Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 2002543413 від 04.02.2013 р., укладеного сторонами, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень та стягнення судових витрат у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з кінця 2013 р. позивач почав отримувати телефонні дзвінки, СМС повідомлення та письмові повідомлення щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 2002543413 від 04.02.2013 р., хоча будь-яких правовідносин з приводу отримання кредиту з відповідачем він не мав, Кредитний договір не підписував, і про існування зазначеного договору він дізнався лише з цих повідомлень. Звернувшись до Банку з приводу отриманих повідомлень йому стало відомо, що кредит був отриманий сторонньою особою, фото якого показала працівник Банку, на підставі викрадених у нього документів, про що є відповідні заяви до органів внутрішніх справ. Позивач посилається на те, що навіть після його звернення до відповідача і виявлення працівниками Банку того, що кредит був отриманий на підставі викраденого паспорта він не перестав отримувати повідомлення з погрозами. Зазначеними діями йому завдана моральна шкода, оскільки після отримання повідомлень він пережив сильні душевні хвилювання, погіршились його стосунки з рідними. Моральну шкоду він оцінює в 5000 гривень. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що його довіритель не підписував будь-яких договорів з ПАТ «ОТП Банк» щодо отримання кредиту, а Кредитний договір був укладений з невстановленою особою, яка використала викрадений у позивача паспорт. Представник відповідача повторно в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений судом належним чином, з заявами про відкладення розгляду справу не звертався, будь-яких заперечень з приводу заявлених позовних вимог не надав. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.07.2013 р. позивач у справі отримав повідомлення від ТОВ «ПрімоКолект. Центр грошових вимог», яке виступало як довіритель ПАТ «ОТП Банк» про наявність у нього заборгованості за Кредитним договором № 2002543413 від 04.02.2013 р. в розмірі 7359,67 гривень, необхідність її сплати на вказаними в повідомленні реквізитами на рахунок Банку та можливе звернення стягнення на майно позивача у разі непогашення суми боргу. З приводу даного повідомлення позивач звернувся 23.07.2013 р. до ПАТ «ОТП Банк» з заявою у якій повідомив, що кредит був отриманий невстановленою особою на підставі паспорта громадянина України. З матеріалів справи вбачається, що позивач 15.04.2010 р. звертався до Шевченківського РУ ГУ МВС України з приводу викрадення у нього паспорта громадянина України, посвідчення водія, талону попередження. Зазначена заява для проведення перевірки була направлена до Ірпінського РВ УМВС України у Київській області, що підтверджується відповідною Довідкою дільничного інспектора Шевченківського РУ ГУ МВС України у м.Києві Кос В.М. Крім того, судом встановлено, що за результатами звернення [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» щодо отримання кредитних коштів невстановленою особою на підставі викрадених документів, відповідач звернувся з відповідною заявою до Ірпінського РУ ГУ МВС України у м.Києві. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Звертаючись до суду позивач посилається на те, що будь-яких правочинів з ПАТ «ОТП Банк» щодо отримання кредитних коштів не укладав, не мав наміру укладати, і не підписував. Судом двічі у ПАТ «ОТП Банк» відповідно до ухвали суду від 12.11.2014 р., витребовувались оригінал Кредитного договору № 2002543413 від 04.02.2013 р. та оригінали матеріалів кредитної справи. Зазначені докази не були надані суду, ухвала суду не виконана та не повідомлено суд про неможливість надання зазначених доказів, що унеможливило вирішення судом питання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідач, будучи поінформованим у належний спосіб про місце і час судового розгляду, отримавши матеріали позовної заяви, не надав суду жодних заперечень з приводу заявлених позовних вимог та не спростував викладені позивачем обставини. Враховучи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на те, що в ході розгляду справи суду не надано доказів на спростування обставин, викладених в позовній заяві, і, підтверджених належними доказами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору № 2002543413 від 04.02.2013 р . Однак, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Вимоги позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень не є обгрунтованими та доведеними, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial