Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та уточнивши свої вимоги просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 223020,00 грн. в рахунок доплати за виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 17.04.2006 року по 12.09.2014 року працював у відповідача на посаді юрисконсульта. В період 10.09.2013 року по 12.09.2014 року поряд зі своєю основною роботою, позивач виконував обов'язки тимчасово відсутнього працівника - начальника юридичного відділу. Проте, відповідач не здійснював доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, чим на думку позивача, порушив вимоги ст. 105 КЗпП України. При цьому, позивач зазначає, що наказ про виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника не складався, а інформація про покладання обов'язків та їх попередньо погоджений перелік містився у службовому листі працівника департаменту персоналу і адміністрації [PERSON] працівникам відповідача та у документі, що був вкладений у це повідомлення. Позивач зазначає, що 21 серпня 2013 року, ним було порушено питання щодо здійснення з боку відповідача доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, яке мало бути вирішено Генеральний директор [PERSON] на початку жовтня 2013 року. Разом з цим, позивач посилається, що наприкінці грудня 2013 року у порушення положень ст. 105 КЗпП України було відмовлено позивачу у здійсненні вказаної вище доплати. Вказану відмову, позивач вважає необґрунтованою, а тому посилаючись на вимоги ст. 105 КЗпП України, просив позов задовольнити. При здійсненні розрахунку заборгованості, позивач виходив з того, що Колективним договором відповідача не передбачено відповідної доплати, а тому просив стягнути з відповідача за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника у розмірі до 100 відсотків тарифної ставки, що становить 34620,00 -16 035,00 =18 585,00 х12 міс.=223 020,00 грн. В судовому засіданні позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засданні проти позову заперечували посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що позивач в розумінні вимог чинного законодавства не виконував обов'язки тимчасово відсутнього працівника, відповідного наказу на підприємстві відносно позивача не видавався, рішення щодо здійснення доплати позивачу не приймалося та зміни до трудового договору не вносилися, а тому вважають, що правових підстав для стягнення коштів в порядку ст. 105 КЗпП України не має. Крім того, посилалися на те, що умови Колективного договору за період 2012-2014 р.р. не містять положення щодо здійснення доплати за виконання обов»язків тимчасово відсутнього працівника. Також зазначили, що виходячи з посадової інструкції позивача та враховуючи характер роботи, яку виконував позивач обіймаючи посаду юрисконсульта, у останнього були відсутні керівні (управлінські) функцій та обов'язки зі здійснення керівництва юридичним відділом підприємства відповідача. Вважають, що позивачем недоведені заявлені вимоги належними доказами по справі, а тому просили відмовити в задоволенні позову повністю,як необґрунтованого. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 17 квітня 2006 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду помічника юрисконсульта Підприємства зі 100% іноземною інвестицією товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРІ КЕЙ (УКРАЇНА) ЛІМІТЕД» ( а.с. 26). 01 квітня 2007 року позивач був переведений на посаду юрисконсульта відповідача, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] ( а.с. 26). Станом на серпень 2013 року в юридичному відділі відповідача на штатних посадах працювали старший менеджер з юридичних питань [PERSON] та позивач по справі. Крім того, 01 серпня 2008 року між відповідачем та ТОВ «СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ» було укладено договір №08/08/271/08, відповідно до якого ТОВ «СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ» зобов'язалося забезпечувати відповідача спеціалістами, які будуть надавати послуги для відповідача ( а.с.96-114). На підставі додатку №11 від 01 жовтня 2012 року ТОВ «СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ» направило на роботу до відповідача свого працівника [PERSON] для надання юридичних послуг відповідачу (а.с.115). В ході розгляду справи також встановлено, що 21 серпня 2013 року, у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною старшого менеджера з юридичних питань [PERSON] на Підприємстві будо проведено нараду за участю Генерального директора Підприємства [PERSON], старшого менеджера з юридичних питань [PERSON], Позивача та [PERSON] Під час вказаної наради було вирішено, що загальне керівництво юридичним відділом Підприємства буде передано Генеральному Директору. Позивач та [PERSON] у своїй роботі підпорядковувалися безпосередньо Генеральному Директору. 12 вересня 2014 року позивача звільнено з посади юрисконсульта відповідача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України ( а.с.26 ) Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 223 020 ,00 грн. доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, а саме начальника юридичного відділу -[PERSON] Суд не знаходить підстав для задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 105 КЗПП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ, до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Як визначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Про оплату праці» від 13 червня 2003 року № 18-403,положення постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року №1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" та Інструкція Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року № 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)» продовжують діяти в частині щодо визначення суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування і збільшення обсягу виконуваних робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, а також переліку керівних працівників підприємств, яким доплати не можуть проводитись. Таким чином, питання суміщення посад та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника регулюється актами СРСР, зокрема, постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок суміщення професій (посад)» від 04 грудня 1981 року № 1145 та Інструкцією із застосування вказаної постанови від 14 травня 1982 року № 53-ВЛ. П. 2 постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок суміщення професій (посад) » від 04 грудня 1981 року №1145 (надалі - «Постанова») зазначено, що суміщення професій (посад), тобто виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою), та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи допускається на одному й тому ж підприємстві, в установі, організації за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно доцільно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення. Відповідно до п. 1 Інструкції із застосування Постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року № 1145 «Про порядок суміщення професій (посад)» від 14 травня 1982 року № 53-ВЛ (надалі також - «Інструкція») під виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи слід розуміти заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли відповідно до чинного законодавства за ним зберігається робоче місце . Отже, виходячи із наведених вище визначень, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника підпадає під ознаки суміщення посад та за своєю суттю є одним із видів суміщення. Згідно з ч. 2 ст. 105 КЗпП України розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Відповідно до п. 3 Інструкції, угода про суміщення професій (посад), а також розширення зон обслуговування або збільшення обсягу виконуваних робіт оформлюється наказом (розпорядженням) адміністрації за узгодженням з комітетом профспілки із вказівкою суміщуваних професій (посад), об'єму додатково виконуваних функцій або робіт та розміру доплати. Згідно з п. 7 Постанови, конкретні розміри доплат(...)» зазначено, що вони встановлюються керівниками підприємств, установ та організацій за погодженням з комітетами профспілок коленому працівнику диференційовано в залежності від складності, характеру, об'єму виконуваних робіт, ступеня використання робочого часу. Таким чином, уповноваження певного працівника на виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника оформлюється відповідним наказом, у якому зазначається про покладання на певного працівника обов'язків тимчасово відсутнього працівника та розмір доплати, яка встановлюється такому працівнику. Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що відповідач не уповноважував позивача на виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - начальника юридичного відділу (старшого менеджера з юридичних питань) або іншого працівника, оскільки наказ (розпорядження) на підприємстві відповідача про покладання на позивача відповідних обов'язків не видавався. Також, розмір доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника позивачу не встановлювався, а Колективний договір відповідача, не передбачає встановлення розміру доплат за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, що підтверджується копіями колективних договорів відповідача на 2012-2013 рр. та на 2013-2014 р.р. (а.с.130-143). Крім того, відповідно до п. 11 Трудового договору від 17 квітня 2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем, передбачено, що додаткові обов'язки Сторін і умови їх виконання, що пов'язані з цим зміни в умовах цього Договору оформляються додатковою угодою Сторін у письмовій формі ( а.с.12-16). Таким чином, при умові того, що на позивача було покладено виконання обов'язків старшого менеджера з юридичних питань, то відповідні зміни повинні були бути оформлені шляхом підписання Додаткової угоди до Трудового договору. Разом з тим, відповідних змін до Трудового договору, між сторонами не укладалося. Вказані обставини визнані сторонами по справі В судовому засіданні позивач також пояснив, що з вимогами до відповідача про внесення змін до Трудового договору, не звертався. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у порядку передбаченому законом на позивача не покладалося виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - старшого менеджера з юридичних питань, відповідний наказ по підприємству не приймався, зміни до Трудового договору , укладеного з позивачем, не вносилися. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено виконання ним обов'язків тимчасово відсутнього працівника - старшого менеджера з юридичних питань. Що стосується посилань позивача про те, що ним виконувалася робота поряд з основною роботою, обов'язки тимчасово відсутнього працівника - начальника юридичного відділу, слід зазначити, що дані твердження позивача також недоведені належними доказами по справі. Відповідно до п. 1 Інструкції, під виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи слід розуміти заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли відповідно до чинного законодавства за ним зберігається робоче місце (посада)». Заміна відсутнього працівника означає, що інший працівник приймає на себе повний обсяг обов'язків відсутнього працівника, ці обов'язки присутній працівник дійсно виконує, таким чином, як їх виконував би відсутній працівник, і ніхто третій не виконує хоча б частину обов'язків відсутнього працівника. З огляду на викладене, твердження позивача про те, що він здійснював заміну старшого менеджера з юридичних питань у період перебування останнього у відпустці, є необґрунтованими. Так, відповідно до п. 16 посадової інструкції старшого менеджера з юридичних питань, затвердженої 01 липня 2010 року, до основних обов'язків старшого менеджера з юридичних питань належить адміністративне керівництво роботою юридичного відділу ( а.с.114-145). В той же час, посадова інструкція юрисконсульта, затверджена 24 листопада 2009 року, не містить обов'язків, що передбачають здійснення керівництва роботою юридичного відділу та його працівників ( а.с.146-147). Таким чином, згідно з локальними правовими актами відповідача вбачається, що головною відмінністю посадових обов'язків старшого менеджера з юридичних питань від юрисконсульта є наявність керівних (управлінських) функцій та обов'язків зі здійснення керівництва юридичним відділом Підприємства. Вказане узгоджується також з вимогами чинного законодавства, що закріплено у Довіднику кваліфікаційних характеристик, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року №336. Так, основною відмінністю завдань та обов'язків, визначених у розділі № 81 «Начальник юридичного відділу» та у розділі № 53 «Юрисконсульт», є встановлення для начальника юридичного відділу завдання з керівництва працівниками відділу. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач керівництво юридичним відділом та його працівниками не здійснював. Дані обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Як встановлено в суді, дійсно 21 серпня 2013 року у зв'язку з виходом старшого менеджера з юридичних питань [PERSON] у відпустку, відповідачем було проведено нараду, під час якої було вирішено, що загальне керівництво юридичним відділом відповідача буде передано Генеральному Директору. Позивач та [PERSON] у своїй роботі підпорядковувалися безпосередньо Генеральному Директору. Відповідно до п. 14 посадової інструкції юрисконсульта, затвердженої 24 листопада 2009 року, до основних обов'язків позивача входить виконання безпосередніх задач, поставлених Начальником юридичного відділу. Оскільки у період з 10 вересня 2013 року по 12 вересня 2014 року керівництво юридичним відділом, зокрема, роботою позивача, перейшло до Генерального Директора, виконання позивачем завдань, що були поставлені йому Генеральним Директором, повністю охоплюється його посадовою інструкцією. Згідно з п. 12 Постанови, доплати за суміщення професій (посад) не встановлюються в тих випадках, коли суміщувана робота (...) обумовлена трудовим договором (входить до кола обов'язків працівника). Таким чином, оскільки посадовою інструкцією позивача передбачено виконання завдань поставлених начальником юридичного відділу, а керівництво юридичним відділом у період з 10 вересня 2013 року по 12 вересня 2014 року перейшло до Генерального Директора, виконання позивачем завдань, що були поставлені йому Генеральним Директором, охоплюється посадовою інструкцією позивача та не передбачає встановлення доплати. Суд звертає увагу також на ту обставину, що у період з 10 вересня 2013 року по 12 вересня 2014 року, юридичний відділ відповідача складався з одного працівника, тобто позивача. [PERSON] була направлена на роботу до відповідача, ТОВ «СТАФ СЕРВІС МЕНЕДЖМЕНТ», а тому не входила до штату працівників відповідача. За таких обставин, посилання позивача про те, що ним протягом даного періоду виконувалися обов'язки старшого менеджера з юридичних питань є неспроможними. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування полягає у тому, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Посилання позивача в обґрунтування заявлених вимог на численні електронні листи, суд вважає неналежними доказами у справі, оскільки вони не містять в собі інформації щодо предмету доказування у даній справі. З огляду на викладене, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованим, а тому не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed