Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя в інтересах своєї недієздатної матері з позовом про визнання недійсними договору дарування квартири від 16.11.2011 року, договору дарування садового будинку від 05.12.2011 року, договору дарування земельних ділянок від 05.12.2011 року зазначивши, що [PERSON] [INFO] - є рідною матір'ю його та відповідача [PERSON]. Вона зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS]. У 1997 році її збив автомобіль і з цього часу вона почала скаржитися на постійні головні болі, а з кінця 1997 року у неї погіршилася пам'ять. З цього часу її здоров»є та розумові здібності погіршилися. Вона часто виходила з дому, а потім не могла знайти дорогу до дому. Їй в кишеню клали записку з її прізвищем та адресою. Вона перестала розумітися у грошах, не впізнавала своїх рідних та близьких. Рішенням суду від 27.07.2012 року [PERSON] була визнана недієздатною та над нею оформлено опіку, за рішенням суду від 22.08.202 року. Опікуном недієздатної матері став позивач. Згодом, позивач дізнався, що 16.11.2011 року [PERSON] оформила договір дарування на квартиру [ADDRESS], яка належала їй на праві власності, а 05.12.2011 року підписала договори дарування на садовий будинок та земельні ділянки, які також належали їй на праві власності. Позивач вважає, що мати після перенесених захворювань не розуміла своїх дій і не могла керувати ними під час підписання договорів, тому дані правочини слід визнати недійсними. В ході судового розгляду позивач, на підставі ст..27,31 ЦПК України уточнив свої позовні вимоги та пояснив, що до укладання договорів дарування [PERSON] належало право власності на спірне нерухоме майно, тому він вважає за необхідне повернути це право власності їй, а також скасувати державну реєстрацію за відповідачем на спірне майно. Крім того, позивач наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, з урахуванням показів свідків, а також взявши до уваги висновок судово-психіатричної експертизи, яка була проведена судом за його клопотанням, просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, вважає, що під час підписання договорів дарування їх мати - [PERSON] розуміла значення своїх дій, а складання даних договорів це було її особисте волевиявлення. Просив суд відмовити позивачу у позові. Представник Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], яка безпосередньо засвідчувала спірні договори пояснював суду, що усі дії нотаріуса були зроблені з дотриманням вимог чинного законодавства. На час укладання договорів, [PERSON] була свідома, розуміла значення своїх дій та виявила бажання розпорядитися своїм майном на користь [PERSON] До того ж, представник нотаріуса підтвердив, що [PERSON] були ретельно роз»ясенні правові наслідки укладання даних договорів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду докази та прийнявши до уваги покази свідків, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цивільним процесуальним кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту статей 11, 15 ЦК України вбачається, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у ст.. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Позивач просить визнати недійсними договори дарування, визнати право власності та скасувати державну реєстрацію за відповідачем на спірне майно. Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Так, ст.. 131 ЦПК України передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з 1997 року, коли її збив автомобіль, почала скаржитися на постійні головні болі, а з кінця 1997 року у неї погіршилася пам'ять. З цього часу її здоров»є та розумові здібності погіршилися. Вона часто виходила з дому, а потім не могла знайти дорогу до дому. Їй в кишеню клали записку з її прізвищем та адресою. Вона перестала розумітися у грошах, не впізнавала своїх рідних та близьких. З 1998 року [PERSON] була під наглядом терапевта з приводу церебросклерозу другого ступеня. Періодично оглядалася невропатологом, але лікування проходила не систематично. З 2012 року [PERSON] перебувала на обліку у КУ „Обласна психіатрична лікарня", де їй було проведено первинну амбулаторну судово - психіатричну експертизу на предмет її дієздатності за висновком якої [PERSON] виявляє ознаки атеросклеротичної деменції, в силу чого вона не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Рішенням суду від 27.07.2012 року [PERSON] була визнана недієздатною та рішенням суду від 22.08.2012 року над нею оформлено опіку. За рішенням суду опікуном недієздатної матері став позивач, який згодом дізнався, що 16.11.2011 року [PERSON] оформила договір дарування на квартиру [ADDRESS], яка належала їй на праві власності, а 05.12.2011 року підписала договори дарування на садовий будинок та земельні ділянки, які також належали їй на праві власності. Обдарованим став відповідач [PERSON] Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила коли вона не усвідомлювала значення своїх дій, тобто укладений громадянином хоча і дієздатним, але таким, який перебував на момент його укладення в стані, у якому він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнано судом недійсним. Відповідно до ПВСУ в п.16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правила ст.225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину для об'єктивної незалежної професійної оцінки стану [PERSON] проведена судово - психіатрична експертиза. Згідно Акту № 331 від 05.06.2014 року комісія прийшла до висновку, що: «[PERSON] в силу свого здоров'я та віку під час підписання договору дарування від 16.11.2011 року та 05.12.2011 року виявляла ознаки атеросклеротичної деменції, в силу чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. У відповідності з ПВСУ від 29.02.2012р. № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Таким чином, суд дійшов до висновку, що не зважаючи на той факт, що [PERSON] на час підписання договорів дарування не була визнана недієздатною, в силу інтелектуально - мни стичного зниження, порушення процесів усвідомлення не могла правильно оцінити ситуацію, яка склалася під час підписання договорів та зробити відповідні висновки в силу пасивної підлеглості та підвищеної навіюваності. Дане підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснювали в суді, що з 1997 року у [PERSON] погіршилася пам'ять. Вона часто виходила з дому, а потім не могла знайти дорогу до дому. Їй в кишеню клали записку з її прізвищем та адресою. Вона перестала розумітися у грошах, не впізнавала своїх рідних та близьких. Свідок [PERSON] підтвердила в суді, що у 2010 році, вона побачила людину похилого віку, яка знаходилася на зупинці громадського транспорту Бородинського мікрорайону, яка не могла знайти дорогу до дому. У неї в кишені була записка з її прізвищем та адресою, а також був вказаний контактний телефон, по якому вона передзвонила та за [PERSON] приїхав її син [PERSON] - позивач по справі. Свідок [PERSON] розповів суду, що приблизно у 2011 році бачив [PERSON], яка блукала по вулицях та шукала свій будинок. Підійшовши до неї він побачив у неї „бейджик" з адресою та відвів її до дому. До показів свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснювали, що [PERSON] вони бачили у 2012 року та спілкувалися з нею і вона не виявляла ознак психічного захворювання, суд віднісся критично, оскільки вже на той час [PERSON] була визнана недієздатною. У відповідності до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За нормами ст..215 ЦК України, підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст..203 ЦК України. Отже аналізуючи у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved