Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПП «Вільна Україна-Р» про витребування майна із чужого незаконного володіння. В своїй позовній заяві посилається на те, що 12 листопада 2014 року між нею та ПП «Вільна Україна - Р» укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 0721155100:08:000:0048 площею 3,2305, що знаходиться в с. Долинка Іваничівського району з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства терміном на 5 років. 23 лютого 2015 року договір оренди земельної ділянки зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 8826433. Термін закінчення договору оренди становить 23 лютого 2020 року. Від продовження договору оренди орендодавець відмовився про що завчасно повідомив орендаря - ПП «Вільна Україна-Р». Право оренди земельної ділянки за ПП «Вільна Україна-Р» припинено 01 червня 2020 року за заявою землевласника , про що в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень вчинено запис№ 52510810. У позовній заяві стверджувала, що колишній орендар відмовився повертати орендовану ним земельну ділянку та продовжує її використовувати без належних законних підстав для власних цілей. З 29 вересня 2019 року земельна ділянка засіяна озимими культурами. Згідно наданого колишнім орендарем акту прийому-передачі земельної ділянки на дату його підписання колишнім орендарем на вказаній земельній ділянці , яка належить їй на праві власності знаходиться посіяний ПП «Вільна-Україна-Р» ріпак, вартість якого становить 100 000 грн. Також в акті зазначено, що з підписанням останнього сторони погоджуються, що вона надасть можливість і не буде перешкоджати ПП «Вільна Україна-Р» зібрати посіяний ріпак на земельній ділянці площею 3,2305 га. кадастровий номер 0721155700:08:000:0048, а ПП «Вільна Україна-Р» в свою чергу бере на себе зобов`язання відшкодувати [PERSON] орендну плату за час користування земельною ділянкою згідно умов договору, але не менше ніж за 2019 рік та сприяти після збору урожаю провести виділення земельної ділянки в натурі шляхом встановлення межових знаків. Незважаючи на її вимоги до відповідача щодо звільнення земельної ділянки, останній її не звільнив та не передав їй у відповідному стані. Зазначає, що особа яка володіє та користується земельною ділянкою є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай, що вирощений на такій земельній ділянці. Враховуючи вказане вважає, що врожай, що виросте на її земельній ділянці належить їй. На підставі викладеного, просить зобов`язати ПП «Вільна Україна-Р» усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою кадастровий номер 0721155100:08:000:0048 площею 3,2305 га., яка знаходиться в с. Долинка Іваничівького району Волинської області з цільвим призначенням - ведення особистого селянського господарства шляхом повернення її власнику у відповідному стані та заборонити відповідачу, третім особам, які можуть діяти в його інтересах збирати урожай, що виріс на її земельній ділянці та визнати цей урожай як приватну власність на підставі ст. 189 ЦК України. Понесені судові витрати просить стягнути з відповідача. 21 вересня 2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30 вересня 2020 року надійшов відзив на позовну заяву згідно якого, в задоволенні позову відповідач просить відмовити повністю. Підтвердив, що 12 листопада 2014 року між [PERSON] та ПП «Вільна Україна -Р» укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,2305 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0721155100:08:000:0048 строком на 5 років. Договір зареєстрований 23 лютого 2015 року реєстраційною службою Ківерцівського РУЮ. Номер запису про інше речове право: 8826433. Термін закінчення договору оренди 23 лютого 2020 року. Вказав, що у позовній заяві позивачкою не зазначено, які саме її права порушено відповідачем на мемент звернення до суду. Відповідач на підставі договору оренди та усного запевнення позивача про намір продовження дії договору оренди за умови збільшення орендної плати у вересні 2019 року засіяв орендовану земельну ділянку озимими культурами. В квітні 2020 року отримавши від представника позивача попередження про намір не продовження договору оренди, відповідач повідомив про посіви на даній земельній ділянці і запропонував передати земельну ділянку після збору врожаю з виплатою нової орендної плати за повний рік користування. На даний час, після збору врожаю, земельна ділянка вільна і знаходиться в такому стані як на момент укладення договору оренди, а позивачу нарахована орендна плата за цілий 2020 рік в розмірі 9000 грн., яку він може отримати в бухгалтерії підприємства. З липня 2020 року земельна ділянка вільна, і позивач вправі розпоряджатися нею на власний розсуд, предмет спору відсутній. (а.с.80). 11 листопада 2020 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. 11 грудня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив де зазначено, що з 23 лютого 2020 року вона є законним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 0721155100:08:000:0048. Після 23 лютого 2020 року будь-які дії щодо використання ділянки іншими особами без відповідних договірних підстав є такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства. Про вказаний факт відповідач не міг не знати, так як це випливало із договору оренди і його реєстрації в держреєстрі, однак вказане проігноровано та засіяно земельну ділянку, що унеможливило її використання позивачем. Такими неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яка виразилась у порушенні нормального ритму життя, соціального іміджу серед знайомих односельчан як людини з активною життєвою позицією. Сильним моральним тягарем та стресом був навіть сам факт вимушеного звернення до суду та в правоохоронні органи. Її чоловік та син кадрові офіцери, вся сім`я вихована в дусі віри у закони, верховенства права. Нанесену моральну шкоду оцінює у 5000 грн. і вважає, що вказана сума допоможе відновити її моральний стан. Однак, з врахуванням того що відповідач повернув земельну ділянку хоча із запізненням в один рік, відновив межі земельної ділянки та готовий добровільно оплатити орендну плату в сумі 9600 грн. за 2020 рік, то вважає, що буде законною компенсація нанесеної їй моральної шкоди пов`язаної із спором у зв`язку з несвоєчасним припиненням користування земельною ділянкою в сумі 5000 грн. (а.с.93-95). Також 11 грудня 2020 року надійшла заява від позивача про уточнення позовних вимог та просить зобов`язати ПП «Вільна-Україна Р» сплатити їй 9600 грн. за користування її земельним паєм в 2020 році та 5000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди. 26 лютого 2021 року ухвалою суду прийнято заяву позивача про уточнення предмету позову до розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, однак у відповіді на відзив міститься клопотання про розгляд справи у її відсутність, уточнені позовні вимоги просить задоволити повністю. Представник відповідача Шумський А.А. в судовому засіданні позовні вимоги в частині відшкодування 9600 грн. за користування земельним паєм в 2020 році визнав повністю у зв`язку з чим, вважає, що відсутній предмету спору. У поредньому судовому засіданні судом оголошувалася перерва за клопотанням представника відповідача для добровільного погашення заборгованості. Однак, як ствердив представник відповідача в судовому засіданні, на даний час кошти на рахунках у підприємства відсутні, тому у позасудовому порядку суму у розмірі 9600 грн. не погасили. Доказів на підтвердження того, що кошти знаходяться у касі підприємства та нараховані позивачці згідно відомості суду надано не було. В задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди просить відмовити у зв`язку з необґрунтованістю змісту позовних вимог в цій частині. Вказав, що відповідачем не спричинено моральні страждання позивачу в зв`язку з чим немає підстав для відшкодування вказаної шкоди. Позивач звернулася до суду із позовом у липні 2020 року коли земельна діялянка вже була вільна, а тому діями відповідача їй не спричинено моральну шкоду здоров`ю і підстав для стягнення з відповідача 5000 грн. немає. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані докази, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 2014 року між позивачем [PERSON] та ПП «Вільна Україна-Р» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду передано земельну ділянку площею 3,2305 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 0721155100:08:000:0048 строком на 5 років (а.с.5-7). 23 лютого 2015 року вище вказаний договір зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 8826433 (а.с.5). Від продовження договору оренди орендодавець відмовився про що завчасно повідомив орендаря ПП «Вільна Україна-Р». 03 квітня 2020 року ПП «Вільна Україна-Р» повідомлено, що на час розірвання договору оренди земельної ділянки в термін з 01 грудня 2019 року по 05 травня 2020 року земельні ділянки були засіяні озимими культурами з 29 вересня 2019 року (а.с.51). У відповіді на відзив позивач ствердила, що позивач повернув їй земельну ділянку та відновив її межі, а тому в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача лише 9600 грн. за користування земельним паєм в 2020 році. Відповідач визнав позовні вимоги у вказаній частині, вказав, що у справі відсутній предмет спору. Згідно з вимогами ст.81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. За змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19). Як встановлено судом, виплата суми в розмірі 9600 грн. по даний час відповідачем не здійснена про що ствердив сам представник відповідача в судовому засіданні, а тому відсутні підстави вважати про відсутність предмету спору у вказаній частині позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4 ст.124 ЗК України). Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 21 вказаного Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача 9600 грн. як виплату за користування земельним паєм у 2020 році, відповідачем визнано позовні вимоги, вважають, що така сума слугуватиме компенсацією позивачу за затримку у поверненні земельної ділянки, а тому суд приймає визнання відповідачем позову в у вказаній частині, оскільки воно не суперечить закону. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то вона до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом під час розгляду справи, ще у першому судовому засіданні представник відповідача стверджував про те, що земельна ділянка є вільною з літа 2020 року. Позивач у відповіді на відзив підтвердила, що земельна ділянка їй повернута, однак із запізненням, відновлено межі земельної ділянки. Судом встановлено, що позивач звернулася до суду із позовом 16 липня 2020 року, як ствердив в судовому засіданні представник відповідача, після збору урожаю, влітку, земельна ділянка є вільною, відновлено межі земельної ділянки, що не заперечилось самим позивачем у справі. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями),у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дослідивши надані суду докази, в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження, що неправомірними діями відповідача, позивачу було спричинено моральні страждання та не встановлено причинно-наслідкового зв`язку незадовільного стану здоров`я позивача із діями представника відповідача, що ним дійсно завдано душевні, моральні страждання [PERSON] . Разом з тим, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б свідчили про порушення нормального ритму життя в тому числі і членів її сім`ї. Не зазначено, які дії вчинялися для відновлення морального стану, чи зверталася позивач за медичною допомогою у зв`язку з незадовільним психологічним станом здоров`я та чи були їй призначені заспокійливі ліки для відновлення душевного стану після перенесеного стресу. Судом невстановлено глибини душевних страждань позивача і що негативні наслідки настали саме через дії відповідача. Крім цього у зв"язку з несвоєчасним поверненням земельної ділянки відповідач визнав позовні вимоги та підприємство погодилося оплатити орендну плату за користування земельною ділянкою за цілий 2020 рік у підвищеній сумі 9600 грн. За таких обставин, в задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено дві позовні вимоги майнового та немайнового характеру, про стягнення з відповідача 9600 грн. за користування її земельним паєм в 2020 році та 5000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди. Позовна вимога майнового характеру оплачена позивачем повністю в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 13 липня 2020 року № 34 АТ «Ощадбанк». Враховуючи, що позов у вказаній частині позовних вимог задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 840,80 грн. витрат зі сплати судового збору. В задоволенні позовної вимоги про відшкодування спричиненої моральної шкоди відмовлено повністю. Із вище вказаної квитанції про сплату судового збору слідує, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1000 грн., за вимогу майнового характеру позивач сплатила 840,80 грн. За вимогу немайнового характеру теж необхідно було сплатити 840,80 грн., однак позивачем сплачено лише 159,20 грн., таким чином з позивача в дохід держави необхідно достягнути 681,60 грн. судового збору за оплату вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved