житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування від 25 червня 1994 року посвідченого Тринадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 2у-908. 55/100 вказаного житлового будинку належить відповідачці по справі [PERSON]- його рідній тітці, згідно договору дарування від 25 червня 1994 року Тринадцятою київською державною нотаріальною конторою , та зареєстровано в реєстрі № 2у-905. 24/ 100 житлового будинку належало при житті матері позивача [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 02 березня 1994 року, виданого Дніпровською районного державною адміністрацією м. Києва. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина на 24/100 житлового будинку та земельну ділянку. У Приватного нотаріуса Іценко Оксани Григорівни була відкрита спадкова справа № 11/2015, заведена щодо майна [PERSON]. Єдиним спадкоємцем є позивач - її син, [PERSON] Спадщину на будинок позивач оформив. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25.11.2015 року позивачу належить 24/100 житлового будинку [ADDRESS] після померлої [PERSON] інших спадкоємців немає. Щодо земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,1000 га зареєстрована за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Київською міською радою 04.09.2000 року на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.02.1998 року № 221 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної спільній сумісній власності. Постановою Приватного нотаріуса Іценко Оксани Григорівни від 25.11.2015 року вих.№ 180/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] у зв'язку з невизначеною часткою померлої в спільному праві власності на земельну ділянку. Таким чином позивач вважає, що частки у праві спільної часткової власності визначаються рівними по 0,33 га земельної ділянки. В порядку спадкування після померлої [PERSON] за позивачем повинно бути визнано право власності на земельну ділянку в розмірі 0,33 га, частки у праві спільної часткової власності позивача та [PERSON] повинні бути визначені по 0,33 га. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Додатково надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна в судове засідання не з"явилася, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляду справи без її участі, просила винести рішення згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За вимог ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 21/100 частин житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування від 25 червня 1994 року посвідченого Тринадцятою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі № 2у-908. 55/100 вказаного житлового будинку належить відповідачці по справі [PERSON]- його рідній тітці, згідно договору дарування від 25 червня 1994 року Тринадцятою київською державною нотаріальною конторою , та зареєстровано в реєстрі № 2у-905.(а.с. 10-13). Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25.11.2015 року [PERSON] належить 24/100 житлового будинку [ADDRESS] після померлої [PERSON] інших спадкоємців немає.(а.с. 43) Земельна ділянка площею 0,1000 га зареєстрована за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Київською міською радою 04.09.2000 року на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.02.1998 року № 221 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної спільній сумісній власності. (а.с. 7-9, 20-21) Як вбачається з матеріалів справи, постановою Приватного нотаріуса Іценко Оксани Григорівни від 25.11.2015 року вих.№ 180/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] у зв'язку з невизначеною часткою померлої в спільному праві власності на земельну ділянку.(а.с. 4) Враховуючи неможливість видачі Свідоцтва про право на спадщину на частину земельної ділянки, питання про визнання права власності підлягає вирішенню у судовому порядку. У роз'ясненнях п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя, співвласників жилого будинку, тощо. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст.ст. 355, 356, 357 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Частиною 1 ст. 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до статті 88 ЗК Українислід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог п. 5 ст..19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для державної реєстрації прав та їх обтяжень є рішення суду що набрало законної сили. Виходячи з положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, який засвідчує його право власності. Зважаючи на викладене, а також на те, що підстав для усунення спадкоємців від спадкування, передбачених ст. 1224 ЦК України не встановлено, суд приходить до висновку про доведену обґрунтованість позову та вбачає його таким, що підлягає задоволенню .

Outcome: approved