Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

До Оратівського районного суду Вінницької області 13.09.2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до Оратівської селищної ради Вінницької області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю. Позов обґрунтовано тим, що 20.08.2008 року позивач придбав у колгоспу ім. Леніна с. Човновиця Оратівського району Вінницької області, бувший у використанні вантажний автомобіль марки ЗИЛ ММЗ 45021, 1989 року випуску. Торгівельною організацією, а саме приватним підприємством «Автоекспертсервіс» позивачу було видано довідку-рахунок, передано автомобіль, технічний паспорт і ключі. 20.08.2008 року даний автомобіль Липовецьким МРЕР було знято з обліку для реалізації в межах України до 20.11.2008 року, номерні знаки здано та видано транзитний номер [NUMBER]. Проте, документи про перереєстрацію транспортного засобу на ім`я позивача оформлені не були. З того часу позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним транспортним засобом. Зареєструвати вказаний транспортний засіб позивач не може, оскільки на даний час діє Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року № 1371), яким для реєстрації транспортних засобів визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, серед яких довідка-рахунок, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією ТЗ відсутня. Отже, [PERSON] просить суд визнати право власності на автомобіль марки ЗИЛ ММЗ 45021, 1989 року випуску. Ухвалою суду від 16.09.2021 року відкрито провадження у справі № 141/646/21 та призначено підготовче судове засідання на 12.10.2021 року. Підготовче судове засідання, призначене на 12.10.2021 року, у зв`язку з неявкою сторін було відкладено на 16.11.2021 року. Ухвалою суду від 16.11.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів з ініціативи суду та відкладено розгляд підготовчого судового засідання цивільної справи на 14.12.2021 року. Ухвалою суду від 14.12.2021 року, постановленою в судовому засіданні, відмовлено в прийнятті визнання позову відповідачем по справі № 141/646/21 та продовжено судовий розгляд справи. Крім того, ухвалою суду від 14.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 141/646/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 грудня 2021 року. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання 30.12.2021 року не з`явився. При цьому, 28.12.2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В підготовче судове засідання 30.12.2021 року відповідач - Оратівська селищна рада Вінницької області, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце судового засідання, не з`явилася, повноважного представника не направила. При цьому, в матеріалах справи міститься заява № 2084/04-02 від 11.10.2021 року, у якій відповідач просить суд розгляд справи здійснювати без участі представника селищної ради, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Як вбачається із матеріалів справи, від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що транспортний засіб марки ЗИЛ ММЗ 45021, 1989 року випуску, тип кузова - самоскид, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] станом на 17 квітня 1990 року належав колгоспу ім. Леніна, що вбачається зі змісту технічного паспорта авто-мотомашини серії [NUMBER] . В подальшому, 20.08.2008 року вказаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації в межах України до 20.11.2008 року, державні номерні знаки здано та видано транзитний номер [NUMBER] . Відповідно до довідки-рахунку серії [NUMBER], виданої приватним підприємством «Автоекспертсервіс» 20.08.2008 року позивачу [PERSON] , останньому продано і видано автомобіль марки ЗИЛ ММЗ 45021, шасі № [NUMBER] , вартістю п`ятсот гривень. Також, як вбачається з листа територіального сервісного центру МВС № 0541 (ТСЦ № 0541) № 31/2-2103 від 28.09.2020 року, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ 45021, 1989 року випуску, тип кузова: САМОСКИД, VIN [NUMBER] , № шасі: [NUMBER] , перебував у власності в період часу 17.04.1990 року (дата реєстрації) по 21.08.2008 року (зняття з обліку для реалізації), був зареєстрований за КСГП «ВІННИЧЧИНА» Оратівського району. При цьому, звертаючись до суду із позовом, [PERSON] стверджує, що він відкрито та безперервно володіє автомобілем з 2008 року до теперішнього часу, а тому просить визнати за ним право власності на нього за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Суд зауважує, що сам факт придбання та користування спірним рухомим майном більше п"яти років не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. При цьому, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно з п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів, усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (у редакції, чинній на час придбання транспортного засобу 20.08.2008 року), реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не приймаються до реєстрації транспортні засоби, зібрані (складені) з складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог Закону України "Про дорожній рух" ( 3353-12 ). Правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Судом встановлено, що [PERSON] придбав спірний автомобіль 20.08.2008 року, що підтверджується довідкою-рахунком серії [NUMBER] від 20.08.2008 року, виданою приватним підприємством «Автоекспертсервіс», та й самим позивачем. Однак, позивач після передачі йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на відповідну перереєстрацію транспортного засобу з метою оформлення ним права власності на спірний автомобіль ЗИЛ ММЗ 45021 згідно вимог Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів. Таким чином, позивач був обізнаний щодо поперднього власника спірного транспортного засобу, в зв`язку з чим володіння позивача транспортним засобом не може бути визнано добросовісним в розумінні вимог положень ст. 344 ЦК України, оскільки добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння чужим майном, а обставини, у зв`язку із якими виникло володіння чужою річчю, не повинні давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Крім цього, як зазначає сам позивач, він користувався спірним транспортними засобом на підставі довідки-рахунка серії [NUMBER] від 20.08.2008 року, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі, а відкритість і безперервність користування рухомим майном також не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Також, слід зазначити, що саме по собі припинення юридичної особи, яка була власником спірного транспортного засобу, не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником. Подібна правова позиція викладена у постанові постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18 (провадження № 61-8902св20). Також суд зауважує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, беручи до уваги, що позивачем не доведені підстави, передбачені вищевказаними нормами права для набуття права власності на рухоме майно, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в нього правових підстав щодо володіння спірним рухомим майном, а відповідно й наявності добросовісності та безтитульності такого володіння, а тому підстави для задоволення позову відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2 у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed