Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання недостовірною та спростування інформації і про зобов'язання вибачитись перед позивачем. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON], [INFO], був обраний народним депутатом VII скликання на чергових виборах до Верховної Ради України, які відбулися 28.10.2012 року. Повноваження народного депутата виконував до 27.11.2014 року, часу відкриття першого засідання Верховної Ради України VIII скликання, до якої позивач теж був обраний народним депутатом. [PERSON] обирався народним депутатом України в одномандатному виборчому окрузі № 177 в Харківській області за мажоритарною системою. Декілька разів протягом 2015 року під час зустрічей з виборцями на території України та харків'янами особисто відповідачем - [PERSON] здійснювалися вигуки на адресу позивача та було демонстровано листівку з його фото та написом наступного змісту: «Харків'яни! Депутат [PERSON] - зрадник! Він голосував за криваві диктаторські закони 16 січня 2014 року. [PERSON] [PERSON]! Цей злочин ми не забудемо і не пробачимо!». Вказану листівку бачили виборці, рідні, знайомі та інші люди, з якими позивач підтримує товариські чи ділові відносини. Листівки такого ж змісту були поширені за місцем проживання позивача - [ADDRESS], мабуть, відповідачем. Також вони були розміщені в м. Харкові, на фасаді будинку № 27 по вулиці Артема, в арці, що веде до згаданого будинку та на вхідних дверях до цього будинку. Багато людей мали можливість їх бачити. Відповідач і надалі продовжує поширювати неправдиву інформацію, вказану в листівках, при цьому не скриває свого прізвища, ім'я та по-батькові. Зазначена в листівці інформація викликала у всіх людей, які її бачили, негативні почуття щодо позивача. [PERSON] витратив чимало зусиль, нервів та часу на переконання людей у тому, що твердження вказані у листівці, є неправдивими і спрямованими виключно на завдання шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Побачивши листівку, позивач був вкрай збентежений та обурений. Його охопили образливі почуття несправедливості та наклепу, оскільки він не «зрадник» і не голосував за так звані «диктаторські закони» 16 січня 2014 року, якими вважаються: Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуальних законів щодо додаткових заходів захисту безпеки громадян» (номер законопроекту 3879, номер Закону 721-VII), Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень під час проведення футбольних матчів» (номер законопроекту 3837, номер Закону 722-VII), Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі» (номер законопроекту 3855, номер Закону 723-VII), Закон України «Про внесення змін до Регламенту Верховної Ради України» (законопроект номер 3883, номер Закону 724-VII), Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо заочного кримінального провадження» (номер законопроекту 3587, номер Закону 725-VII), Закон України «Про внесення змін до статті 297 Кримінального кодексу України щодо відповідальності за осквернення або руйнування пам'ятників, споруджених в пам'ять тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни - радянських воїнів-визволителів, учасників партизанського руху, підпільників, жертв нацистських переслідувань, а також воїнів-інтернаціоналістів та миротворців» (номер законопроекту 2178а, номер Закону 728-VII), Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за заперечення чи виправдання злочинів фашизму» (номер законопроекту 2179а, номер Закону 729-VII), Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (номер законопроекту 3893, номер Закону 731-VII). В час, коли відбувалося голосування за вказані закони, шляхом підняття рук, згідно хронології та відеозапису ранкового пленарного засідання Верховної Ради України Парламентського телеканалу «РАДА» 16 січня 2014 року, в період часу з 11 год. 30 хв. до 12 год. 40 хв., коли відбувалося голосування за т. зв. «диктаторські закони», позивача взагалі не було в приміщенні залу засідань Верховної Ради України, яке розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Грушевського, 5. Про його відсутність в згаданий період в сесійній залі свідчать: заява позивача до керівника апарату Верховної Ради України, відповідь № 19/4-208 від 02.10. 2014 року, нотаріальні заяви [PERSON] та [PERSON], які були з позивачем 16 січня 2014 року в період часу з 11 год. 17 хв. до 12 год. 40 хв. поза приміщенням залу засідань Верховної Ради України. Протоколи Лічильної комісії Верховної Ради України від 16 січня 2014 року свідчать про результати голосування на пленарному засіданні за законопроекти № № 3832, 3879, 3855, 3000, 3893, 2179а, 2178а, 3853-1, 3792, 3587, 3883, 3837, у яких відсутні дані щодо голосування позивача за дані закони. В позові зазначено, що поширена в листівці інформація про те, що позивач є «зрадником» і що він голосував за диктаторські закони 16 січня 2014 року, є такою, що не відповідає дійсності, недостовірною, негативною та спричиняє шкоду його честі, гідності та діловій репутації, створює негативний імідж в очах суспільства. Позов також містить інформацію про державні нагороди позивача: йому присвоєне Звання Герой України з врученням ордена Держави 21.10.2004 року, вручені: знаки - «Почесному залізничнику» (1991 рік, 2007 рік), Заслужений працівник транспорту України (2001 рік); Орден «За заслуги» III ступеня (2003 рік), Державна премія України в галузі архітектури (2004 рік), грамоти Верховної Ради України (2001 рік, 2004 рік), Орден князя Ярослава Мудрого V ступеня (2009 рік), Орден «Дружби Російської Федерації» (2010 рік), медаль «За сприяння Збройним Силам України» (2011 рік), Знаки «За заслуги. Укрзалізниця» ІІІ, ІІ ступеня (2012 рік). [PERSON] є Почесним громадянином Харкова та Харківської області, багатьох районів Сумської та Полтавської областей, президентом федерації синхронного плавання України, почесним президентом волейбольного клубу «Локомотив» (м. Харків), членом Національного олімпійського комітету України, почесним головою опікунської ради Люботинської школи-інтернату; доктором технічних наук, академіком Академії транспорту України, професором Української державної академії залізничного транспорту, у 1990 і 1998 роках обирався депутатом Ленінської районної ради м. Харкова, в 2002, 2006 та 2010 роках - депутатом Харківської обласної ради. На даний час він є головою Всеукраїнської політичної партії «Відродження» та входить до складу політради цієї партії. Позивач є громадським та політичним діячем, має ділову репутацію у суспільстві. Поширення відповідачем інформації, що не відповідає дійсності, яка міститься в анонімній листівці, підриває довіру людей до позивача, спричиняє шкоду та принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Покликаючись на ст.ст. 21,28,32,129 Конституції України, ст.ст. 269, 270,272, 275, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 5,46,48 Закону України «Про інформацію», позивач просить визнати недостовірною та спростувати інформацію, поширену відповідачем [PERSON], що позивач 16 січня 2014 р. голосував за наступні закони: Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуальних законів щодо додаткових заходів захисту безпеки громадян» (номер законопроекту 3879, номер Закону 721-VII), Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень під час проведення футбольних матчів» (номер законопроекту 3837, номер Закону 722-VII), Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі» (номер законопроекту 3855, номер Закону 723-VII), Закон України «Про внесення змін до Регламенту Верховної Ради України» (законопроект номер 3883, номер Закону 724-VII), Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо заочного кримінального провадження» (номер законопроекту 3587, номер Закону 725-VII), Закон України «Про внесення змін до статті 297 Кримінального кодексу України щодо відповідальності за осквернення або руйнування пам'ятників, споруджених в пам'ять тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни - радянських воїнів-визволителів, учасників партизанського руху, підпільників, жертв нацистських переслідувань, а також воїнів-інтернаціоналістів та миротворців» (номер законопроекту 2178а, номер Закону 728-VII), Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за заперечення чи виправдання злочинів фашизму» (номер законопроекту 2179а, номер Закону 729-VII), Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (номер законопроекту 3893, номер Закону 731-VII). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, наведених в позові, просить задовольнити. Суду пояснив, що 16.01.2014 р. у Верховній Раді України мало пройти голосування за Закон Про державний бюджет, тому [PERSON] прийшов до сесійної зали та проголосував за бюджет. Як тільки поставилось питання про включення в порядок денний законопроекту так званих диктаторських законів 16 січня 2014 р., [PERSON] покинув сесійну залу та приміщення Верховної ради. Представник звертає увагу на те, що коли заблокували трибуну, тодішня більшість депутатів вирішили проводити голосування за допомогою рук, на відеозаписі зафіксовано, як Калетнік оголошував назву закону, за який проводилось голосування без карток, обрахунку голосів фактично не було. З фрагментів відеозапису видно, що місце депутата [PERSON], яке він займав згідно схеми розміщення депутатів партії регіонів в сесійній залі, - вільне, що він відсутній під час голосування, не стояв ні в проходах сесійної зали, ні біля трибуни. Також представник пояснив, що 16.01.2014 р. він мав особисто зустрітись з позивачем, щоб передати йому документи від громадських організацій м. Харків. Так як не встигав на зустріч, тому попросив свого сина [PERSON] передати документи [PERSON] особисто. Що той зробив, зустрівшись з [PERSON] 16.01.2014 р. за межами Верховної Ради. Одночасно представник пояснив, що з відповідачем [PERSON] знайомий з дитинства. Неодноразово вони зустрічались в м. Харків, куди [PERSON] приїзджає на роботу. Осінню 2015 р. в м. Харків біля спорткомплексу «Локомотив», що належить Південній залізниці, в районі центрального автовокзалу (недалеко провулку Мовчанівський та вул. Конної армії), де збирались виборці та проводились передвиборні зустрічі з позивачем та його представниками, [PERSON] розповсюджував листівки з неправдивою, недостовірною інформацією про [PERSON]. Представник позивача бачив особисто, як [PERSON] в м. Харків біля центрального автовокзалу розповсюджував листівки з неправдивою інформацією про [PERSON] під час передвиборчої агітації до останніх виборів до місцевих рад, в яких брала участь партія Відродження, головою якої є позивач. 15.10.2015 р. між ним та [PERSON] виникла суперечка з приводу розповсюдження листівок. Із розмови з позивачем йому відомо, що особисто [PERSON] з [PERSON] не знайомий. Ствердити, що саме [PERSON] приклеював листівки на будинок, де проживає позивач, представник не може. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він проживає в с. Репужинці Городенківського району, так як роботи нема, то він їздить на роботу в м. Харків, де живе його брат. В Харкові працював водієм на продуктовій базі, розвозив продукти, трохи працював на будові. Ствердив, що в м. Харків був осінню в період перед виборами народних депутатів та перед виборами депутатів місцевих рад. З агітаційних палаток брав листівки і розповсюджував їх: чіпляв на паркан, передавав іншим особам. Ті хлопці, що роздавали листівки, по його розмові чули, що він з Західної України, тому говорили про те, за кого будуть голосувати, обговорювали Януковича, Азарова. З [PERSON] особисто знайомий не був, листівки з фотографією [PERSON], які є в матеріалах справи і з тестом що він зрадник, бо голосував за ті закони, що приймались 16 січня 2014 р. роздавав тому, що був проти тих депутатів, які приймають закони, що дозволяють розігнати майдан і знищити народ, заборонити рух в колонах по декілька машин та заборонити участь в зібраннях. Роздав таких листівок 20-30 штук, хто конкретно виготовляв листівки, де саме вони були виготовлені, - йому не відомо. Такого ж змісту листівка в нього збереглась і дотепер. Думав, що [PERSON] є вихідцем із Західної України, тому й казав, що він є запроданцем, зрадником України, наслідником Януковича. Також відповідач пояснив, що 15.10.2015 р. в м. Харків, неподалік центрального автовокзалу під час розмови з [PERSON] він говорив, що [PERSON] у Верховній раді України голосував за «диктаторські закони 16 січня 2014 р.», тому між ним та [PERSON] виникла сварка з цих підстав. Під час судового розгляду, після дослідження доказів по справі, [PERSON] попросив вибачення у представника позивача за розповсюдження недостовірної інформації про [PERSON]. Ствердив, що інформацію, яку розповсюджував, роздаючи листівки, не перевіряв. Відповідач також пояснив, що в ході судового розгляду, переглянувши відеозапис засідання з голосуванням, переконався, що [PERSON] не голосував, так як був відсутній, тому він вибачився перед представником позивача та визнає позов. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як визначено в ст. 201 ЦК України - особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь, гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до положень ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено, що [PERSON] є народним депутатом України, обраний в одномандатному виборчому окрузі №177, що підтверджується посвідченням № 400, в якому міститься його фотографія. З копії паспорта [PERSON] [NUMBER] слідує, що він зареєстрований в [ADDRESS]. З наданої суду копії листівки вбачається, що вона містить інформацію такого змісту: «Харьковчане!!! Депутат [PERSON] - предатель!!! Он голосовал за кровавые диктаторские законы 16 января 2014 Позор [PERSON]! Это преступление мы не забудем и не простим!» В центрі листівки розміщена фотографія [PERSON] В судовому засіданні відповідач ствердив, що він розповсюджував листівки такого змісту в м. Харків осінню в період перед виборами народних депутатів та перед виборами депутатів місцевих рад. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Позивач звертався до керівника апарату Верховної ради 30.09.2014 р. з приводу того, що відповідно до результатів поіменного голосування, розміщеного на офіційному веб-порталі Верховної ради його прізвище значиться в списку народних депутатів України, які проголосували за сумнозвісні закони 16 січня 2014 р., за які він не голосував, і просив дати доручення відповідним структурним підрозділам Апарату Верховної ради України вжити заходів для видалення його прізвища з переліку депутатів, що проголосували за прийняття наступних проектів Законів: «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуальних законів щодо додаткових заходів захисту безпеки громадян» (реєстр. № 3879 від 14.01.2014), «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України (щодо заочного кримінального провадження)» (реєстр. № 3587 від 08.11.2013), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (щодо відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень під час проведення футбольних матчів)» (реєстр. № 3837 від 27.12.2013), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі» (реєстр. № 3855 від 09.01.2014), «Про внесення змін до Регламенту Верховної Ради України» (реєстр. № 3883 від 14.01.2014), «Про внесення змін до статті 297 Кримінального кодексу України (щодо відповідальності за осквернення або руйнування пам'ятників, споруджених в пам'ять тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни - радянських воїнів-визволителів, учасників партизанського руху, підпільників, жертв нацистських переслідувань, а також воїнів-інтернаціоналістів та миротворців)» (реєстр. № 2178а від 30.05.2013), «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за заперечення чи виправдання злочинів фашизму» (реєстр. № 2179а від 30.05.2013), «Про внесення змін до Закону України «Про безоплатну правову допомогу»(щодо відтермінування набрання чинності положень пункту 6 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення») (реєстр. № 3792 від 19.12.2013), «Про внесення зміни до ст. 197 Податкового кодексу України щодо звільнення від обкладення податком на додану вартість операцій із ввезення на митну територію України природного газу» (реєстр. № 3853-1 від 14.01.2014), «Про внесення змін до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (реєстр. № 3893 від 16.01.2014). Із відповіді керівника апарату ВРУ вих. № 19/4-208 від 02.10.2014 року на звернення слідує, що інформація надається щодо голосувань, які відбулися 16 вересня 2014 р. у ВРУ, що голосування, які здійснені шляхом підняття рук, в базі даних системи «Рада» не існує; прохання вважати результати голосування заявника проектів законів № 3879, № 3587 та № 3893 як «НЕ ГОЛОСУВАВ» відображено на офіційному веб-сайті ВРУ. Крім того, листом керівника апарату ВРУ № 05-2/6-40 (53182) від 05.03.2015 року на звернення народного депутата [PERSON] щодо надання копій протоколів голосування на пленарному засіданні 16 січня 2014 р. повідомлено про те, що результати голосування законопроектів відображені у протоколах засідань Лічильної комісії ВРУ від 16.01.2014 року, які були передані на зберігання до Апарату ВРУ та надані копії вказаних протоколів, оскільки оригінали були вилучені Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України. Повторно позивач звертався до в.о. керівника апарату Верховної ради 02.12.2015 р. з приводу того, що у відповіді керівника Апарату ВРУ від 02.10.2014 року № 19/4-208 на його звернення щодо голосувань була помилково вказана дата «16 вересня 2014 року» замість «16 січня 2014 р.» і значаться лише три законопроекти замість згаданих ним восьми. Перший заступник керівника апарату ВРУ у відповіді вих. № 19/4-302 (302670) від 04.12.2015 року на звернення [PERSON] щодо голосувань, які відбулися 16.01.2014 року у Верховній раді України, інформував про те, що інформації про голосування, які здійснені шляхом підняття рук (законопроекти № 3837, 3855, 3883, 2178а, 2179а) в базі даних системи «Рада» не існує; змінювати результати голосування, здійсненого за допомогою електронної системи, в базі даних системи «Рада» немає технічної можливості; прохання вважати результати голосування по проектах законів № 3879, № 3587 та № 3893 як «НЕ ГОЛОСУВАВ» відображено на офіційному веб-сайті ВРУ. Надані суду Результати поіменного голосування від 16.01.2014р. (3 сесія 7 скликання) законопроектів № № 3587, 3879, 3893 підтверджують, що на офіційному веб-сайті ВРУ наявна інформація про те, що [PERSON], депутат Фракції Партія Регіонів голосував «за», і що до керівника Апарату Верховної Ради України надійшла його заява з проханням вважати результатом його голосування - «не голосував». В судовому засіданні було досліджено відеозапис пленарного засідання Верховної Ради України із дисків з відеозаписами Парламентського телеканалу «РАДА», наданими представником позивача, з яких слідує, що ранкове засідання 16.01.2014 р. розпочалося об 11.08 год. Позивач був присутній в залі під час голосування за законопроект про бюджет на 2014 рік, яке проводилось за допомогою електронної системи, та голосував, що відображено на табло відповідно до схеми розміщення депутатів у сесійній залі ВРУ. Коли розглядались питання про включення до порядку денного засідання і голосування за законопроекти за допомогою підняття рук, позивач був відсутній в сесійній залі на місці депутата згідно схеми розміщення депутатів в сесійній залі, його присутність не зафіксована відеозаписом в сесійній залі в інших місцях (в проходах, біля трибуни). З показань свідка [PERSON] судом встановлено, що 16.01.2014 р. за проханням [PERSON] в м. Київ він зустрівся з [PERSON], якому мав передати та забрати папку з документами. Обумовивши деталі зустрічі з його помічником, приблизно в пів-дванадцятої зустрівся з [PERSON] на вул. Садова, 3а в м. Київ біля приміщення, де знаходяться комітети ВР. Передавши йому папку з документами, останній сказав почекати, зайшов у приміщення. За декілька хвилин до першої години, [PERSON] особисто вийшов і дав йому документи. Таким чином, судом встановлено, що народний депутат України [PERSON] був відсутній при голосуванні законопроектів за допомогою рук 16.01.2014р. Оскільки відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, тому заяви від 17.04.2015 року [PERSON] та [PERSON], що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, з показаннями щодо місця перебування позивача 16.01.2014 р. з 11 год.30хв. до 12 год.40 хв., є такими, що отримані не за процедурою допиту свідків, як визначає стаття 180 ЦПК України, і не можуть використовуватися як засіб доказування. За змістом ст. 302 ЦК України, інформація, що поширюється, має бути достовірною - отриманою з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, стенограми тощо). Особа, що поширює таку інформацію зобов'язана посилатися на таке джерело. У разі отримання інформації з джерел, відмінних від офіційних, особа, що поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Згідно роз'яснень, зазначених в п. 19 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стаття 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За змістом ст. 302 ЦК України, інформація, що поширюється, має бути достовірною - отриманою з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, стенограми тощо). Особа, що поширює таку інформацію зобов'язана посилатися на таке джерело. У разі отримання інформації з джерел, відмінних від офіційних, особа, що поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Відповідач [PERSON] поширював листівки, а також в розмові з [PERSON] 15.10.2015р. висловлював неправдиву інформацією щодо позивача, не переконавшись у її достовірності. Поширена відповідачем інформація не є оціночними судженнями. В судовому засіданні не знайшло підтвердження посилання позивача, що відповідач поширював листівки за місцем проживання позивача. Враховуюче наведене, позовні вимоги в частині визнання недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та про спростування інформації, що депутат [PERSON] голосував за «диктаторские законы 16 января 2014», поширеної відповідачем шляхом розповсюдження листівок в м. Харків та під час розмови з [PERSON], яка мала місце 15.10.2015 р. в м. Харків про те, що [PERSON] у Верховній раді України голосував за «диктаторські закони 16 січня 2014 р.» є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, право на застосування яких виникає у потерпілої особи у разі порушення її цивільного права чи інтересу та застосовуються в залежності від характеру порушення її права чи інтересу. Отже, примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі, ділової репутації за поширення недостовірної інформації законом не передбачено, і суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. На підставі 15, 23, 277,297 ЦК України,

Outcome: partial