Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

05 травня 2015 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 10 376,58 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.04.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №004-28505-200411, відповідно до умов якого відповідачу [PERSON] банк відкрив кредитну лінію на загальну суму 100 000,00 грн. та встановив ліміт у розмірі 5 000,00 грн. Як зазначає позивач, ним зобов'язання в частині надання коштів відповідачу виконані в повному обсязі, в той же час відповідач не виконує умов договору в повному обсязі та кошти не повертає, а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідача, що станом на 04.04.2015 року становить 10 376,58 грн., з яких: 4 599,25 грн. - тіло кредиту, 2 294,45 грн. - прострочене тіло кредиту, 3 482,88 грн. - заборгованість за відсотками. В судове засідання представник позивача не з'явився направив на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений договір №004-28505-200411 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, за яким Банк надав [PERSON] кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної Кредитної лінії на загальну суму 100 000,00 грн. та на день укладання Договору встановив ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 5 000,00 грн. (п.1.3 Договору). Тарифами на обслуговування платіжних карток, що є додатком до Договору передбачено сплату 3% річних за користування кредитом. Як вбачається, Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились із зазначеними умовами. Кошти надавались для розрахунків за товари чи послуги, зняття готівки тощо (п. 1.6 Договору). Режим функціонування Рахунку та використання картки регулюється чинним законодавством України, умовами платіжної системи, Правилами, а також умовами цього Договору (п.3.1 Договору). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] померла [INFO] року. 15 липня 2014 року відкрита спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] за претензією ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, із претензією звернувся ПАТ «Креді Агріколь Банк». З копії спадкової справи вбачається, що спадкоємці померлої [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не звертались. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 квітня 2015 року у справі N 6-33 цс15. Суд неодноразово викликав представника позивача в судове засідання, проте виклики суду були проігноровані. Судом не було встановлено, чи відомо було позивачу про смерть відповідача. Зважаючи на те, що у судовому засіданні було встановлено, що спадкоємці померлої [PERSON] не звертались до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed