Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи: [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та покласти на них відшкодування судових витрат по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 23.01.1984 виконавчим комітетом Долинської міської ради їй був виданий ордер №595 на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі з нею зареєстровані та проживають як члени її сім`ї: дочка [PERSON] , 1982 р.н., діти останньої, а відповідно її внуки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , а також зареєстровані, але з листопада 2013 року не проживають у цій квартирі, її дочка [PERSON] , [INFO] , та син останньої, а її внук [PERSON] , [INFO] [PERSON] та [PERSON] з листопада 2013 року часто їздять на заробітки за кордон, по поверненню в спірній квартирі не проживають, участі в утриманні квартири та в оплаті комунальних послуг за квартиру не приймають, однак на них, як на осіб зареєстрованих в зазначеній квартирі, нараховуються певні платежі, зокрема за вивіз сміття, що покладає на неї додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Відповідачі не являються членами її сім`ї, у неї немає з ними ніяких спільних інтересів, вона не веде з ними спільного господарства. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що [PERSON] і [PERSON] протягом тривалого часу (більше одного року) не проживають в квартирі [ADDRESS] та не приймають участі в утриманні та оплаті комунальних платежів вказаної квартири є всі підстави вважати, що вони втратили право на користування цим житлом. Відповідачі добровільно знятись з реєстрації з квартири не бажають. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , надала пояснення, аналогічні викладеному обґрунтуванню в позові. Не заперечили проти заочного розгляду справи. Додатково наголосила, що у неї дуже складна ситуація, вони не можуть оформити ні субсидію, ні допомогу, ще й дочка [PERSON] постійно хворіє. Відповідачі проживають за кордоном, дочка [PERSON] вийшла там заміж, а у квартирі вже 8 років як вони не появлялися. Зі слів людей та соціальних мереж відомо, що відповідачі проживають у Чехії. На час їх виїзду зі спірного житла вона з дочкою [PERSON] у квартирі не жили, бо вони із [PERSON] посварилися, і остання їх вигнала. Вона жила у с. Новоселиця, винаймала там квартиру, тому жодних перешкод відповідачам у проживанні не могла чинити. Навпака [PERSON] привела в квартиру молодого чоловіка та вигнала її з цієї квартири, яка була надана їй як службове житло. Однак вона звернулася з позовом до відповідачки про усунення перешкод у користуванні житлом, і коли остання ознайомилася з доказами, долученими до нього, зрозумівши, що ця квартира є її службовим житлом, у листопаді 2013 року виїхала з сином з квартири, забравши всі свої речі, навіть меблі, посуду. Якийсь час відповідачі винаймали квартиру навпроти базару у м. Долина, а потім виїхали звідти. У спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] так і не поверталися. Послуги не платять, участь в утриманні квартири не приймають. Просить з них судові витрати не стягувати, а залишити за нею, оскільки останні і так відсутні в Україні. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та пояснення позивачки, не заперечила проти задоволення позовних вимог та надала пояснення, в яких вказала, що [PERSON] матір вигнала з квартири, а сама жила там з кавалером. Проте коли [PERSON] подала в суд, [PERSON] дізналася, що квартира надана мамі як службове житло, і сама в листопаді 2013 року виселилась з неї та забрала всі свої речі. Тоді навіть депутат [PERSON] складав акт обстеження, в якому описував, що залишилось у квартирі. Відповідачі забрали навіть виделки та ложки, повністю все. Позов матері у грудні 2013 року був залишений без розгляду. З того часу відповідачі у спірній квартирі не появлялися, не цікавляться нею, не беруть участь в її утриманні. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] правом на подання відзиву не скористалася. В судове засідання не з`явилася, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявні повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.33,34), а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України (а.с.31,32). Заяви, клопотання сторін, третьої особи та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 06.10.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Відповідачі відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надали, хоча були повідомлені про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 05.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Також постановлено залучити [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, та допитати в судовому засіданні свідків. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Паскал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Буряк проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року та інші). Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи, що відповідачі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`являлися, причин неявки не повідомили, відзиву на позов не подавали, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 23 січня 1984 року виконавчим комітетом Долинської міської ради [PERSON] виданий ордер №595 на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . В ордері крім [PERSON] , її членами сім`ї вписані [PERSON] (дочка) та [PERSON] (дочка). В ордері на лицевій та зворотній стороні містяться відмітки "службовий" (а.с.4). Відповідно до довідки № 3526 від 24.06.2020 Долинської міської ради у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внучка), [PERSON] (внук), [PERSON] (внучка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внук) (а.с.6). Згідно з актом обстеження від 11.06.2020, складеним депутатом міської ради Долинської ОТГ Бакаляр Я.В. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , зі слів [PERSON] її дочка [PERSON] та онук [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають з листопада 2013 року по даний час. Коштів на утримання житлових умовне надають. Послуги пов`язані з оплатою не проводять (а.с.5). Відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме інформаційних довідок від 13.10.2020 за №228010189, №228010840, 228011402, відсутні відомості про нерухоме майно за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.18, 21, 22). Згідно з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме інформаційних довідок від 13.10.2020 №228009041, №228008530, відомості про квартиру [ADDRESS] у реєстрі відсутні (а.с.19, 20). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2013 у справі №343/2825/13-ц позовну заяву [PERSON] ,, [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та стягнення відшкодування моральної шкоди, залишено без розгляду (а.с.23). Свідок [PERSON] , сусід позивачки, в судовому засіданні показав, що він живе у будинку [ADDRESS] з 2006 року. Тоді там проживала [PERSON] з сином. Сторони не ладили між собою. Близько 7-8 років відповідачі не проживають у спірній квартирі. Спочатку вони винаймали житло у м. Долина. З соціальних мереж дізнався, що [PERSON] з сином [PERSON] живуть в Чехії. В судовому засіданні свідок [PERSON] , сусідка позивачки, надала покази про те, що [PERSON] та її син не проживають разом з останньою в спірній квартирі. Багато років її не бачили ні коло матері, ні у квартирі. Навіть не пам`ятає як вона виглядає, хоча знала її. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у найманій позивачкою квартирі. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення позивачки, беручи до уваги пояснення третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Результат аналізу статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/1282/19 (провадження № 61-11195св20). Суд встановив, що відповідачі з листопада 2013 року у спірній квартирі не проживають, що підтвердили також свідки. Матеріали справи не містять беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження поважності причин не проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі протягом встановленого законом строку. Відповідачі не бажають добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації нею права користування квартирою. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї [PERSON] (квартиронаймачки), не проживають у квартирі\~ [ADDRESS] більше шести місяців (з листопада 2013 року) без поважних причин, не оплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири та не приймають участі у спільному побуті, а їх реєстрація у ній перешкоджає позивачці у здійсненні права користування. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідачів слід визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням,\~а саме квартирою [ADDRESS] . Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому бере до уваги клопотання позивачки про те, щоб понесені нею судові витрати у вигляді сплату судового збору та витрат за надання професійної правничої допомоги з відповідачів не стягувати та залишити за нею. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 33, 47 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 9, 64, 71, 72 ЖК України, ст. 29 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved