Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки нерухомого майна недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами укладено Договір іпотеки нерухомого майна в рамках забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, боржником згідно з яким є третя особа [PERSON] Вважає зазначений договір недійсним, у зв'язку з тим, що під час його підписання їй з боку відповідача не було доведено всіх істотних умов кредитного договору, іпотечний договір не містить умов кредитного договору, що вносить істотний дисбаланс у правовідносини сторін. Зокрема, відповідачем було здійснено підвищення процентної ставки по Кредитному договору, однак не внесено відповідних змін до умов договору Іпотеки. Зазначене вважає порушенням її прав, оскільки збільшення процентної ставки за кредитом призводить до збільшення відповідальності майнового поручителя, що в порядку ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Зокрема, в додаткових поясненнях зазначив про те, що у відповідності до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2016 р. майно, передане в іпотеку, а саме квартира визнана об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] У відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», ст. 65 СК України майно, що є у спільній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріальною згодою всіх співвласників. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до суду подав заперечення в яких просить розглядати справу без його участі та відмовити в задоволені позовних вимог. В своїх запереченнях посилається на те, що зміст іпотечного договору, укладеного між сторонами, містить зміст та розмір основного зобов'язання, а саме кредитного договору, строк і порядок його виконання, розмір процентної ставки. Зокрема, у відповідності до діючого законодавства України, боржник та майновий поручитель не є солідарними боржниками. Законодавством визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого в іпотеку, у зв'язку з чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе. Третя особа - [PERSON] в судове засідання з"явився, проти задоволення позову не заперечував, зазначивши, що дійсно ним було укладено договір Кредиту № 393/004/06-П від 16.03.2007 року. цьогож дня між АКБСР "Укрсоцбанк" та його дружиною [PERSON] було укладено іпотечний договір № 04/1-101, предметом якого була трьохкімнатна квартира, що згнаходиться за адресою [ADDRESS], але дозвіл на підписання даного договору [PERSON] не надавав, тому просить визнати недійсним договір іпотеки. Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, вивчивши письмові заперечення представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16.03.2007, між сторонами укладено Іпотечний договір №04/І-101 (з майновим поручителем), у відповідності до якого позивач передала в іпотеку відповідачу, в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед відповідачем за Договором кредиту №393/004/06-П, укладеним 16.03.2007, а також зобов'язань за цим договором, нерухоме майно, включаючи всі його чинні та майбутні поліпшення, переобладнання та реконструкції, а саме: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 77 кв. м., житловою площею 43, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 8-10) У відповідності до п. 1.2 вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 757 500 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день укладання цього Договору (1 долар США =5, 050 грн.) складає еквівалент 150 000 дол. США. у відповідності до п.1.3. договору вартічсть Предмету іпотеки, відповідно до Довідки-характеристики № 1226273, виданого Київським бюро технічної інвентаризації 12.02.2007 року становить суму 61857,55грн. Посилання сторони позивача на те, що під час підписання договору іпотеки їй з боку відповідача не було доведено всіх істотних умов кредитного договору, іпотечний договір не містить умов кредитного договору, що вносить істотний дисбаланс у правовідносини сторін суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності у зв'язку з вище зазначеним та тим, що п.1.4 Іпотечного договору від 16.03.2007 р. містить зміст, розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання. Зокрема, зазначені твердження сторони позивача спростовуються заявою [PERSON] про надання згоди [PERSON] на укладання договору кредиту. У відповідності до зазначеної заяви, з умовами вище зазначеного кредитного договору ознайомлена, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 18 вище зазначеного закону іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, в ході розгляду справи судом не встановлено невідповідності спірного Іпотечного договору від 16.03.2007 р. вимогам закону, що зазначені вище. Вказане перед судом, зокрема, позивачем у справі, не спростовано в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України. Позивачем в силу зазначених вимог закону не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо наявності обставин, визначених ст. 203 ЦК України. При цьому посилання позивача на збільшення розміру її відповідальності як поручителя через збільшення розміру процентної ставки кредитного договору судом оцінюється критично та не приймається до уваги з огляду на наступне. У відповідності до листа відповідача від 07.10.2008 р., останній повідомляв [PERSON] про підвищення розміру процентної ставки за Договором кредиту №393-004-06-П від 16.03.2007 р. до 15 % річних з 20.10.2008 р. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов'язань, регулювання якого здійснюється стст.572-593 гл.49 ЦК і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя не підлягають застосуванню положення §3 гл.49 ЦК (постанова ВС від 16.10.2012 у справі №3-43гс12). Потрібно мати на увазі, що боржник за основним зобов'язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст.541 ЦК). Законом України «Про іпотеку», по-перше, солідарної відповідальності боржника за основним зобов'язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов'язання не передбачено. По-друге, зазначеним законом, а саме - ч.1 ст.11, чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв'язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе. Зазначене підтверджується п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Зокрема, у відповідності до п. 6.2 та п. 6.2.2 оспорюваного іпотечного договору в разі внесення змін та/або доповнень до Договору кредиту без внесення відповідних змін та/або доповнень до цього договору, які будуть збільшувати розмір Основного зобов'язання вказаного в цьому договорі, та/або переносити кінцевий термін повернення Кредиту на більш пізній, ніж вказаний в п. 1.4 цього Договору - іпотека за цим Договором не припиняється, при цьому буде вважатись, що такою іпотекою забезпечується виконання основного зобов'язання в розмірі/термін, вказані в п. 1.4 цього Договору. Виходячи з зазначеного, збільшення відсоткової ставки по кредитному договору жодним чином не впливає на права та обов'язки позивача. Щодо посилання сторони позивача на недійсність Іпотечного договору у зв'язку з відсутністю згоди співвласника майна, а саме третьої особи на передачу його в іпотеку, суд зазначає наступне. У відповідності до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2016 р. за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на [ADDRESS], яка є предметом Іпотечного договору від 16.03.2007. Ч. 2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. У відповідності до ч. 1 ст.65 СК чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя згідно з п.2 ч.3 ст.65 СК повинна бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя в разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу ч.2 ст.65 СК. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1568цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як вбачається з п. 1.5.10 Іпотечного договору предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Договором дарування квартири від 24.11.2004. Наведене свідчить, що на час укладення договору іпотеки (16.03.2007) банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу та третій особі. Судом встановлено, що на час укладення спірного Іпотечного договору предмет іпотеки належав позивачу на праві приватної власності та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя відбулось лише на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва лише 03.02.2016. Зокрема, як вбачається з умов кредитного договору, а саме п. 1.3.1. [PERSON] під час укладання зазначеного кредитного договору від 16.03.2007 був повідомлений про укладання [PERSON] Іпотечного договору, повідомлено предмет іпотеки, однак протягом 2007-2016 р. оскаржено зазначеного не було. Зокрема, суду не надано доказів зворотного. У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що вимоги позову є недоведеними, необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed