Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

07 вересня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] із вимогою про розірвання шлюбу (а. с. 2-4). В обґрунтування позову вказала на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, що знайшло своє відображення у втраті почуття взаємної любові та поваги один до одного, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між ними. Тому просила суд шлюб між нею та відповідачем розірвати. Також зазначила, що спільне господарство з відповідачем вони не ведуть, жодні сімейні та подружні відносини між ними відсутні, тому шлюбно-сімейні відносини між ними мають лише формальний характер, майнових спорів між ними не має, проживають окремо. Від шлюбу мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає із нею. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року позовна заява залишена без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків (а. с. 16). 30 вересня 2020 року позивачкою надано суду докази, що додані до позовної заяви, у кількості сторін, квитанцію про сплату судового збору та оригінал свідоцтва про шлюб, однак недоліки зазначені в ухвалі суду від 08 вересня 2020 року не усунуті в повному обсязі, оскільки надане суду свідоцтво про шлюб не містить перекладу у визначеному законом порядку. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачці надано строк для усунення недоліків (а. с. 32). 03 листопада 2020 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 01 жовтня 2020 року, позивачкою усунуту. Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 18 грудня 2020 року (а. с. 50). Представниця позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представниці позивача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 11 квітня 2012 року Вакійською службою Агентства цивільного реєстру (Грузія) між [PERSON] , [INFO] , особистий номер [NUMBER] , уродженою у Республіці Грузія, та [PERSON] , [INFO] , особистий номер [NUMBER] , уродженого у Республіці Грузія, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 03201230135, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( [NUMBER] від 11 квітня 2012 року (а. с. 21, 41). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Від шлюбу мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 8, 25). Позивачка зареєстрована у буд. [ADDRESS] з 03 листопада 2009 року, підтвердженням чого є посвідка на постійне проживання на території України серії [NUMBER] від 13 липня 2016 року (а. с. 5). Відповідно до вимог ст. 496 ЦПК України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Приписами ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Положеннями ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, який ратифіковано законом № 451/95-ВР від 22 листопада 1995 року визначено, що у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство та компетентні установи Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було на момент подання заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Таким чином, припинення шлюбу між іноземцями, за умови, що хоча б один з подружжя має місце проживання в Україні, здійснюється за правом України, на підставах i в порядку, передбачених главою 11 СК України. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з вимогами ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Приписами ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принцип рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що зазначено в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки жоден з подружжя за час перебування справи у суді не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд доходить висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачкою судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved