Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Заявники - [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву мотивують тим, що вони є членами громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права», [PERSON] зазначив, що він народився в с. Ближнє АР Крим, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] народилася в с. Мар`ївка Ленінського району АР Крим та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є офіцером Прикордонної служби України, займає посаду молодшого лейтенанта в 23 загоні берегової охорони, є учасником бойових дій. На тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим у власності [PERSON] залишився будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , а у володінні [PERSON] на території Автономної Республіки Крим залишилася кімната, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Заявники вказали, що у серпні 2014 року вони були вимушені переміститись з м. Керч АР Крим до м. Маріуполя Донецької області, в подальшому переїхали до м. Бердянську Запорізької області. Разом з тим зазначили, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів і з цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим, коли і відбулося створення, і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських сил України, у відповідь на що, заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської Федерації. Тому заявники вважають, що це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. 03.03.2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про те, що протягом останніх діб спостерігаються чисельні випадки прибуття до Автономної Республіки Крим підрозділів Збройних сил Російської Федерації з порушенням міжнародних норм та угод. Так, 28.02.2014 року зафіксовано порушення повітряного простору держави України 10 бойовими гвинтокрилами Російської Федерації. Крім того, на аеродром «Гвардійський», всупереч забороні начальника гарнізону вказаного аеродрому, прибуло 8 військово-транспортних літаків Збройних сил Російської Федерації ІЛ-76. Також, 01.03-02.03.2018 року у порт Севастополя зайшли десантні кораблі Балтійського флоту Російської Федерації «Калінінград», «Мінськ», «Георгій Побєдоносєц» та Північного флоту « Оленігорський Горняк ». Міжнародною розвідувальною спільнотою «InformNapalm» зафіксовано, що операцію щодо окупації Криму виконували військовослужбовці Збройних сил Російської Федерації з різних областей Росії. Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України повідомила про блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, щоб російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Вказали, що не легітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу. Результати референдуму від 16.03.2014 року про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації є незаконними, Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів є нікчемним. [PERSON] та [PERSON] вказали, що відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, при цьому, Росією порушено практично усі обов`язки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобов`язання, а отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація та незаконна анексія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 року. Заявники на підтвердження доводів, викладених в заяві, також вказали, що до початку окупації та анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим вони мали налагоджений побут, вільно розпоряджалися своїм майном, спілкувалися з друзями та знайомими і загалом вели звичний для себе спосіб життя, але з появою російських військових на українському півострові їх життя різко змінилось, тому на початку серпня 2014 року вони покинули Автономну Республіку Крим, переїхавши до Маріуполя. Зазначили, що в АР Крим у них залишились будинок та кімната, а на теперішній час у зв`язку з анексією АР Крим вони фактично не мають доступу до своєї домівки, оскільки окупанти забороняють знаходитись громадянам на території півострову більше 90 діб на рік. Отримувати російське громадянство або посвідку на право постійного проживання вони не збираються через політичні мотиви, адже не визнають Крим територією Російської Федерації. Вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території АР Крим було порушено цілу низку їх прав і свобод, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання, право на ефективний засіб правового захисту. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] вказали, що їх звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України обумовлено тим, що вони мають на меті визначити свій статус, як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Представник заявників -адвокат Ганчук П.Я. в судовому засіданні вимоги, викладені у заяві, підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України та представник заінтересованої особи - посольства Російської Федерації в Україні до суду не з`явилися, про дату слухання справи повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, заперечень проти заяви не надали, і суд розглядає справу за їх відсутності на підставі наявних доказів згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника заявників, а також дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке. Висновками Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 491/1408/16-ц визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першоюстатті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь, як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Статтею 4 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року встановлено, що особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Судом встановлено, що заявники є членами Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права", [PERSON] народився в с. Ближнє АР Крим та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією паспорту громадянина України серія [NUMBER] , який міститься в матеріалах справи. [PERSON] народилася с. Мар`ївка Ленінського району АР Крим та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серія [NUMBER] . З`ясовано, що [PERSON] є офіцером Прикордонної служби України та займає посаду молодшого лейтенанта в 23 загоні берегової охорони, що підтверджується службовим посвідченням [NUMBER] , а також є учасником бойових дій, згідно посвідчення учасника бойових дій серія [NUMBER] . В ході судового розгляду встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на території Автономної Республіки Крим у власності [PERSON] залишився будинок, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , а у володінні [PERSON] , та території Автономної Республіки Крим залишилася кімната, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що з серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] вимушено переселилися з [ADDRESS] [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті серія [NUMBER], а в подальшому переїхали з м. Маріуполя Донецької області до м. Бердянськ Запорізької області, де зараз проживають, а отже дана адреса є фактичним місцем проживання заявників, що також підтверджується довідкою про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 25.04.2018 року №0000523910/24233 та від 10.04.2018 №0000454829/23645, копії яких, наявні в матеріалах справи. Оскільки зазначені довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не містять відомостей про причини переміщення заявника з місця постійного проживання, останні звернулися до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що його вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої частини АР Крим відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією АР Крим. З`ясовано, що метою встановлення такого факту є підтвердження статусу заявників відповідно до норм Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, для їх захисту. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. На підвердження доводів заявниками надані витяги з нормативно-правових актів та роздруківки публікацій у мережі Інтернет, додані до заяви. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Відповідно до статті 1 Закону України« Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон №1207-VII) тимчасово окупована територія України (далі-тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Мета вказаного Закону у статті1 сформульована таким чином, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій (стаття 3 Закону № 1207-VII). Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ст.9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHRу справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п.5 ч.2 ст.293, ч.2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно пояснень представника заявників, після 20 лютого 2014 року за місцем їх постійного проживання в м.Ялта АР Крим органи влади, утворені у відповідності до законодавства України, фактично не здійснювали свої повноваження, вказані обставини стали причиною переселення заявників з АР Крим, що мало вимушений характер задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на судовий захист, які не могли бути гарантовані державною Україна, у зв`язку з тим, що фактичний контроль території АР Крим з 20 лютого 2014 року здійснювався органами влади, утвореними не у відповідності до законодавства України. Таким чином, в судовому засіданні на підставі наданих заявниками доказів підтверджено, що вимушене переселення заявників у серпні 2014 року з м.Керч АР Крим відбулось під впливом фактичного контролю з 20 лютого 2014 року території АР Крим органами влади, утвореними не у відповідності до законодавства України, що відповідно до Закону № 1207-VII визначено, як тимчасова окупація АР Крим внаслідок російської збройної агресії, а тому зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви про встановлення вказаного факту, який має юридичне значення для заявника, оскільки необхідний заявнику для ствердження у міжнародно-правових установах його статусу на підставі Конвеніції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Суд також виходить з того, що встановлення Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» факту збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації є загальновідомим, оскільки законодавчі акти офіційно оприлюднюються у встановленому законом порядку. Разом з тим, при встановленні судом юридичного факту суд враховує конкретні життєві обставини, з наявністю та/або відсутністю яких норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення суб`єків конкретних правових відносин. Отже, встановлення судом індивідуального юридичного факту має здійснюватись шляхом оцінки наданих заявником доказів з метою з`ясування обставин конкретної справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved