Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

27.04.2020 до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] ; - внести зміни до актового запису про народження №1881 від 05 серпня 2016 року, [PERSON] , зазначивши, що батьком дитини замість « [PERSON] » є « [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 квітня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що з квітня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких позивач народила дитину [PERSON] . При складанні актового запису про народження дитини відомості про батька були записані зі слів матері на підставі статті 135 Сімейного кодексу України. Позивач зазначила, що батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , проте останній відмовляється зареєструвати своє батьківство відносно їх спільного неповнолітнього сина. Також позивач зазначила, що дитина проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. На момент пред`явлення позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання спільної малолітньої дитини. Зазначені обставини стали причиною для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29.04.2020 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказаний в ній недолік. 08.05.2020, на виконання вимог ухвали судді від 29.04.2020 про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто недолік позовної заяви. Ухвалою судді від 22.05.2020 клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору задоволено та звільнено від сплати судового збору за подання позову. Ухвалою судді від 22.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.06.2020. 11.06.2020 підготовче засідання відкладено на 06.08.2020, у зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи. Ухвалою суду від 06.08.2020 клопотання позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи задоволено, провадження у справі зупинено на час проведення вказаної експертизи. Ухвалою судді від 01.12.2020 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання на 17.12.2020. 17.12.2020 підготовче засідання відкладено на 30.12.2020, у зв`язку з клопотанням позивача та неявкою відповідача. Ухвалою суду від 30.12.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 22.01.2021. 22.01.2021 розгляд справи відкладено на 10.02.2021, у зв`язку з неявкою відповідача. 10.02.2021 позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі в порядку заочного провадження. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи оповіщена у встановленому законом порядку, у заяві просила справу розглянути без її участі, в якій при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. За письмовою згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). За правилом частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з квітня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких позивач народила дитину [PERSON] . Як убачається із свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 05 серпня 2016 року, батьками дитини вказані: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 32). При складанні актового запису про народження дитини відомості про батька були записані зі слів матері на підставі статті 135 Сімейного кодексу України. Позивач зазначила, що батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , проте останній відмовляється зареєструвати своє батьківство відносно їх спільного неповнолітнього сина. Для підтвердження факту батьківства [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.08.2020 у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (а.с. 70-73). 27\~листопада 2020\~року від\~Комунального закладу\~"Дніпропетровське\~обласне бюро\~судово-медичної\~експертизи"\~Дніпропетровської обласної\~ради"\~на адресу\~суду повернулися\~матеріали справи,\~а ухвала\~суду від\~06 серпня\~2020\~року про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи без виконання, у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи. Як убачається з інформації Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», наданої на запит суду, на відбір біологічних зразків 12.10.2020 та 26.10.2020 не з`явився саме громадянин [PERSON] (а.с. 110), неявка якого унеможливлює проведення експертизи методом ДНК-аналізу. Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 5 Сімейного кодексу України\~сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя\~статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано\~статтею 125 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини другої\~статті 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до частин першої та другої\~статті 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій\~статті 128 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статі 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У пункті 9\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статей\~213,\~215 ЦПК України\~2004 року рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень\~статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорювання батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/01, &34, від 7 травня 2009 року). У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд відповідно до частини першої\~статті 109 ЦПК України\~залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи те, що відповідач для відбору зразків крові з метою проведення генетичної експертизи не прибув та ігнорує судові повістки та повідомлення, суд розцінює його дії як ухилення від участі в експертизі та застосовує наслідки ухилення відповідача від участі у експертизі, передбачені\~статтею 109 ЦПК України\~ визнає факт, для з`ясування якого експертиза була призначена. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою\~статті 182\~Сімейного кодексу\~України передбачено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Згідно з частиною першою статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (частина перша статті 191 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. \~Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач є батьком [PERSON] . Сторони проживають окремо. Дитина проживає з позивачем, перебуває на її повному утриманні, що підтверджується матеріалами справи, а відповідач участі в матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Таким чином, враховуючи вимоги закону, обов`язок відповідача утримувати неповнолітню дитину, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на неповнолітню дитину [PERSON] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1 681 грн 60 коп. \~ \~ \~ \~ Враховуючи викладене,

Outcome: approved