Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , внаслідок того, що тривалий час є відсутньою. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначив, що в даному будинку зареєстрований він та його колишня співмешканка [PERSON] , яка у 2016 році виїхала у м. Київ, але через пів року приїхала, та попросила його зареєструвати її у зазначеному будинку, бо без реєстрації не може влаштуватися на роботу. 13.12.2016 він дав дозвіл на її реєстрацію. Після проведення реєстрації [PERSON] виїхала на постійне місце проживання в м. Київ. З часу реєстрації в будинку не проживала. Відповідач не оплачує комунальні послуги не несе інших витрат по утриманню житлового будинку, її особистих речей у будинку немає, вона ним зовсім не цікавиться. Таким чином вважає, що відповідач не проживає у домоволодінні без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратила право на користування ним, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачка від самого моменту реєстрації не мала наміру постійно проживати у будинку, а реєстрація їй було потрібна була для того, щоб влаштуватися на роботу в Києві. НЕ живе там і не з*являється вже біля двох років. Убезпечуючи себе від можливих негативних наслідків реєстрації відповідачки у своєму будинку він звернувся з нею у сільську раду, де відповідачка власноруч написала заяву про те, що вона ґарантує, що не матиме матеріальних претензій на будинок позивача, якщо він її там пропише. Секретар сільської ради засвідчила її підпис. Просив задовольнити його позов. Відповідач у в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася завчасно і належним чином, шляхом надсилання судових повісток на зареєстровану у встановленому порядку адресу свого проживання та розміщення оголошення про виклик на сайті Іванківського районного суду Київської області від 09.09.2019 року. Про причини неявки суд не повідомила, заяви про слухання справи в її відсутність суду заяви не подавала, як і відзив на позов. За згодою позивача суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, свідків, які підтвердили, що відповідачка не проживає у будинку позивача тривалий час, дослідивши надані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 07.05.2007 ( а.с.3) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2007 № 14931630 (а.с. 4). У житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідач [PERSON] ( як співмешканка), що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Вовчківською сільською радою Поліського району Київської області за № 217 від 01.07.2019 року (а.с.5) Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] у 2016 році відразу після реєстрації залишила місце проживання в житловому будинку [ADDRESS] і з того часу жодного разу туди не навідувалася з наміром постійного проживання, житлом не цікавиться. Факт відсутності відповідача [PERSON] у спірному житлі підтверджено довідкою № 223 від 08.07.2019, за підписом сільського голови Вовчківської сільської ради Поліського району Київської області ( а.с.7), актом обстеження місця проживання сім`ї від 01.07.2019, складеного комісією у складі сільського голови, голови двору та депутата сільської ради (а.с.8), а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що він не може належним чином здійснювати своє право власності і розпоряджатися належним йому майном, так як в належному цьому житлі залишається зареєстрованою відповідач, яка там з моменту реєстрації фактично не проживає, виїхавши працювати в м. Київ, де фактично і проживає. Перед реєстрацією - 12.12.2016 відповідачка написала сільському голові заяву про те, що не матиме претензій до будинку позивача, як свого співмешканця, у випадку, коли він її пропише там. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Об`єкт права власності (домоволодіння) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в ньому регулюється нормами Житлового кодексу України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності домоволодіння, мають право користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житловому будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди її інтересам та не порушить її права: спірне житло не є власністю відповідача та належить в цілому на праві приватної власності позивачу. Судом встановлено, що понад установлений законом строк відповідач у спірному житлі не мешкає, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у житлі не має, участі у витратах по утриманню житла не приймає, спірним житлом не цікавиться, перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив, з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку не зверталася. Такими чином, враховуючи встановлені судом обставини, що свідчать про те, що відповідач не проживає у спірному житлі понад установлений законом строк, та, беручи до уваги те, що протилежне належними (в розумінні ЦПК України) доказами відповідачем не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved