Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Житомирська обласна психіатрична лікарня №2 Житомирської обласної ради звернулася до суду з заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний заклад в примусовому порядку, мотивуючи тим, що останній хворіє на хронічний психічний розлад (деменція органічного генезу), внаслідок чого неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Крім того, має супутній діагноз туберкульоз легень. Він був поміщений до психіатричного закладу 21.06.2017 за заявою директора будинку-інтернату і опікуна [PERSON] на підставі ч.1 ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу» та ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз». Оскільки, вказану норму Закону України «Про психіатричну допомогу» визнано неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 01.06.2016, та зазначено про можливість здійснення госпіталізації недієздатної особи на лікування виключно за рішенням суду, тому постало питання госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. В судовому засіданні представник лікарні, лікар психіатр, підтримав вимоги заяви і пояснив, що у [PERSON] психічні порушення спостерігаються з 2006 року. Він неодноразово лікувався у Житомирській ОПЛ №1. 20.06.2017 у хворого був діагностований туберкульоз легень, в звязку з чим він був направлений для стаціонарного лікування в умовах психотуберкульозного відділення ОПЛ №2. [PERSON] страждає на хронічний психічний розлад, внаслідок чого неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, Крім того, у нього виявлений туберкульозний процес легень, тому він потребує стаціонарного лікування в умовах психотуберкульозного відділення Житомирської ОПЛ №2. Прокурор підтримав вимоги заяви. Опікун в судове засідання не зявилася, але надала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутність. Щодо задоволення заяви не заперечує. Хворий [PERSON] в судове засідання не доставлений, оскільки за висновком комісії лікарів-психіатрів він має нестабільний психічний стан та становить загрозу розповсюдження хвороби туберкульозу легень. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника психіатричного закладу, думку прокурора та дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків або відсутності батьків чи законного представника госпіталізація неповнолітнього до психіатричного закладу проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. Госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Рішенням Конституційного Суду України від 01.06.2016 №2-рп/2016 по справі 1-1/2016 було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України ,Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю та рекомендовано [PERSON] України невідкладно привести положення законодавства України у сфері надання психіатричної допомоги у відповідності до цього рішення. В статтях 279 та 280 ЦПК України, які діють на даний час, законодавець закріпив, що за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Заява особи, якій за рішенням суду надається амбулаторна психіатрична допомога у примусовому порядку, або її законного представника про припинення цієї допомоги подається до суду за місцепроживанням особи, а про припинення госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку - до суду за місцезнаходженням психіатричного закладу. У заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В ст.14 Закону України „Про психіатричну допомогу закріплені підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона : вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналізуючи вказані правові норми, суд звертає увагу, що на даний час лікар-психіатр чи представник психіатричного закладу може звернутися із заявою про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку, про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заявою про продовження такої госпіталізації. Тобто, діюче законодавство передбачає розгляд судом лише справ про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку. Механізму здійснення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра чинним законодавством не визначено. Однак, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 01.06.2016 №2-рп/2016 по справі 1-1/2016 вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Копія рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30.04.2009 свідчить про визнання [PERSON] недієздатним та призначення [PERSON] опікуном недієздатного [PERSON]. Згідно з ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З висновку комісії лікарів-психіатрів Житомирської обласної психіатричної лікарні №2 від 06.09.2017 вбачається, що хворий формально в свідомості, дезорієнтований в місці, часі, грубо орієнтований у власній особі. Мислення у нього непослідовне, розірване, виражено сповільнене за темпом. Систематизованих маячних ідей не висловлює, розладів сприйняття зовні не виявляє. Дементний, память виражено послаблена на текучі і недавні події, часом фіксований на незначних подіях відділеного минулого. Крім того, у нього вперше виявлений туберкульозний процесс легень, а тому він потребує стаціонарного лікування в умовах психотуберкульозного відділення Житомирської ОПЛ №. В звязку з цим, потребує примусової госпіталізації. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.11 Закону Україну «Про протидію захворюванню на туберкульоз» у разі, якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Примусова госпіталізація осіб, стосовно яких судом ухвалено відповідне рішення, здійснюється з урахуванням висновку лікаря на строк до трьох місяців. Продовження строку примусової госпіталізації таких осіб здійснюється за рішенням суду на визначений ним строк з урахуванням висновку лікаря, який здійснює лікування цього хворого. Таким чином, враховуючи, всі обставини справи та правові норми, що їх регулюють, зважаючи на відсутність механізму здійснення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна та за рішенням лікаря-психіатра, та необхідністю надання [PERSON] психіатричної допомоги в умовах психотуберкульозного відділення Житомирської ОПЛ №1, не зважаючи на наявність згоди законного представника, суд приходить до висновку про задоволення заяви.

Outcome: approved