Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що 12 січня 2016 року, за місцем свого проживання - в м.Ровеньки Луганської області на тимчасово окупованій території України, померла його мати - [PERSON]. Лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] було отримано на тимчасово непідконтрольній Україні території, що призвело до неможливості отримання свідоцтва про смерть в органах ДРАЦС із відомостями, які би були внесені до Єдиного державного електронного реєстру актів цивільного стану. За таких обставин, він не має можливості отримати свідоцтво про смерть [PERSON] на території України, тому вимушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявник [PERSON], допитаний як свідок відповідно до ст.184 ЦПК України за його згодою, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та приведеним до присяги, в судовому засіданні пояснив, що він є сином [PERSON], яка останні 10 років хворіла на гіпертонічну хворобу, перенесла інсульт та після повторного інсульту у 2016 році померла 12.01.2016 року за місцем свого проживання в [INFO]. На той момент він мешкав в Маріуполі, однак після отримання повідомлення про смерть матері виїхав до Луганської області. Похованням займався він та його брат, який мешкає в м. Донецьку. Мати похована там же, в м.Ровеньки Луганської області. Просив суд встановити факт смерті [PERSON] Представник заінтересованої особи Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області до суду не зявився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, допитавши заявника як свідка, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що матір'ю заявника [PERSON], 29.11. [INFO] є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ЯТ № 989882. (а.с.4) З лікарського свідоцтва про смерть № 57 від 14.01.2016 року вбачається, що [PERSON], [INFO], померла 12 січня 2016 року в м. Ровеньки Луганської області Україна. Причиною її смерті зазначено: "Наслідки перенесеного інсульту, атеросклероз сосудів головного мозку ІІІ, гіпертонічна хвороба ІІІ". Смерть сталась за місцем проживання, внаслідок захворювання та причина смерті встановлена лікарем, який здійснював лікування померлого. (а.с.7) Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, заявнику відповідно до листа № 93.4.5-117 від 20.04. 2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті пред"явлено медичний документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої поноваження. (а.с.10) Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, [PERSON] не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved