Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

27 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому просив суд визнати Відповідача винним у невиконанні Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" в частині ст. 7, якою передбачено поетапне повернення відновленого вкладу, внесеного до 1992 року до Ощадбанку СРСР; визнати, що Відповідач, згідно ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання здійснювати поетапне повернення вкладу у поточні роки, як це передбачено ст.7 Закону, зобовязати Відповідача виплатити частину вкладу, не повернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік по зобов'язанням, відповідно до актів цивільного законодавства з цього питання. В обґрунтування позову зазначив, що Держава не повернула вклад, внесений до Ощадбанку до 1992 року. Внаслідок інфляції у 1996 році вклад був проіндексований та розміщений на рахунку № [NUMBER], який відкритий у квітні 1997 року у Орджонікідзевському відділенні № 7717 Державного Ощадного банку України, але зобовязання Відповідач не виконав, тому просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, на підставах, викладених у позові. Судом позивачу розяснені положення ст. 170,173, 174 ЦК України та позивач наполягав, що позов предявлено до належного відповідача, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, проводиться їх власникам через установи Ощадного банку України, тому просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала на підставах, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, приходить до наступного висновку. \~Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1\~ст. 12 ЦК України\~особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2\~ст. 14 ЦК України\~особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. За положенням\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Такі способи захисту цивільних прав, як визнання відповідача винним у невиконанні Закону та визнання відповідача таким, що не звільняється від відповідальності не передбачений\~ст. 16 ЦК України, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Ст. 625 ЦК України підлягає застосуванню за вимогою кредитора про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та процентів, проте такі вимоги позивачем не заявлялись. Вирішуючи позовні вимоги Позивача про зобовязання виплатити частину вкладу, не повернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік по зобовязанням відповідно до актів цивільного законодавства, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач має грошові кошти на рахунку № [NUMBER] Ощадного банку України, які внесені до 1992 року, що підтверджується копією ощадної книжки, яка міститься в матеріалах справи. Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках\~\~Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 р.\~\~регулюються\~Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року. У відповідності до\~ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~встановлені зобов'язання держави щодо компенсації вкладів громадянам, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження залучені в період до 02.01.1992 року в установи Ощадбанку колишнього СРСР, що діяли на території України. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян. Установою Ощадного банку України на виконання вимог\~ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~проведено одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видано вкладнику компенсаційну ощадну книжки, на підставі якої виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання Ощадбанку України не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання\~ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». У вказаному законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Відповідно до\~ст. 7 зазначеного Закону\~заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України. Отже, Ощадбанк проводить лише виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум. З наведеного випливає, що на відповідача у справі може бути покладена цивільно-правова відповідальність лише за умови, коли грошові кошти для повернення заощаджень перераховані з Державного бюджету на рахунок Ощадбанку, а Ощадбанк відмовляється їх виплачувати. Законами України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено. Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 02.07.2002 року по справі "Гайдук та інші проти України" компенсаційні кошти, які наявні на рахунку позивача, належать до коштів Державного казначейства, які держава виділяє на певних умовах. Виходячи з вищенаведеного, судом не встановлено неправомірних дій відповідача, порушення відповідачем прав позивача, а тому в задоволенні позовних вимог про зобовязання виплатити частину вкладу, не повернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік слід відмовити. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed