Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. У період з 1999 року та до 2014 року позивач перебував у шлюбних відносинах з відповідачем по справі. У період перебування у шлюбу позивачем було придбано частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та відповідно здійснено реєстрацію місця проживання відповідача та їхньої неповнолітньої дитини за вказаною адресою. Однак як вказує позивач шлюбні стосунки між сторонами припинилися фактично з 2004 року та з того часу сторони проживали окремо. Разом з тим, як вказує позивач хоча відповідач була зареєстрована в належному йому будинку, однак фактично в ньому не проживала Вказує, що реєстрація відповідача за місцем його проживання у належному йому житловому будинку порушує права позивача як власника нерухомого майна та тягне за собою матеріальну шкоду, яка виражається в тому, що він має постійно сплачувати комунальні послуги за особу, яка фактично в квартирі не проживає. В судовому засіданні позивач, вимоги заявлені у позові підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у ньому. Додатково пояснив, що ним неодноразово пропонувалося відповідачу добровільно знятися з реєстрації в житловому будинку, що належить йому на праві власності, але відповідач уникає зустрічі, по телефону розмовляти не бажає. Вказує, що оскільки остання понад п'ять років не проживає у належному йому будинку, то з урахуванням ст.ст. 71, 72 ЖК України є такою особою що втратила право користування жилим приміщенням. Вважає, що відповідач порушує його право на вільне користування власністю, тому просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні вимоги [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на обставини позову. Додатково суду пояснив, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 08.12.2015 року встановлено, що сторони з 2004 року спільно не проживають та спільного господарства не ведуть. Позивач мешкає за адресою своєї матері, а відповідач [PERSON] разом з їхньою неповнолітньою дитиною проживає окремо на квартирі, що свідчить про те, що остання за адресою свого місця реєстрації фактично не проживає. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки в суд не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS], власником якого є [PERSON], але фактично в будинку не проживає. Перешкод відповідачу в користуванні будинком з боку позивача не відбувалося. Згідно ст.150 ЖК України - громадяни ,які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власність на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати і оренду, обмінювати, закладати, укладати та інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що відповідач без поважних на то причин в зазначеному будинку не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, і відповідно не реалізувала своє право на проживання в будинку протягом встановленого законом строку, а тому згідно ст. 405 ЦК України втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Також судом визнається, що реєстрація відповідача в зазначеному будинку, створює перешкоди в користуванні позивачем власністю. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком.

Outcome: approved