Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивачі в позовній заяві та в судовому засіданні просить скасувати постанову державного нотаріуса Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих.№176/02-31 та зобов`язати державного нотаріуса Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М. вчинити нотаріальну дію по видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] після смерті її матері [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку і все майно, яке належало спадкодавиці, без вилучення договору довічного користування, акту вводу в експлуатацію із інвентарної справи. Позивачі в обгрунтування свого позову покликаються на те, що 24.05.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до відповідача із заявою та відповідними документами для прийняття спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] . Нотаріус прийняла від позивачки, як вона стверджує, свідоцтво про смерть та відповідні документи і відкрила спадкову справу №80/2018, а заяву прийняти відмовилася, надавши перелік документів, які треба доопрацювати і провести оплату. Позивачка у листопаді місяці 2018 року з доопрацьованими документами вдруге звернулася до нотаріуса, яка перевірила документи і сказала прийти через тиждень. Прийшовши втретє, позивачка заборонила нотаріусу вирізати з наданих документів оригінал договору довічного користування, мотивуючи відмову тим, що цей документ є особистою власністю її покійної матері. Позивачка переконана, що нотаріус вирізавши правовстановлюючі документи позбавить її права власності на майно, що належало її матері, тому за захистом свого, на її думку порушеного права, звернулася з позивачем [PERSON] до суду. В судовому засіданні позивачі позов підтримали в повному обсязі позовних вимог. Ухвалою суду 24.07.2020 року про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк для подання відзиву на даний позов та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин. Представник відповідача державний нотаріус Чаплій А.М. в судовому засіданні позову не визнала, стверджує, що Закон України Про нотаріат зобов`язує нотаріуса при оформленні спадкових справ на нерухоме майно на нового власника спадкоємця, долучити до матеріалів спадкової справи документи, які підтверджують право власності спадкодавця на майно. Заслухавши пояснення позивачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного: В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . 24 травня 2018 року за заявою позивачки [PERSON] відповідачем заведено спадкову справу №80/2018 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . Встановлено, що спір між сторонами виник стосовно відмови позивачки [PERSON] надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно після смерті матері позивачки [PERSON] . Наслідком вказаної відмови позивачки стала оскаржувана постанова державного нотаріуса Заліщицької державної нотаріальної контори Чаплій А.М. №176/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до положень ст.46 Закону України Про нотаріат нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яки й зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, встановлює підстави видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нготаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно (глава 10 п.4.15 вищевказаного Порядку). Провівши системний аналіз вищезазначеного закону та підзаконного акту, суд приходить до переконання, що вказані нормативно правові акти зобов`язують нотаріуса при оформленні спадкових прав на нерухоме майно на нового власника спадкоємця, долучати до матеріалів спадковвої справи документи, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Виключення, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, можливі лише у випадку коли державну реєстрацію права власності на нерухомий об`єкт проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, або у випадку втрати, пошкодження чи псування відповідного правовстановлюючого документа. В такому разі передбачено вчинення нотаріальної дії на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Однак, позивачка [PERSON] в позовній заяві та в судовому засіданні стверджує, що оригінали правовстановлючих документів, які вимагає для вчинення нотаріальної дії нотаріус, в неї наявні, проте вона їх надати для долучення до спадкової справи категорично відмовляється, побоюючись, що буде в такому разі позбавлена права власності на нерухоме майно, що належить її покійній матері. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі\~ "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації"\~ \~ \~ зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є\~ продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі\~ «Суомінен проти Фінляндії»). Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Аналогічної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14) та від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16). Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачами, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що в даному випадку не вбачається зі сторони відповідача порушення прав чи законних інтересів позивачів, тому відсутні підстави для скасування постанови відповідача про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки остання винесена правомірно, не суперечить вимогам закону, тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю, за його безпідставністю. Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд вважає, що оскільки ухвалою суду від 24.07.2020 року позивачам відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі сплату судового збору в сумі 840,80 грн. кожному, і враховуючи що вказане рішення ухвалене не в користь позивачів, судові витрати по справі слід стягнути з позивачів в дохід держави в розмірі 840,80 грн. з кожного.

Outcome: approved