Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення по сплаті аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2003 року по 30.03.2015 року, на даний час шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін народились діти: донька - [PERSON] , 2013 року народження та син - [PERSON] , 2004 року народження. Діти після розірвання шлюбу залишились проживати із позивачем, спочатку в м. Бар, Вінницької області, а на даний час зареєстровані та проживають разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в зв`язку із тим, що відповідач не бажав добровільно надавати їй допомогу на утримання дітей, вона звернулась із позовом до суду і за рішенням Барського районного суду Вінницької області від 17.03.2015 року по справі за №125/230/15ц з відповідача на користь позивача на утримання дітей стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх доходів, але не менше як 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. В подальшому, рішенням Барського районного суду Вінницької області від 07.02.2018 року по справі №125/1630/17 з відповідача на користь позивача стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів за період з січня 2015 року по 31.07.2017 року в сумі 10 354,18 грн. Після винесення рішення відповідач продовжував не виконувати рішення суду про стягнення з нього аліментів та не сплачує аліменти, згідно виданих Барським ВДВС розрахунків заборгованості по аліментах, борг відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини станом на 01.01.2020 року становить 96 030,91 грн. В зв`язку із зазначеним, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення пені за прострочення по сплаті аліментів з 01.08.2017 року по 10.02.2020 року в розмірі 265 935,09 грн. 03.06.2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області винесено заочне рішення яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення по сплаті аліментів задоволено повність. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 175 456 (сто сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість) гривень 40 копійок як неустойку (пеню) за весь час прострочення сплати аліментів на утримання дітей [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2004 року народження за період з 01.08.2017 року по 01.01.2020 року, включно. Стягнуто із [PERSON] на користь держави 840,80 грн. судового збору. 02.07.2020 року відповідач [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2020 року, оскільки відповідач вважає, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню, так як він не отримував ні копії позовної заяви із доданими документами, ні судових повісток, а ні інших документів, що позбавило права на захист. Відтак, відповідач не міг з`явитися в судове засідання та скористатися своїм процесуальним правом на надання письмових заперечень на позовну заяву. Ухвалою суду 05.08.2020 року скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2020 року та справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 62 000 грн. як неустойку (пеню) за весь час прострочення сплати аліментів на утримання дітей: [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2004 року народження за період з 01.08.2017 року по 01.01.2020 року, включно та розгляд справи проводити у її відсутність та відсутність її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника, не заперечив щодо задоволення зменшених позовних вимог. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.09.2003 року по 30.03.2015 року та шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у сторін народилися двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] від 17.09.2013 року та син - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] від 10.03.2004 року. Як вбачається із довідки Департаменту житлового господарства Міського комунального підприємства "Управляюча компанія "Київська" № 358 від 23.02.2020 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають разом із [PERSON] в [ADDRESS] . Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 17.03.2015 року по справі за №125/230/15ц з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх доходів, але не менше як 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до рішення Барського районного суду Вінницької області від 07.02.2018 року по справі №125/1630/17 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів за період з січня 2015 року по 31.07.2017 року в сумі 10 354,18 грн. Згідно розрахунків, виданих Барським відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, заборгованість по аліментах [PERSON] станом 01.07.2020 року становить 102 008,1 грн. Як вбачається із квитанції №68 від 26.08.2020 року, [PERSON] оплатив в рахунок аліментів 40 000 грн. Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Частиною другою статті 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на вказане, суд приходить до переконання, що батьки зобов`язані забезпечувати дитину всім необхідним, однак в межах своїх фінансових можливостей. В судовому засіданні встановлено, що заборгованість за аліментними зобов`язаннями утворилась саме з вини відповідача. Частиною першою ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до положень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом ст. 196 СК України, пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість, неустойка за прострочення сплати аліментів нараховується не на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за кожен день прострочення без її накопичення в прогресії, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Згідно Постанови ВП Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Позивачем зменшено розмір заявлених позовних вимог в зв`язку із тим, що відповідач погасив заборгованість по аліментах в сумі 40 000 грн. та вона просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 62 000,00 грн. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, повне визнання відповідачем уточнених позовних вимог, розглянувши справу в межах заявлених вимог, та враховуючи вимоги ст. 196 СК України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved