Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Теребовлянської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] із [PERSON] . В обґрунтування вимог позивач вказує, що 28.06.2002 року між ними було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народилися донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] , які проживають разом із батьком. Їхнє одруження виявилося невдалим, протягом останніх років кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У звязку з цим вони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство і вирішили розірвати шлюб. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду письмову заяву, у якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлею про час та місце розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. 28.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 28.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №46. Від даного шлюбу у сторін народилися: донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.02.2018 року, виданим повторно Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №14 та син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.04.2018 року, виданим повторно Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №8. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Теребовлянської РДА Тернопільської області №02-1384/02-18 від 23.09.2019 року, під ча вивчення обставин справи встановлено, що матір дітей [PERSON] з 18.06.2019 року не проживає із своєю сім"єю, раніше також були випадки коли матір дітей йшла з дому на невизначений період і залишала дітей без нагляду, [PERSON] ніде не працювала і не працює, зловживає алкоголем та веде аморальнийспосіб життя. Донька [PERSON] з 03.01.2018 року по 25.03.2019 року перебувала на профілактичному обліку служби у справах дітей, як така що опинилася в складних життєвих обставинах, у зв"язку із суїцидальними намірами дитини через постійні конфлікти вдома, спровокованими поведінкою матері. Проведено бесіди із дітьми, в ході яких з"ясовано, що діти [PERSON] та [PERSON] хочуть жити із батьком. Орган опіки та піклування Теребовлянської РДА вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] [INFO] за адресою по [ADDRESS] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Крім того, згідно з вимогами ч. 2,3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із батьком по [ADDRESS] та перебувають на його утриманні. Устатті 141 СК Українивстановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятоюстатті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другоюстатті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як зазначено у висновоку, який висловлений ВеликоюПалатою Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц у постанові від17 жовтня 2018 року щодо застосування статті 161 СК Українита принципу 6 Декларації прав дитини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Верховний Суд зауважує, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дітей. Висновком органу опіки і піклування встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком, у якого наявні всі умови для проживання дітей та їх гармонійного розвитку. Враховуючи наведене визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дітей мають інтереси самої дитини. Вищенаведені обставини свідчать про наявність між дитиною та батьком тісного зв`язку. З огляду на викладене проживання дітей з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Судом встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя неможливе, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, тому суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved