Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись до суду з вказаним вище позовом, просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 05 травня 2015 року, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: с. Анисів, вул. Шевченка, будинок 100, Чернігівського району Чернігівської області, мотивуючи свої вимоги тим, що правовстановлюючий документ на будинок на спадкодавця не видавався, тому вона позбавлена можливості оформити спадщину на своє імя. В ході судового розгляду, позивачем було збільшено позовні вимоги, про що подано відповідну заяву, згідно якої позивач доповнила позов позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок за адресою: с. Анисів, вул. Шевченка, будинок 100, Чернігівського району Чернігівської області, виданого на імя [PERSON] 10 жовтня 1990 року, як на голову колгоспного двору, вказуючи, що в судовому засіданні з наданих Анисівською сільською радою документів, було встановлено, що дане господарство відносилося до категорії «робітничий двір» ( а.с. 88). Позивач в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити (а.с. 97). Відповідач - територіальна громада в особі Анисівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, питання щодо вирішення спору відносять на розсуд суду ( а.с. 95). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право власності незаконним, підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого 10 жовтня 1990 року виконкомом Чернігівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів №243 від 14.09.1990, житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Шевченка,100 в с. Анисів, Чернігівського району та області належить колгоспному двору, головою якого був [PERSON], що підтверджується копією указаного свідоцтва (а.с.9). Зі змісту зазначеного свідоцтва вбачається, що право власності на спірний будинок визнано не за однією особою [PERSON], а за колгоспним двором в цілому, головою якого був останній. Проте, згідно довідки виконкому Анисівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №1343 від 14.11.2016, станом на 01.07.1990 та на 15.08.1991, спірний будинок відносився до категорії «робочий двір» і на цей період в ньому були зареєстровані та проживали власник [PERSON], його дружина [PERSON], та їх сини [PERSON], [PERSON] ( а.с.55). Викладені в даній довідці виконкому Анисівської сільської ради обставини підтверджуються наданими суду погосподарськими книгами за 1986 - 1990 та 1990-1995 роки, відповідно до яких, суспільна група господарства №100 по вул. Шевченка в с. Анисів є «робочий двір»: головою двору якого є [PERSON], [INFO], робочий, працюючий на Південно-Західній залізниці 117 км., а членами господарства зазначено - його дружину [PERSON], [INFO], робоча, працююча у рибколгоспі; сина [PERSON], [INFO], працюючий слюсарем в колгоспі ім. Герасименка; сина [PERSON], [INFO], який, 19.11.1989 вибув на службу в армії, повернувся 12.12.1991, працював у колгоспі ім. Герасименка . Згідно записів погосподарських книг, даний житловий будинок був побудований у 1962 році. До того ж, як вбачається з копії рішення виконавчого комітету Чернігівської районної ради народних депутатів, на підставі якого було видано [PERSON] спірне свідоцтво, в ньому йдеться про оформлення документів на право особистої власності та про видачу свідоцтва про право особистої власності, зокрема і на [PERSON] на житловий будинок №100 по вул. Шевченка в с. Анисів. В даному рішенні не зазначається, що зазначене господарство відноситься до суспільної групи «колгоспний двір» і що [PERSON] необхідно видати свідоцтво як на голову колгоспного двору (а.с.83-86). Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником [PERSON] комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином,садиба, що розташована по вул. Шевченка,100 в с. Анисів Чернігівського району та області мала статус робочого двору і головою робочого двору був [PERSON]. До даного висновку, суд прийшов за результатами оцінки належності, допустимості, достовірності вказаних вище доказів окремо та їх взаємний зв»язок у сукупності. Отже, зазначення у спірному свідоцтві про право особистої власності на будинок №100 по вул. Шевченка, у с.Анисів, відомостей, які свідчать про віднесення даного господарства до суспільної групи господарств «колгоспний двір», не відповідають дійсності. В разі віднесення господарства до робочого, норми статей 120,123 ЦК УРСР відповідно до яких майно колишнього колгоспного двору підлягало розподілу між його членами, не застосовуються. Відповідно до записів у свідоцтвах про смерть серії І-ЕЛ № 086195, серії І-ЕЛ №248477, серії І-ЕЛ №254801, серії І-ЕЛ №223544, [PERSON] помер 24 березня 2008 року, [PERSON] померла 26 січня 2015 року, [PERSON] - 05 травня 2015 року, [PERSON] - 10 листопада 2013 року (а.с.5-8). Згідно довідок виконкому Анисівської сільської ради №№ 1339, 1340, 1341, 1342 від 14.11.2016, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на день своєї смерті були зареєстровані та проживали в [INFO]. Разом з [PERSON] на день його смерті були зареєстровані та проживали - дружина [PERSON], сини - [PERSON] та [PERSON]. На день смерті [PERSON] були зареєстровані та проживали мати - [PERSON] та брат - [PERSON], на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав її син [PERSON], а [PERSON] на день смерті проживав та був зареєстрований один ( а.с.49-52). Їх родинні відносини підтверджуються копіями свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] ( а.с.14,15). Факт перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] підтверджується копієї свідоцтва про одруженння серії VI-УР № 054004 від 21.05.1966 ( а.с. 21). Відповідно до наданої Чернігівською районною державною нотаріальною конторою інформації № 45551/01-16 від 15.11.2016, спадкові справи після смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON], не відкривалися ( а.с.42). Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємці першої черги за законом, вважаються такими, що прийняли спадщину, після смерті 24.03.2008 [PERSON] - його дружина [PERSON] та сини - [PERSON] і [PERSON], після смерті 10.11.2013 [PERSON] - його мати [PERSON] та брат [PERSON], після смерті 26.01.2015 [PERSON] - її син [PERSON]. Як вбачається із копії спадкової справи № 411/2015 року, наданої суду Чернігівською районною державною нотаріальною конторою, після смерті 05.05.2015 [PERSON] відкрита спадкова справа. Із заявою про прийняття спадщини 15 серпня 2015 року до нотаріальної контори звернулася позивач [PERSON], яка є спадкоємцем п"ятої черги. Мати позивача - [PERSON], яка є рідною тіткою спадкодавця та, відповідно до ст.1264 ЦК України, є спадкоємцем третьої черги, спадщину після смерті племіника не прийняла. 24.02.2016, після спливу шестимісячного терміну, нотаріусу подала заяву, в якій повідомила, що на спадщину племіника не претендує і до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде. Свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок позивачу не видавалося. ( а.с. 42-48 ). До складу спадщини, після смерті [PERSON], ввійшов і житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Шевченка,100 в с. Анисів Чернігівського району та області, який він отримав в порядку спадкування, як спадкоємець першої черги за законом, після смерті батька [PERSON]Я, матері [PERSON] та брата [PERSON] Згідно статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Таким чином, оскільки спадкоємець попередньої черги - [PERSON] спадщину не прийняла, до позивача [PERSON], як до спадкоємця п"ятої черги, відповідно до ст.ст.1218, 1258 ЦК України, перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON], зокрема і на спірний будинок в цілому. Згідно інформаційної довідки Комунального підприємства «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» від 04.11.2015 №578, право власності на будинок з надвірними будівлями по вул.Шевченка,100 в с. Анисів, Чернігівського району та області зареєстровано за [PERSON] (а.с.35). Враховуючи, що [PERSON] за життя правовстановлюючі документи на будинок та господарські споруди в с. Анисів Чернігівського району, по вул. Шевченко,100, не оформив, позивач позбавлена можливості в нотаріальній конторі оформити спадщину на своє імя. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є те, що за життя спадкодавцем [PERSON] не було оформлено правовстановлюючі документи на будинок. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Шевченка, 100, в с. Анисів, Чернігівського району Чернігівської області, підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №100 по вул. Шевченко в с. Анисів Чернігівського району Чернігівської області виданого 10.10.1990 [PERSON], незаконним, суд приходить до наступного висновку. За положеннями частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування визнається судом незаконним, якщо він не відповідає законові і порушує права власника. В даному випадку, оспорюване свідоцтво про право власності хоча і не відповідає вимогам закону, проте не порушує право власності позивача [PERSON], а отже підстав для визнання його нечинним, відповідно до положень ст. 393 Цивільного кодексу України, у суду не має. За таких обставин, позовні вимги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок незаконним, підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial