Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати недійсним договір дарування частини квартири [ADDRESS] від 01.02.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО в Харківській області Саварінською Наталією Вікторівною, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її чоловік. Після його смерті на її утриманні залишився син, [PERSON] , [INFO] , який на той час навчався у Харківськму професійному училищі № 6. 30.05.2014р. їй проведена операція черевної порожнини. Рекомендовано: спостереження хірурга в умовах поліклініки за місцем постійного проживання та прийом лікарських засобів: аспекард, німесулід. З 30.05.2014р. по 13.06.2014р. знаходилася на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №2" з приводу: защемленої грижі передньої черевної стінки, ускладненої некрозом сальника, абсцесом передньої брюшної стінки та гнійним оментитом. Також позивачка вказала, що оскільки вона не працювала та у зв`язку з її лікуванням, у неї виникла велика заборгованість за квартиру та комунальні послуги (яка на цей час становить 42 000 грн., а станом на початок 2018 рік досягла більше 35 000 грн, частину яких вона поступово сплатила), що в решті решт, змусило її у 2018 році оформити договір про реструктуризацію заборгованості на залишок суми 28 216,33 грн. До того, 16.12.2016 року вона отримала повідомлення від АК "ХАРКІВОБЛЕНЕРГО" про можливе припинення енергопостачання. Таким чином, втрата чоловіка, наявність боргів та відчайдушні намагання утримати сина призвела до погіршення стану здоров`я та численних захворювань, та врешті решт до того, що 08.01.2015 р була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги в приймальне відділення КНП «МКПБ №7» ХМР. 13.01.2015р. проведено хірургічне лікування - порожнинна операція в операційній гінекологічного відділення в КЗОЗ «Харківському міському клінічному пологовому будинку №7». Внаслідок захворювання та операцій було рекомендовано спостереження лікаря жіночої консультації, та: - \~ \~ \~ \~дотримання режиму праці та відпочинку. - \~ \~ \~ \~обмеження- фізичних навантажень. - \~ \~ \~ \~санаторно - курортне лікування. З того часу здоров`я не відновилось, вона була виснажена, не мала засобів та джерел існування. Також не мала можливості влаштуватися на роботу за станом здоров`я, оскільки побоювалась ускладнень. У зв`язку з виниклими обставинами, її дочка, відповідачка за позовом [PERSON] , запропонувала їй допомогу грошима на життя та оплату комунальних послуг в борг, за умови, що коли вона зможе повернутися на роботу, та зможе самостійно заробляти, то відшкодує їй усі збитки. У якості гарантії того, що вона віддасть гроші, поставила умову тимчасово переоформити належну їй спірну квартируй на її ім`я. Вона не погодилась, та тоді дочка запропонувала укласти договір довічного утримування (догляду), щоб позивачка не хвилювалась, на що вона погодилась. Однак в подальшому дочка пояснила, що оформити договір довічного утримування неможливо, оскільки у [PERSON] немає відповідного статусу непрацездатності та відсутні дані про власника іншої частини квартири, що перешкоджає відчудженню квартири за договором довічного утримування (догляду). Позивачка зазначала, що оскільки вона не працювала, заборгованість за квартиру досягла критичної межі, жити було ні на що, тому у 2018 році, після довгих вмовлянь з боку її доньки, перебуваючи у стані відчаю, вона погодилась оформити квартиру таким чином, як і наполягала донька, та 01.02.2018 року підписала договір дарування квартири. Однак, після укладення договору свою обіцянку про надання допомоги та догляду донька повністю не виконала, та більш того повідомила, що вона ніколи не збиралась допомагати, а вводила позивачку навмисно в оману, для того щоб отримати у власність частину належної їй квартири. Оскільки позивачка не мала коштів, то одразу не зверталась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, тільки після накопичення коштів, на початку 2021 року звернулась до суду з позовом. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позові вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивачки [PERSON] адвокат Шпіть А.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварійська Н.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлена про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідка, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 01.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. Відповідно до п. 1.2 цього договору вбачається, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею , без будь-яких погроз, примусу чи насильства. Відповідно до вказаного пункту, дарувальнику також роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зокрема ст. ст. 726, 727 ЦК України. 01.02.2018 року здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1431404663101. Свідок [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність в судовому засіданні пояснив, що він є рідним сином позивачки [PERSON] , а відповідачка [PERSON] є його рідною сестрою. З відповідачкою у нього склались неприязні стосунки, через її поганий характер. Також свідок вказав, що йому відомо про те, що між його матір`ю та сестрою було укладено договір дарування квартири, взамін на це, його сестра обіцяла матері надавати матеріальну допомогу, однак обіцяного не виконує, та він чув як вона казала про те, що вона навмисно ввела матір в оману, для того, щоб заволодіти вказаною часткою квартири. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Статтею 230 ЦК України передбачено можливість визнання судом недійсним правочину, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) . Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 229230 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі статтями 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач зазначав про те, що оспорюваний договір дарування укладений у зв`язку із досягненням сторонами домовленості про те, що відповідачка буде їй тимчасово допомагати та доглядати на умовах схожих з договором довічного утримання, а оформлення квартири на її ім`я є лише гарантією відшкодування її витрат з боку позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України, на відмінну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Таким чином, вимоги закону не містять критеріїв до особи, яка є відчужувачем за договором довічного утримання, а тому суд критично відносить до пояснень позивачки про те, що оскільки вона не визнана у встановленому законом порядку недієздатною, вона не мала можливості укласти договір довічного утримання. Крім того, суд зазначає, що саме твердження позивачки про те, що вона розуміла про те, що буде укладатись саме договір дарування, говорить про те, що між сторонами було досягнуто істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У цій справі встановлено, що будь-якого посилання на те, що договір укладений з умовою про те, що відповідачка взамін повинна надавати матеріальну допомогу, умови договору не містять. Підписуючи договір дарування, сторони стверджували, що такі правочини відповідають їхнім намірам, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу й правові наслідки, бажають їх реального настання. Таким чином, судом встановлено, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору дарування, позивач не довів істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, а також сам факт обману, та врахувавши, що помилка позивачки, яка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення вважала, що оспорюваний договір укладається з метою забезпечення її зобов`язання, щодо повернення отриманої від її доньки матеріальної допомоги, не є підставою для визнання правочину недійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed