Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.10.2017 р. звернулася до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] , в якому просила: поділити майно, що є спільною сумісною вланістю, між [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на: -1/2 частину гаражного боксу № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 17,10 кв.м.; -1/2 частину легкового автомобіля Mazda 3, 2011 р.в., № кузова [NUMBER] ; право спільної сумісної власності подружжя припинити. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружж, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 04.09.1987 р. між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 4624. 31.07.2017 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання ними було набуто у власність наступне майно: - гаражний бокс № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 17,10 кв.м., вартістю 176887,50 грн. Зазначене нерухоме майно було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу гаражного боксу від 20.02.2004 р., який було зареєстровано у реєстрі за №1382 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В.; - легковий автомобіль Mazda 3, 2011 р.в., № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , вартістю 355100,00 грн., що зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку КІМ № [NUMBER] , оформленої ТОВ «Віді Скай Моторз» 31.03.2011 р. та вантажно-митної декларації №125000043/11/131075, оформленої Київською обласною митницею 28.03.2011 р. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, з відповідачем не досягнуто, а тому позивач звернулася до суду із зазначеним позовом та просить суд визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, а саме, виділити кожному з подружжя по Ѕ частині вказаного спільного майна у спільну часткову власність. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 09.10.2017 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Шереметьєвої Л.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Шереметьєвої Л.А. від 11.10.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 07.02.2018 р., за клопотанням представника відповідача призначено проведення процедури врегулювання спору в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Врегулювання спору ухвалено провести шляхом проведення спільної закритої наради за участі судді 14 березня 2018 року о 10.30. Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 03.04.2018 р., врегулювання спору за участю судді в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, - припинено. Провадження в справі поновлено. Передано справу на розгляд іншому судді в порядку ст. 33 ЦПК України. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.04.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 24.01.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 31.07.2019 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов визнає частково. Так, відповідач не заперечує, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами набуто гаражний бокс та автомобіль, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, відповідач заперечує запропонований порядок поділу спільного майна подружжя у зв`язку з тим, що такий підхід не вирішує спір по суті. Автомобіль від моменту придбання в 2011 р. перебуває у користуванні відповідача. Позивач автомобілем не користувалася, не вміє керувати ним та не має посвідчення водія. Тому, відповідач заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля та готовий сплатити грошову компенсацію половини вартості такого автомобіля позивачу. В той же час, відповідач не заперечує проти визнання за позивачем права власності на гаражний бокс повністю. 12.09.2019 р. до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову. Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 3 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Ухвалою суду від 16.10.2019 р., постановленою на місці та занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в прийнятті заяви про зміну предмету позову, так як остання подання після закінчення підготовчого провадження у справі. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, будь-яких заяв, клопотань, додаткових пояснень від відповідача до суду не надійшло. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, проти чого не заперечували позивач та її представник в судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2017 р., шлюб, зареєстрований 04 вересня 1987 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис №4624) між [PERSON] та [PERSON] , - розірвано. Встановлено, що за час спільного проживання сторонами (подружжям) набуто у власність наступне майно: - гаражний бокс № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 17,10 кв.м. Зазначене нерухоме майно було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу гаражного боксу від 20.02.2004 р., який було зареєстровано у реєстрі за №1382 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В.; - легковий автомобіль Mazda 3, 2011 р.в., № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку КІМ № [NUMBER] , оформленої ТОВ «Віді Скай Моторз» 31.03.2011 р. та вантажно-митної декларації №125000043/11/131075, оформленої Київською обласною митницею 28.03.2011 р. Як вбачається з довідки Територіального сервісного центру №8041 Регіонального сервісного центру в м. Києві №1125, вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 02.07.2019 р. автомобіль Mazda 3, 2011 р.в., н.з. [NUMBER] належить [PERSON] . Зазначені обставини сторонами не заперечувались. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернулася до суду із зазначеним позовом та просить суд визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, а саме, виділити кожному з подружжя по Ѕ частині вказаного спільного майна у спільну часткову власність. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами набуто гаражний бокс та автомобіль, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, відповідач заперечує запропонований порядок поділу спільного майна подружжя у зв`язку з тим, що такий підхід не вирішує спір по суті. Автомобіль від моменту придбання в 2011 р. перебуває у користуванні відповідача. Позивач автомобілем не користувалася, не вміє керувати ним та не має посвідчення водія. Тому, відповідач заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля та готовий сплатити грошову компенсацію половини вартості такого автомобіля позивачу. В той же час, відповідач не заперечує проти визнання за позивачем права власності на гаражний бокс повністю. Що стосується таких заперечень відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 р., відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц. Так, вирішуючи вимоги про припинення права на частку у спільному майні та залишаючи у власності відповідача автомобіль у порядку поділу неподільного майна й стягуючи з відповідача грошову компенсацію за частку, що належить позивачу, суд має звернути увагу на те, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте такі кошти не внесено на депозитний рахунок суду. Також сторонами не надано належних та допустимих доказів, щодо вартості спільного майна пожружжя, а також в судовому засіданні сторони не дійшли згоди щодо вартості майна. Враховуючи, що спірне майно подружжя, а саме гаражний бокс №106, загальною площею 17,10 кв.м., що знаходиться в Гаражно-будівельному кооперативі «Зірка-1» по вул. Чернишевського, 37 в м. Києві, та легковий автомобіль Mazda 3, 2011 р.в., № кузова [NUMBER] , набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині кожному вищезазначеного майна, а саме гаражного боксу № [NUMBER] , загальною площею 17,10 кв.м., що знаходиться в Гаражно-будівельному кооперативі «Зірка-1» по вул. Чернишевського, 37 в м. Києві, та легкового автомобіля Mazda 3, 2011 р.в., № кузова [NUMBER] . Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2659,95 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved