Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій адвокат Іщенко Н.О., діючи в інтересах [PERSON] , просить встановити факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року . Заявлені вимоги обґрунтовані наступним. Заявник [PERSON] народився [INFO] в м. П"ятигорськ Ставропольського краю Російської Федерації (на той час Російської РСФСР). З 1966 року заявник навчався в школі в м. П`ягигорськ, в 1975 році отримав паспорт зразка СРСР. В 1979 році закінчив професійно-технічне училище № 5 у м. Георгієвськ Ставропольського краю. Протягом 1979 - 1981 р. р. проходив військову службу в м. Кутаїсі Грузинської РСР. В 1984 році [PERSON] прибув на постійне проживання до України, та за межі не виїжджав, не приймав громадянства інших країн. 20 лютого 1984 року заявник працевлаштований на Дружківському метизному заводі, де працював до 31.05.1995 року. Паспорт громадянина України заявник не отримував. У вересні 2019 року [PERSON] звернувся із заявою про встановлення особи та видачу паспорта до Бахмутського міського відділу Державної міграційної служби в Донецькій області, де отримав роз`яснення про необхідність первісно в судовому порядку встановити факт проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року . За таких обставин, заявник звернувся до суду за захистом оспорюваних прав. Ухвалою суду від 19.12.2019 року за заявою [PERSON] відкрито провадження, розгляд справи призначено в окремому провадженні, в порядку ст. ст. 293, 315 ЦПК України. 15.01.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Донецькій області подані письмові пояснення на заяву [PERSON] , що узгоджується з ч. 7 ст. 178, ч. 3 ст. 194 ЦПК України. Заінтересованою особою зазначено, що за ознайомленням з письмовими доказами, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, вбачається, що факт постійного проживання заявника на території України певною мірою може підтверджуватися лише копією трудової книжки. Загалом ГУ ДМС України в Донецькій області просить ухвалити рішення по справі на розсуд суду. Учасники справи в судове засідання з`явилися. Заявник [PERSON] заяву підтримав, надав пояснення аналогічно письмово викладеним. Так, заявник народився в м. П`ятигорську, навчався в місцевій школі, в 1979 році закінчив професійно-технічне училище в м. Георгієвськ, після чого два роки (1979 - 1981 рр.) служив в армії в Грузії. В 1984 році прибув до України на постійне місце проживання, мешкав за адресою: [ADDRESS] , працевлаштувався на Дружківський метизний завод, звільнений в травні 1995 року. Протягом цих років (з 1984 - 1995 рр.) з території України виїжджав лише два рази, їздив на поховання рідних до м. П`ятигорськ (в 1989 році померла матір, в 1990 році помер брат). Паспорт громадянина України не отримував. Коли розпалася Радянська Рада у відділі паспортного столу на першій сторінці його паспорта зразка СРСР було поставлено штамп «громадин України», який в подальшому після з`явлення бланків підлягав обміну. Однак, 16 червня 1995 року заявник затриманий з причини підозри у скоєнні злочину, був засуджений вироком суду до позбавлення волі на строк 10,6 років. Покарання відбував в Сверловській виправній колонії № 38 Луганської області, звільнився в грудні 2005 року. Паспорт СРСР, який у заявника було вилучено не було повернуто, надано довідку про звільнення. Такі життєві обставини стали перешкодою в отриманні громадянства України, тому заявник потребує судового захисту. Представник заявника адвокат Іщенко Н.О. (діє на підставі договору про надання правничої допомоги, ордера на ведення справи) юридично обґрунтувала вимоги довірителя посиланням на ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», Указ Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Представник заінтересованої особи ГУ ДМС України в Донецькій області Алєксєєв А.В. (уповноважений довіреністю) заперечень проти заяви [PERSON] не висловив, в цілому в розгляді справи поклався на розсуд суду. Суд, в повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серійний номер [NUMBER] , видане повторно 14.11.2019 року Відділом записів актів цивільного стану управління записів актів цивільного стану Ставропольського краю по м. П"ятигорську - [INFO] народжений [PERSON] , місце народження - м. Пятигорськ Ставропольського краю, матір - [PERSON] , національність - росіянка, в графі відомості про батька запис відсутній (а.с. 51). З копії трудової книжки серійний номер [NUMBER] , заповненої на ім"я [PERSON] вбачається наступні дані про трудову діяльність на Дружківському метизному заводі: 20.02.1984 року - прийнятий в холодно-пресувальний цех учнем автоматчіком холодновисадочних автоматів; 01.06.1984 року - переведений автоматчиком холодновисадочних автоматів 2 розряду холодно-пресового цеха; 27.04.1985 року - переведений в ковальсько-пресувальний цех № 4 автоматчиком холодновисадочних автоматів 2 розряду дільниці холодної штампованої гайки; 11.04.1991 року - переведений укладальником-пакувальником 2 розряду кузнечно-пресованого цеха № 4; з 24.07.1990 року по 24.07.1991 року перебував на лікуванні в лікувально-трудовому профілакторії № 37; 17.08.1992 року переведений нагревальщом (зварювальником) метала 1 розряду кузнечно-просованого цеха № 2; 11.11.1992 року переведений в ковальсько-пресувальних цех № 3 стропольщиком 1 розряду; 21.01.1993 року переведений в холодно-пресований цех автоматчиком холодновисадочних автоматів 2 розряду; 14.01.1994 року переведений в ковальсько-пресувальний цех № 4 стропальщиком 2 розряду; 29.06.1994 року переведений в ковальсько-пресувальний цех № 1 учнем пресовщика на гарячій шпакльовці; 01.10.1994 року переведений пресовщиком по гарячій шпакльовці ковальсько-пресувального цеху № 1; 31.05.1995 року звільнений с заводу по статті 38 КЗпП України за власним бажання (а.с. 11-12). Згідно листа Приватного акціонерного товариства «Дружківський завод металевих виробів» № 10-2-266 від 11.06.2020 року - [PERSON] дійсно працював на Дружківському метізному заводі в період з 20.02.1984 року по 31.05.1995 року; зазначений період є безперевним; для проходження лікування з 24.07.1990 року по 24.07.1991 року не звільнявся (а.с. 46). На підтвердження цією інформації надано копію наказу (розпорядження) № 104 від 17.02.1984 року про прийом на роботу (а.с. 47), довідку № 031/52 від 11.06.2020 року про періоди трудової діяльності (а.с.48-49), довідку про лікування в лікувально-труловому профілакторії (а.с. 50). Згідно довідки Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області в Журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Покровського ВП № 4914 від 30.03.2019 року зареєстровано заяву [PERSON] про втрату документів на його ім`я - паспорту громадянина України, трудову книжку, військового квитка (а.с.14). 28.11.2019 року Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) видано лист, адресований усім, кого це стосується, з якого вбачається, що [PERSON] підпадає під захист Управління і повинен, зокрема, бути захищеним від свавільного затримання, тому закликано надавати йому будь-яку допомогу (а.с. 6). Згідно довідки Комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 9216 від 27.11.2019 року [PERSON] мешкає без паспорта, без прописки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). За клопотанням сторони заявника судом в порядку ст. 91 ЦПК України проведено допит свідків. Свідок [PERSON] (допитана за клопотанням сторони заявника) суду пояснила, що з [PERSON] знайома з 1988 року, коли після укладення шлюбу переїхала мешкати в [ADDRESS] , по сусідству в будинку [ADDRESS] заявник. [PERSON] мешкав з жінкою [PERSON] (чи укладено було шлюб свідку не відомо) та її батьками. В цілому [PERSON] на початку їх знайомства вів нормальний спосіб життя, працював на заводі, та вже трохи пізніше почав зловживати спиртними напоями. Тісно із заявником свідок не спілкувалася, підтримували нейтральні сусідські відносини. Відповідаючи на питання суду, свідок зазначила, що [PERSON] мешкав в м. Дружківка в 1991 році. Вже пізніше (не виключно, що в 1995 році) заявника було затримано та засуджено за тяжкий злочин. В минулому році (2019 році) заявник приїхав до м. Дружківка з потреби підтвердження місцевими мешканцями, які його пам`ятають, знають - особу заявника. Свідок [PERSON] (допитана за клопотанням сторони заявника) суду пояснила, що з [PERSON] , познайомилися в 1988 році в м. Дружківка, куди свідок часто приїжджала до своєї подруги. Знає, що заявник працював на Дружківському метизному заводі. [PERSON] підтримував приятельські стосунки з подругою свідка, та саме від подруги їй відомо, що заявника було ув`язнено. До засудження заявник мешкав на постійній основі в м. Дружківка, в тому числі протягом 1991 року. Суд оцінює покази свідків як послідовні, взаємоузгоджені та такі, що не суперечать письмовим матеріалам по справі. Відповідно до ст. 5 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 5 ЦПК України суд здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні ту суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до [INFO] на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України реєструються громадянами України. Згідно з п.п. а), п.п. в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним Законом України Про громадянство України», який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що метою встановлення факту, що має юридичне значення, а саме постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року зазначив оформлення громадянства України та отримання паспорта громадянина України. З огляду фактичних обставин справи, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вказаних правових норм, - суд приходить до переконання, щозаявником [PERSON] на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), зокрема документи щодо його трудової діяльності, пояснення свідків, при цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять. Зазначені докази не спростовані Головним управлінням ДМС в Донецькій області відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають розгляду під час ухвалення рішення, в сукупності доказів наданих заявником, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності, - вважає, що заява [PERSON] є законною та обґрунтованою, та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved