Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, який надалі уточнив, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 26 977 грн., а також судових витрат у вигляді судового збору, вказуючи, що 03.09.2019 позивачем було надано відповідачу по справі у позику грошові кошти у розмірі 28 977 грн., з умовою повернення їх 05.09.2019. Саме на цих умовах вони уклали усний договір позики і на підтвердження отримання коштів відповідач надала власноруч написану розписку. 04.09.2019 [PERSON] повернула позивачу лише частину боргу, а саме 2000 грн. При вчинені позивачем дій з метою добровільного повернення [PERSON] решти суми зобов`язання, остання ухиляється від самостійного добровільного виконання договору позики, тому позивач звернувся до суду для захисту своїх майнових прав. Ухвалою суду від 12.11.2019 позовну заяву залишено без руху. У зв`язку з виконанням позивачем вимог ухвали суду про залишення позову без руху, 22.11.2019 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник надала до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без її та позивача участі, позов підтримують та просять задовольнити, проти заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надавала, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.09.2019 між позивачем, [PERSON] , та відповідачем по справі, [PERSON] , було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичила у [PERSON] 28 977 грн., які зобов`язалася повернути до 05.09.2019, що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи з підписом [PERSON] (а.с.22) 04.09.2019 [PERSON] повернула [PERSON] частину позики у розмірі 2000 грн., залишок боргу зазначила - 26 977,00 грн., про що мається відповідна відмітка на оригіналі розписки з підписами сторін правочину. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, на неодноразові звернення позивача про повернення коштів ніяким чином не відреагувала. [PERSON] надіслав [PERSON] досудову вимогу про повернення коштів, однак вказана вимога повернулась відправнику, у зв`язку з її не отриманням [PERSON] (а.с.10, 11) Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). До суду не подано доказів виконання відповідачем умов договору позики. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] від 03.09.2019, власноручно написана та підписана відповідачем по справі [PERSON] , із зазначенням нею суми залишку боргу [PERSON] , як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання нею від [PERSON] грошової суми та наявність боргу. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] позики та її волевиявлення у строк до 05.09.2019 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. З детального аналізу змісту боргової розписки від 03.09.2019 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, їхні паспортні дані та дані, що посвідчують особу, розмір і валюту позики, підпис відповідача [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] із зобов`язанням їх повернути в обумовлений розпискою строк. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу без врахування тієї частини, яка була повернута [PERSON] , а саме у розмірі 26 977 грн., є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 768,40 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved