Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

17.05.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття особи з реєстрації місця проживання(а.с.3-5). Позивача було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі(а.с.24), підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідачів [PERSON] , [PERSON] , було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, але відповідачі в судове засідання не прибули, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю(а.с.25). Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось згідно зі ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.12.1997 Приватизаційною комісією при Краснолиманському відділенні Донецької залізниці, а також свідоцтві про право на спадщину за законом, посвідченого 07.10.2008, державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., в реєстрі за № 5582, є власником 2/3 частини житлової квартири [ADDRESS] (а.с.8-11). Відповідач по справі [PERSON] , донька позивача, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.12.1997 Приватизаційною комісією при Краснолиманському відділенні Донецької залізниці, є власником іншої 1/3 частки зазначеної квартири та зареєстрована разом зі своєю донькою [PERSON] , за місцем проживання в цій квартирі, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 27.05.20199а.с.8,12-15, 23). Відповідачі за вказаною адресою з 2015 року не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно. Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України, що підтверджується актом від 16.05.2019, складеним Головою мікроравйону «Південний» (а.с15). Позивач, як власник здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеної житлової квартири в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості(а.с.22). Не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин 1 рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі п.8 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги". Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ч.3 ст.206 ІІГТК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зазначені вище положення містяться також і в п.24 Постанови пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». В даному випадку таке визнання позову та фактів, викладених в ньому, як відповідачами не протирічить наведеним вище застосованому судом закону і такі факти не підлягають доказуванню і впливають на мотиви суду, наведені в Рішенні. Таким чином, відповідач [PERSON] , яка не проживає за адресою [ADDRESS] , втратила право на користування квартирою, внаслідок її відсутності без поважних причин понад 5 років. Визнання позову відповідачкою [PERSON] , яка є законним власником частки свого майна, що підтверджується відповідними документами, доданими до позовної заяви і не користування своїм майном не позбавляє її первинного речового права власності, а як наслідок і права законного користування своїм майном в будь-який момент, не порушує прав третіх осіб, так ці правовідносини стосуються лише позивачки та відповідачки для досягнення спільної мети щодо розпорядження своїм власним майном. За таких обставин з урахуванням того, що в силу ситуації, що склалася у відповідачки за приписами та вимогами діючого законодавства, що регулює порядок знаття особи з реєстрації за місцем проживання, її неможливо зняти з реєстрації за місцем проживання без рішення суду, суд за виниклих спірних обставин може зняти відповідачку [PERSON] з реєстрації за рішенням суду. Права позивачки [PERSON] в даному випадку підлягають захисту судом в цивільному провадженні. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 1 ст.12 ТІК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо задоволення позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved