Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк»" звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором 37 304,70 грн., з яких: 9 547,05 грн. - заборгованість за кредитом, 25 505,05 грн. - борг за процентами та 500 грн. і 1 752,60 грн. - штрафи у відповідності до п. 8.6. Умов правил надання банківських послуг, посилаючись на те, що відповідач уклав кредитний договір, внаслідок невиконання вимог якого виникла зазначена заборгованість. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що з моменту отримання платіжної картки минуло майже 7 років, тому просить застосувати строк позовної давності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір (кредитний ліміт на платіжну картку), згідно з яким останньому надано кредит у сумі 3 000 грн. зі сплатою 3 % щомісячно (а.с.10-11) Відповідно до заяви клієнта на оформлення кредитної картки, [PERSON] доручив банку відкрити рахунок, оформити кредитну картку та, зокрема,у заяві зазначено, що «ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, що разом із заявою складає договір про надання банківських послуг» Згідно з п. 3.1 Умов передбачено, що банк видає клієнту картку, вид і строки якої визначені в Заяві і в Пам»ятці клієнта, підписанням якого банк і клієнт укладають договір про надання банківських послуг. У розділі 5 Правил користування платіжною карткою зазначено також про нарахування за встановленими Тарифами. П. 3.5 Умов передбачено, що Пам»ятка є невід»ємною частиною договору у випадку видачі платіжної картки по кредитній схемі. П. 4.4 Умов передбачено, що в обов'язки банку входить нарахування процентів у відповідності до Правил та Тарифів. Судом оголошувалася перерва для надання можливості позивачу надати суду документи, на підставі яких укладався зазначений кредитний договір та видавався кредит (в тому числі Умови і правила надання банківських послуг, Пам»ятка, встановлені Тарифи, розшифровка по кредитній заборгованості, документи, які надавалися для оформлення кредиту, докази отримання платіжної картки, повідомлення відповідачу про наявність заборгованості), однак вимоги були проігноровано, при цьому представник позивача в судовому засіданні на жодне із поставлених питань, не відповів. В матеріалах справи містяться Умови і правил надання банківських послуг, згідно з п.9.12 якого Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а в разі відсутності заяв про розірвання договору, пролонговується на той же строк. Тобто, як вбачається з Умов, пролонгація більше ніж на рік не передбачена. Договір діє протягом 12 місяців. Протягом дії укладеного 01.09.2006 р. кредитного договору жодна із сторін не заявляла про його припинення, а тому дія договору автоматично продовжена до 01.09.2008 р. Автоматична пролонгація дії договору на наступні періоди (понад 12 місяців) не передбачена, відтак строк кредитного договору сплив. Пролонгація, про яку зазначено у п. 9.12 Умов ніби то на невизначений період, суперечить вимогам чинного законодавства, враховуючи те, що до даних правовідносин з відкриттям карткового рахунку за будь - яких обставин неможливо застосовувати строки позовної давності, оскільки як зазначено «договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а в разі відсутності заяв про розірвання договору, пролонговується на той же строк». Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач був ознайомлений саме з такими Умовами надання споживчого кредиту. Окрім того, представником позивача не спростовувалася та обставина, що самі по собі Умови періодично змінюються. Відтак відсутні підстави вважати, що саме у 2006 році при укладанні [PERSON] договору існували саме ці Умови і правила надання банківських послуг, які наявні в матеріалах справи. Відповідно до ст. ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Договір між сторонами не укладався. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов»язаннми з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов»язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення ползовнорї давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК Укараїни). За змістом цієї нооми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторонни права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч.ч. 4-5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. В матеріалах справи містяться дані про те, що в рахунок погашення кредиту від відповідача внесено єдиний платіж у вересні 2009 року (а.с.8), тобто не виконуються умови договору з вересня 2009 року, а з позовом у суд позивач звернувся 25 листопада 2013 року, тобто з пропуском передбаченого законодавством 3 - х річного строку. Крім того, стороною позивача не доведено обставин, які б перешкоджали своєчасно звернутися до суду з позовом, при цьому позивач не зазначає причини пропуску строку позовної давності, не просить визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк позовної давності. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі сплином строку позовної давності.

Outcome: dismissed