Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» (далі: ТОВ АТТ) про захист прав споживача та стягнення грошових коштів в сумі 38250грн. 34коп. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, що 1 лютого 2016 року між позивачем - [PERSON] та ТОВ АТТ було укладеного договір № 00049 фінансового лізингу. Предметом договору є автомобіль Suzuki SX4 AT WD GLX. Того ж дня, 1 лютого 2016 року позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти на загальну суму 38250 року із зазначенням платежу «сплата авансового платежу за товар згідно договору № 0049 від 01.02.2016 року». При підписанні договору менеджер відповідача запевнив позивача, що аванс буде в розмірі 20 відсотків вартості автомобіля, але при цьому позивач повинен сплатити перший внесок в розмірі 38250грн. що дорівнює 9 відсотків вартості автомобіля. Сплативши вказані кошти та підписавши договір позивач поцікавився, коли йому буде передано автомобіль, менеджер відповідача запевнив, що автомобіль буде надано до 4 лютого 2016 року, але в подальшому виявилось, що зазначеного автомобіля у відповідача в наявності немає, а, крім того, позивач повинен сплатити авансом не 20 відсотків вартості автомобіля, а 50. 22 лютого 2016 року позивач надіслав повідомлення про розірвання договору лізингу з вимогою розірвати договір та вимогою протягом семи днів з отримання повідомлення повернути сплачений авансовий платіж у сумі 38250грн. Повідомленням від ТОВ АТТ про розірвання договору № 111 від 28 березня 2016 року, повідомлено, що договір фінансового лізингу розірвано на підставі заяви позивача від 22 лютого 2016 року та зазначено, що сплачений позивачем платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Позивач вважає, що вказаний договір фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року є нікчемним, порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, тому просить з відповідача стягнути сплачені за нікчемним договором кошти у розмірі 38250грн. та судові витрати. Представник відповідача у судове засідання викликався належним чином через оголошення у пресі відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, але не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Враховуючи думку позивача, у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засідання встановлено, що 1 лютого 2016 року між позивачем - [PERSON] та ТОВ АТТ було укладеного договір № 00049 фінансового лізингу (а.с.10-14). Предметом договору є автомобіль Suzuki SX4 AT WD GLX. Того ж дня, 1 лютого 2016 року позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти на загальну суму 38250 року із зазначенням платежу «сплата авансового платежу за товар згідно договору № 0049 від 01.02.2016 року» (а.с.15). 22 лютого 2016 року позивач надіслав повідомлення про розірвання договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року з вимогою розірвати договір у відповідності до п.12.1 Договору та вимогою протягом семи днів з отримання повідомлення повернути сплачений авансовий платіж у сумі 38250грн. (а.с.16) Повідомленням про розірвання договору № 111 від 28 березня 2016 року, ТОВ АТТ повідомило, що договір фінансового лізингу № 00049 від 1 лютого 2016 року розірвано на підставі заяви позивача від 22 лютого 2016 року та зазначено, що сплачений позивачем платіж за оформлення договору поверненню не підлягає (а.с.17). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Низка умов договору є несправедливими щодо споживача. Так, відповідно до п.1.3 договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. Пункт 1.4 договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року передбачає, що лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язання щодо продажу (поставки) предмета лізингу. Згідно з ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відомості про продавця в оспорюваному договорі № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам ст.808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача по справі, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року; згідно з п.п.2,4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Хоча п.3.4.8 договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року передбачене право лізингоодержувача обирати продавця предмета лізингу, однак зазначене не дає підстави робити висновки про відсутність такого права у лізингодавця, у зв'язку з чим дане положення договору не спростовує і не виправдовує покладання усіх ризиків на лізингоодержувача і виключення такої для лізингодаця. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 806 ЦК України визначає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно зі ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. У п.9.4. договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеному у договорі, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю авансового платежу. Така ж процедура у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу з обов'язком лізингодавця повернути різницю чи зарахувати її в рахунок майбутніх платежів договором не передбачена. Відповідно до п.10.8. договору коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - річний відсоток від обсягу фінансування (винагороду лізингодавця). Згідно з п.10.8 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від знецінення гривні щодо іноземної валюти та змінами ситуації на грошовому ринку. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з договору, предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону. Згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку відсутні підстави вважати, що предмет лізингу автомобіль Suzuki SX4 є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того, як вбачається зі змісту п.10.8. договору, розмір лізингових платежів може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, яка впливає на діяльність лізингодавця та яке потягло за собою зміну вартості предмету лізингу, розміру податків і прирівняних до них платежів, суттєвих змін на грошовому ринку України, таких як; збільшення індексу інфляції, та/або знецінення української гривні (девальвація) по відношенню до основної міжнародної резервної валюти України більше як на 10 відсотків у порівнянні з датою поточного платежу до дати укладання договору. Проте формули перерахунку не передбачено. Також лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п.10.8. договору зазначено, що у випадку виникнення вказаних у цьому пункті та наведених вище обставин, лізингодавець повідомляє про це лізинтодержувача відповідним листом та надсилає квитанцію із зміненим лізинговим платежем, який лізингоодержувач зобов'язаний сплатити протягом визначеного у квитанції терміну. Всі подальші лізингові платежі Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати у встановлений термін та на рівні встановленої в останній квитанції суми. Лізингодавець має право змінювати розмір лізингових платежів не частіше ніж один раз на квартал. У випадку зміни лізингових платежів, які були визначені сторонами у додатку № 2 до даного договору, лізингодавець має право направити лізингоодержувачу новий додаток № 2 до даного договору, із зміненими лізинговими платежами, який вважається обов'язковим та прийнятим обома сторонами з моменту отримання нового додатку № 2 до даного договору лізингоодержувачем. Пункт 10.8. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Пункт 10.10. договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу протягом 5 календарних днів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п.10.8 договору. В свою чергу, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору. Відповідно до ч.6 ст.762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням у пункті 10.4 договору № 00049 фінансового лізингу від 1 лютого 2016 року передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Положення оспорюваного договору, наведене в розділі «Визначення термінів», «Платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу к квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 9 відсотків від вартості предмета лізингу». Виходячи з вартості предмету лізингу 425000грн., розмір платежу за оформлення договору складає 38250грн., який, як випливає з аналізу положень оспорюваного договору, не підлягає поверненню ні за яких обставин після підписання сторонами договору. Розмір цього платежу явно, непропорційно великий як для суті послуги - за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, зважаючи на те, що суть послуги сформульована дуже розпливчато і загально, не зазначено, що саме виконує лізингодавець, яким чином оформляється виконане ним, не передбачено прийняття виконаного лізингодавцем лізингоодержувачем. Як вбачається з наданого позивачем його примірника оспорюваного договору, він виконаний шляхом внесення рукописного тексту до роздрукованого стандартного бланку, тобто при укладенні оспорюваного договору був відсутній індивідуальний підхід і зазначена послуга оцінена відповідачем непропорційно високо щодо можливих витрат на її надання, які ні в договорі, ні в додатках до нього не вказані. Процитоване положення договору, є вкрай несправедливими, одностороннім, викладеним лише в інтересах лізингодавця, оскільки воно явним чином суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний, дуже значний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п.4,5,7,11,13 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру вартості предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Крім того, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п.7.3,12.5,12.8,12.9,12.11,12.15,12.16 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення оспорюваного договору фінансового лізингу № 00049 від 1 лютого 2016 року, можна дійти до висновку, що всі ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Фінансовий лізинг є фінансовою послугою (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Частиною 1 ст.5 вказаного Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами. Частина 1 ст.7 цього Закону встановлює, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав суду жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України на заперечення позовних вимог. Так, немає підтвердження наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також відсутнє його включення до державного реєстру фінансових установ, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Так, договір фінансового лізингу від 01 лютого 2016 року № 00049, укладений між позивачем та ТОВ АТТ, нотаріально посвідчено не було, тому в силу ч.1 ст.220 ЦК України він є нікчемним. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в правовій позиції у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З урахуванням наведеного, договір фінансового лізингу № 00049 від 2 лютого 2016 року є нікчемним, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, необхідно з відповідача стягнути сплачені позивачем за нікчемним договором кошти у розмірі 38250грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved