Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

9 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідачка [PERSON] - його колишня дружина, відповідач [PERSON] його дочка, а неповнолітній [PERSON] - його син. Згідно ордеру № 242 від 28.03.1997 року, виданого на підставі списку Придніпровської ТЕС, йому на сім'ю з 3-х осіб була надана кімната [ADDRESS]. В цій кімнаті зареєстрований він та відповідачі. Станом на 2008 рік їх сім'я з [PERSON] розпалася. Дружина забрала з кімнати всі особисті речі та пішла проживати до своєї матері. Через деякий час відповідачка [PERSON] купила собі будинок, де вони мешкають до цього часу. З огляду на те, що відповідачі з того часу не проживають в цій квартирі, витрати на її утримання не несуть, позивач просить суд визнати їх такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, вказуючи на те, що вони в цій кімнаті зареєстровані та мають намір проживати, але в цьому існують перешкоди з боку позивача, який не бажає їх пускати до житлового приміщення, оскільки припинив з ними сімейні стосунки. Представник третьої особи - Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 09 вересня 1995 року до 23 червня 2010 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON], [INFO] - є дочкою та сином відповідача відповідно. Згідно ордеру № 242 від 28.03.1997 року, виданого на підставі списку Придніпровської ТЕС, позивачу на сім'ю з 3-х осіб була надана кімната [ADDRESS]. Вказаний будинок за своїм статусом є гуртожитком, але перебуває на балансі Комунального підприємства „Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради. В кімнаті [ADDRESS] зареєстровані позивач та відповідачі, про що свідчить довідка з місця проживання про склад сім'ї. В судовому засіданні позивач пояснив, що він дійсно не бажає впускати до своєї кімнати відповідачів, оскільки він розлучився з дружиною, має стосунки з іншою жінкою. Крім того, на теперішній час в цій кімнаті проживає його мати, а відповідачі жодних витрат на комунальні послуги не несуть та мають власне житло. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Житловим кодексом Української РСР. В силу ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасової відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк у випадку спору може бути продовжено судом. Наведені положення ст. 71 ЖК УРСР ширше тлумачить та підтверджує Пленум Верховного Суду України у своїй постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України". За правилами ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд встановив, що основною причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом стало зайве нарахування сум за житлово - комунальні послуги, а також те, що після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], між ними склалися неприязні стосунки, він дійсно не бажає впускати її до своєї кімнати, оскільки фактично в нього є вже інша жінка, а у спірній кімнаті на теперішній час проживає його мати. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі є членами сім'ї позивача, є зареєстрованими та мають намір і бажання проживати у спірній кімнаті, але в цьому їм перешкоджає позивач, якій сам не заперечував про це. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, з огляду на те, що позивач не навів переконливих доказів про відсутність відповідача за місцем проживання без поважних причин. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд також виходив з того, що така обставина, як наявність іншого житла та не проживання відповідачів за місцем своєї реєстрації, не може розцінюватися як без поважність причин їх не проживання в цій кімнаті, отже і бути підставою для задоволення позову на підставі ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, а може розглядатися в контексті ст. 107 ЖК України, згідно якої наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання (утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт), втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював позивачу його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач наполягав на задоволенні позовних вимог саме з цих підстав і саме у такий спосіб, тобто розпорядився своїми правами на власний розсуд. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed