Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою. Позов обґрунтовано тим, що 28.12.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-009/927/2006. Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року до відповідача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. Згідно витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року визначено зобов»язання за кредитним договором № ML-009/927/2006 від 28.12.2006 року та договором поруки № SR-009/927/2006 від 25.12.2007 року. В забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір поруки SR-009/927/2006 від 25.12.2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов»язався відповідати за повне та своєчасне виконанням боржником його боргових зобов»язань перед кредитором за кредитним договором. Позивач зазначає, що порука є припиненою, оскільки, строк виконання зобов'язання настав 12.05.2012 року, однак, протягом шестимісячного строку відповідач не пред'явив вимоги до поручителя, а тому правовідносини за Договором поруки припинились з 14.11.2012 року. Також, зазначає, що порука є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), а відтак за викладених обставин, позивач просив визнати припиненою поруку за договором поруки з 14.11.2012 року. В ході розгляду справи позивачем були уточнені позовні вимоги та позивач просив суд визнати припиненою поруку за договором поруки № SR-009/927/2006 від 25.12.2007 року , укладеного між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», договірним правонаступником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з 05.11.2012 року. В обґрунтування уточнень позивачем зазначено, що [PERSON] отримала вимогу про дострокове повернення коштів 04.04.2012 року, а відтак строк добровільного виконання закінчився 04.05.2012 року. Враховуючи викладене, перебіг шестимісячного строку для пред»явлення банком вимог до поручителя розпочався 05.05.2012 року та закінчився 04.11.2012 року, та у вказаний проміжок часу банк не пред»явив до поручителя позову, в зв»язку з чим наявні підстави для визнання поруки припиненою. Ухвалою судді Голосіїського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року, відкрито провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача у судове засідання не з"явився. Судом про дату судового розгляду повідомлені належним чином та у встановлений законом порядок. Третя особа в судове засідання не з»явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позов ивзнала та просила його задовольнити, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.12.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-009/927/2006, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 90000 доларів США, зі строком повернення 27.12.2016 року (а.с.6-19). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № SR-009/927/2006 від 25.12.2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов»язався відповідати за повне та своєчасне виконанням боржником його боргових зобов»язань перед кредитором за кредитним договором № ML-009/927/2006 (а.с.13). Відповідно до ст. 4.1 договору поруки вбачається, що догові діє до повного виконання боргових зобов»язань за кредитним договором. При цьому строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості позичальника по кредитному договору. Матеріалами справи встановлено, що в 2014 році банк звернувся до позичальника та поручителя з вимогою про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.11.2017 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - було задоволено та солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача суму заборгованості, зокрема, за кредитним договором № ML-009/927/2006 від 28.12.2006 року на суму 6787623,02 грн. В матеріалах справи наявна надана стороною відповідача копія вказаного заочного рішення, відповідно до якої заочне рішення набрало законної сили (а.с.90-53). З тексту зазначеного рішення встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволено заяву [PERSON] та [PERSON] про перегляд заочного рішення, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.05.2015 року у справі № 369/7228/14-ц було скасовано, та 02.11.2017 року ухвалено нове заочне рішення, а відтак, на думку суду, [PERSON], зокрема, подавши заяву про перегляд заочного рішення про скасування заочного рішення суду від 26.05.2015 року, мав всі можливості ще в 2015 році реалізувати свої законні права в частині пред»явлення вимог щодо визнання поруки припиненою під час розгляду спору про стягнення кредитної заборгованості Києво-Святошинським районним судом Київської області. Однак, [PERSON] лише в 2018 році пред»явлено вимоги про визнання поруки припиненою. Відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. При цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обов'язково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» із змінами і доповненнями, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Матеріалами справи встановлено, що банк звернувся до боржника та позивача, як поручителя, з вимогою про стягнення заборгованості в солідарному порядку в 2014 році, та двічі судом було ухвалено заочні рішення про задоволення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після набрання заочним рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.11.2017 року у справі № 369/7228/14-ц, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, та відповідно позивачем у даній справі не було реалізовано, на думку суду, без наявності поважних причин, своїх прав під час повторного розгляду позову про стягнення заборгованості, - підстав для застосування положень ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, - в даному спорі немає. Враховуючи викладене, а також оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed