Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

В лютому 2015 року позивач звернувся до відповідача з позовом про визнання права власності на спадкове майно за набувальною власною, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до розпорядження Петропавлівської райдержадміністрації від 12.07.2007 р. № 393-р-07 матері позивачки - [PERSON] було вирішено передати у приватну власність земельну ділянку площею 1.0096 га , розташовану на території [PERSON] сільської ради. 10.07.2005 р. [PERSON] померла, про що видано свідоцтво про смерть від 13.06.2005 р. , серії І-КИ № 021156. Звернувшись до Петропавлівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, позивачка отримала відповідь від 17.11.2014 р. № 682/02-14, згідно якої до складу спадкового майна померлої [PERSON] дана земельна ділянка не увійшла, оскільки дана особа за життя не отримала державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. За життя [PERSON] подала до Петропавлівської РДА усі необхідні документи для передачі їй у власність вищевказану земельну ділянку але , у звязку з довготривалим виготовленням документації та узгодженням на всіх рівнях розпорядження про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON] за життя не прийняла . У звязку з цим позивач, як єдиний спадкоємець своєї матері, не змогла надати до Петропавлівської ДНК державний акт про право власності на земельну ділянку. У відповідності до довідки [PERSON] сільської ради, починаючі з 2004 р. і по даний час дана земельна ділянка фактично перебуває в безперервному та відкритому користуванні позивача, а тому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 1.0096 га , розташовану на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що передана у власність матері [PERSON], яка померла 24.02.2014 р., на підставі розпорядження Петропавлівської райдержадміністрації від 12.07.2007 р. № 393-р-07 за набувальною давністю. Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 1.0096 га , розташовану на території [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства , що передана у власність матері [PERSON] , яка померла 24.02.2014 р. на підставі розпорядження Петропавлівської райдержадміністрації від 12.07.2007 р. № 393-р-07 за набувальною давністю. Відповідача звільнено від сплати судових витрат , які поніс позивач при розгляді справи. В апеляційній скарзі заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким від мовити у задоволені позову у повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення. Задовольняючи позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, після смерті матері [PERSON] , яка померла 24.02.2014 р. районний суд виходив з того, що вказана земельна ділянка, цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства, була передана у власність матері [PERSON], на підставі розпорядження Петропавлівської райдержадміністрації від 12.07.2007 р. № 393-р-07 за набувальною давністю. З таким висновком суду погодитися не можна. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Суд належним чином не з'ясував характер і суть заявлених позивних вимог; не зазначив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам. Як вбачається з матеріалів справи мати позивача [PERSON], померла 10.06.2005 р. в с. Троїцьке Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть , серії І-КИ № 021156, виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Розпорядженням голови Петропавлівської РДА від 12.07.2007 р. № 393-р-07 "Про затвердження технічної документації щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадян для ведення особистого селянського господарства з земель [PERSON] сільської ради" було зобовязано громадян - одержати державні акти на право власності на земельні ділянки громадян ( згідно додатку ) з земель [PERSON] сільської ради. Згідно доданого списку громадян [PERSON] ради, яким передаються у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] ( мати позивача ) значиться під № 22. З листа завідуючої Петропавлівської державної нотаріальної контори від 17.11.2014 р. вбачається, що для прийняття спадщини після смерті 10.06.2005 р. [PERSON] необхідно надати правовстановлюючі документи на земельні ділянки, в оригіналі, у звязку з цим, рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на вищезазначене спадкове майно. З довідки [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 22.12.2014 р. за вих. № 1185 вбачається, що згідно розпорядження голови районної державної адміністрації № 393-р-07 від 12.07.2007 р. " Про затвердження технічної документації щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для ведення особистого селянського господарства з земель [PERSON] сільської ради за гр. [PERSON] на території ради числиться земельна ділянка площею 1.0096 га. З довідки [PERSON] сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 05.03.2015 р. вих. № 224 вбачається, що починаючи з 2004 р. і по даний час дана земельна ділянка фактично перебуває у безперервному користуванні [PERSON] (доньки померлої [PERSON]). Відповідно до вимог ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому, факт надання померлій громадянці [PERSON] через два роки після смерті земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не тягене правових наслідків для громадянки [PERSON], як дочки вказаної особи, оскільки таке право не існувало на момент смерті спадкодавця та не входило до складу спадщини, що відкрилась внаслідок смерті. Відповідно до ст.344 ЦКУкраїни - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Статтею 119 ЗК України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Виходячи з вимог вказаної правової норми, яка є спеціальною нормою, взагалі не передбачено можливості набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю за рішенням суду, оскільки таке право набувається виключно на підставі рішення органу державної влади, визначеного саме6 ст.122 ЗК України. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи за життя [PERSON] своє право власності на спірну земельну ділянку не оформила, а тому підстав для спадкування її спадкоємцем не має, також не має правових підстав для визнання права власності на цю земельну ділянку за набувальною давністю за позивачкою, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Outcome: dismissed