Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом 09.06.2015, посилаючись на те, що між ПАТ «ВБР» (далі по тексту Банк) та відповідачем - [PERSON] (далі по тексту Відповідач-1, Позичальник) 11.12.2013 було укладено Кредитний договір № IKCASHSTG.202789.001, відповідно до п.п.1.1-1.10, 2.4 якого Банк надав Відповідачу-1 на умовах повернення грошові кошти у сумі 51650,00 грн. на строк до 10.12.2016, зі сплатою 0,001 % річних за користування кредитом, та щомісячною комісією за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00 % від суми кредиту по договору, в період оплати. З метою забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним Кредитним договором 11.12.2013 між позивачем, Відповідачем-1 та [PERSON] (далі - Відповідач-2, Поручитель) було укладено договір поруки № PX029031.202790.001, згідно з яким поручитель (Відповідач-2) зобовязався відповідати перед Позивачем за виконання Відповідачем-1 зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором. Згідно п.4-6 Договору поруки у випадку невиконання Відповідачем-1 будь-якого зобовязання за кредитним договором, Відповідач-1 та Відповідач-2 відповідають перед Позивачем, як солідарні боржники. Позивач зазначив, що свої зобов'язання за Кредитним договором щодо видачі кредиту виконав у повному обсязі, про що свідчить розпорядження на видачу кредиту від 11.12.2013. Відповідач -1 свої зобовязання за Кредитним договором не виконує, а саме: відповідно до п.2.4 Договору Відповідач -1 зобовязаний сплачувати проценти щомісячно з 1-го по 10-е число, та у разі несплати комісії та відсотків у встановлений строк, вони вважаються простроченими. За порушення строків погашення заборгованості згідно п.6.1 Кредитного договору Банк нараховує Позичальнику відсотки у розмірі 36 % річних від простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Відповідач-1 припинив сплату процентів, у звязку з чим заборгованість по сплаті процентів станом 09.06.2015 становить 24792,00 грн. Також Відповідач-1 припинив погашати основний борг, у звязку з чим станом 09.06.2015 року виникла заборгованість по сплаті кредиту у розмірі 21524,50 грн. Водночас, внаслідок порушення Відповідачем-1 умов п.1.6 Договору та припинення сплати щомісячно комісії у розмірі 3 % від суми кредиту станом 09.06.2015 року виникла заборгованість по сплаті комісії у розмірі 24792,00 грн. Позивач вказує, що при порушенні Договірних зобовязань відповідно до п.п.3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору Банк на свій розсуд має право змінити умови договору та зажадати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, а також сплати винагороди, комісії та відсотків за користування кредитом, та виконання інших зобовязань за договором. Відповідно до п.3.1.9 Договору строкова заборгованість по кредиту станом 09.06.2015 становить 27229,79 грн. За порушення строків сплати процентів Банк має право нараховувати Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день такої прострочки. Станом на 09.06.2015 сума пені становить 31979,36 грн. Таким чином, загальна заборгованість Відповідача -1 за кредитним договором станом 09.06.2015 становить 110698,46 грн. Оскільки Відповідач-2 також не виконав в передбаченому договором порядку зобовязання за договором поруки, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену суму заборгованості, оскільки нормами статей 1049, 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредитору кредит та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2015 було задоволено позовні вимоги ПАТ «ВБР» та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 110698,46 грн., в тому числі поточна заборгованість за тілом кредиту - 27229,79 грн., прострочена заборгованість за тілом кредиту - 21524,50 грн., поточна заборгованість за процентами - 0,03 грн., прострочена заборгованість за процентами 5172,78 грн., заборгованість за комісією 24792,00 грн., пеня - 31979,36 грн. Також стягнуто з кожного відповідача на користь держави по 553,49 грн. судового збору. Ухвалою суду від 23.03.2018 заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 06.04.2018 за клопотанням позивача залучено правонаступника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи /а.с.33, 56, 58, т.2/. Судом ухвалено про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] викликався до суду в установленому порядку, але в судове засідання не зявився, відзиву на позов не надав. Оскільки порядок виклику його в судові засідання, передбачений ст.ст.128-130 ЦПК України, дотримано, суд ухвалив розглядати справу за відсутності цього відповідача. Належним чином повідомлена відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала відзив на позовну заяву /а.с.1-4 т.2/. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві Відповідача-2. В обґрунтування заперечень посилається на те, що при укладенні\~Договору кредиту\~сторонами були\~погоджені,\~умови про\~порядок дострокового\~повернення кредиту\~за вимогою\~банку. Однак, Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит, а тому сума кредиту не може вважатися простроченою сумою основного боргу, а сума плати за кредит - відповідно простроченими процентами. Зазначає,\~що Позичальник\~не отримував\~від банку\~такого повідомлення про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту сплати плати за кредит, а отже Позичальник не порушував нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту сплати плати за кредит, оскільки такий термін Банком встановлений не був. Представник відповідача вважає також, що відповідно до умов Договору у Банка не було права звертатися до суду із позовними вимогами щодо дострокового стягнення з Позичальника на свою користь всієї основної суми кредиту, у звязку із тим, що ним були допущені істотні порушення кредитного договору. При цьому, використовуючи своє право щодо дострокового повернення кредиту та звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми за Договором, Банк забуває про розірвання договору, що мало відбуватися у такому випадку. Крім того, представник [PERSON] зазначив, що відповідачем не надано суду документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, якими можуть бути виключно документи\~первинної бухгалтерської документації, оформлені у\~відповідності до\~норм статті\~9\~Закону України\~«Про бухгалтерський облік\~та фінансову\~звітність в\~Україні", оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення грошових операцій і складені під час здійснення фінансової операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку таких фінансових операцій. Такими документами на думку представника відповідача є платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо, але відповідачем долучено до позову лише формальний розрахунок із зазначенням загальних сум,який є лише\~відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача, у звязку з чим не може бути доказом безспірності\~розміру грошових\~вимог Банку\~до Відповідача\~в тому\~числі щодо суми штрафних санкцій та процентів. Щодо неустойки за прострочення виконання зобовязання, просив врахувати, що розмір неустойки 31 979,36 грн. значно перевищує розмір збитків,\~яких саме\~Позивач взагалі\~не зазнав,\~у звязку\~з чим\~просив застосувати\~положення ч.3\~ст.551\~ЦК України,\~згідно з\~якою розмір\~неустойки може\~бути зменшений\~за рішенням\~суду,\~якщо він\~значно перевищує\~розмір збитків,\~та за\~наявності інших\~обставин,\~які мають\~істотне значення. Вважає, що Позивачем не доведена наявність збитків в тому значенні, як вони визначені у ст.22 ЦК України. Крім того, просить застосувати до даних правовідносин строки позовної давності, оскільки договір між Позивачем та Відповідачем-1 було укладено 11.12.2013, тобто Позивач взнав про порушення свого права ще з 2014 році, а з позовом до суду звернувся лише у 2015 році, тобто із пропуском строку позовної давності до додаткових платежів та неустойки. Вважає, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності до додаткових зобовязань (пеня, штрафи і т. д.). Щодо договору\~поруки,\~укладеного між\~Кредитором,\~позичальником [PERSON]\~(Відповідач-1),\~та поручителем\~[PERSON]\~(Відповідач-2)\~11.12.2013,\~зазначає,\~що у\~позивача виникло\~право вимагати\~від Поручителя\~виконання зобовязання\~з повернення\~частини боргу\~чи всієї\~суми заборгованості\~за кредитом\~після сплати\~позичальником останнього\~платежу.\~Проте,\~банк не\~скористався правом\~вимоги до\~Відповідача-2\~як до\~Поручителя про\~виконання зобов'язання по кредиту в межах встановленого законом шестимісячного строку, не звертався до Поручителя із вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Оскільки порука припинилась після спливу шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням, а банк не скористався правом вимоги до Відповідача-2 як до Поручителя, то відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Також відповідач та її представник вважають, що в кредитному договорі, укладеному між Позивачем та Відповідачем-1, відсутня одна із істотних умов договору - така як строк дії договору, оскільки в п.1.10. вказано, що вид кредиту - строковий кредит, строк дії договору відсутній. Крім того,\~як випливає\~із п.1.4.\~кредитного договору\~-\~процентна ставка\~за користування\~кредитом становить\~0,001%\~річних. В той же час, відповідно до п.1.6. цього договору Позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,00 % відсотки від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Тобто вважає, що в кредитному договорі завуальована реальна процентна ставка в розмірі 36 % річних від суми кредиту по договору в період сплати, а лише зазначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 0,001 % річних. Також, оскільки у відповідності до п.6.1. Кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує Позичальнику відсотки в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, вважає, що як розмір відсотків так і розмір комісії становлять 36 % річних, а отже фактично комісія за порушення строків погашення заборгованості в розмірі 36% річних є завуальованим штрафом за порушення строків погашення заборгованості в розмірі 36% річних. Крім того,\~в Договору\~зазначено (п.6.3)\~про те,\~що за\~порушення строків\~сплати процентів\~за користування\~кредитом та/або\~комісії Банк\~нараховує Позичальнику\~пеню в\~розмірі 0,5%\~від суми\~простроченої заборгованості\~за кожний\~день прострочення. Встановлення позичальнику банком непропорційно високої пені є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу послуг. До того ж, згідно п.1.5. договору Позичальник сплачує Банку комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 1500,00 гривень у день укладення кредитного договору, що суперечить чинному законодавству, тому подібна умова договору може бути визнана недійсною, як це визначено ВССУ у справі № 756/5522/15-ц. Таким чином,\~представник відповідача\~вважає,\~що Позичальник\~був введений\~банком в\~оману щодо\~істотних умов\~договору,\~ціни та\~відсоткової ставки. Крім того, вважає, що банк не має право стягувати одночасно з відповідачів пеню і штраф за порушення грошових зобовязань, оскільки відповідно до ст.549\~ЦК України штраф\~та пеня\~є одним\~видом цивільно-правової\~відповідальності -\~неустойкою,\~а також\~одним засобом\~забезпечення виконання\~зобовязань,\~а подвійна\~цивільна відповідальність\~заборонена згідно\~ст.\~61\~Конституції України. Отже, позивач, звертаючись з позовом до суду мав обирати що стягувати: пеню чи штраф. З врахуванням викладеного, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представника Відповідача-2, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ «ВБР» та Відповідачем-1 [PERSON], 11.12.2013 було укладено кредитний договір № IKCASHSTG.202789.001, на підставі якого позивачем надано Відповідачу-1 кошти у сумі 51650,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних, та щомісячною сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3 % від суми кредиту по договору, з встановленням дати користування кредитом до 10.12.2016 року /а.с.11-13, т.1/. Встановлено, що 11.12.2013 між ПАТ «ВБР», Відповідачем-1 [PERSON] та Відповідачем-2 [PERSON] було укладено Договір поруки № PX029031.202790.001, згідно з яким поручитель (Відповідач-2) зобовязався відповідати перед Позивачем за виконання Відповідачем-1 зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів, за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором /а.с.16, т.1/. Сторонами вищезазначені кредитний договір та договір поруки підписано без зауважень, що свідчить, що вони повністю погодилися з їх умовами. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором кредиту щодо видачі кредиту Відповідачу-1 виконав в повному обсязі, що підтверджується розпорядженням на видачу кредиту від 11.12.2013 /а.с.19, т.1/. Водночас, вищевказані умови Договору кредиту щодо своєчасного погашення основної заборгованості за кредитом згідно встановленого графіку, відсотків та комісії Відповідачем-1 не виконувались, та порушувались. Приписами ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику (кредит) частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець (Банк) має право вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилась, та сплати належних процентів. Згідно зі ст.ст.525, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Приписами ч.1 ст.553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обовязку та відповідає за порушення зобовязання боржником. Згідно зі ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не передбачено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Судом встановлено, що позивач 09.02.2015 направив Відповідачу-1 вимогу за вих. № 2664 з вимогою погасити заборгованість в повній сумі /а.с.20-21, т.1/, однак, Відповідач-1 залишив її без уваги та не виконав. За умовами ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п.п.3.1.9, 3.1.11 Кредитного договору Банк на свій розсуд має право змінити умови договору та вимагати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, а також сплати винагороди, комісії та відсотків за користування кредитом, та виконання інших зобовязань за договором /а.с.12, т.1/. Як встановлено в судовому засіданні, поручитель Відповідач-2 також не вчиняла дії по сплаті заборгованості позичальника перед банком, тому виникла заборгованість за кредитним договором, яка згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 09.06.2015 становила 110698,46 грн., в тому числі: поточна заборгованість по тілу кредиту 27229,79 грн.; прострочена заборгованість по тілу кредиту 21524,50 грн.; поточна заборгованість по процентам 0,03 грн.; прострочена заборгованість по процентам 5172,78 грн., заборгованість за комісією 24792,00 грн.; сума пені 31979,36 грн. /а.с.4-10, т.1/. Встановлені в судовому засіданні обставини витікають з правовідносин по належному виконанню зобовязань, в даному випадку зобовязань за договором кредиту, та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязань, а також наслідків, щодо неналежного виконання або відмови від належного виконання зобовязання. Судом встановлено, що права позивача порушені неналежним виконанням зобовязання відповідачами. Водночас, суд враховує, що згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній платіж Відповідачем-1 було здійснено 18 лютого 2014 року, наступний платіж повинен бути здійснений 18 березня 2014 року, однак коштів на рахунок позивача у вказаний період від Відповідача-1 не надійшло, а отже, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності. Згідно з відміткою на поштовому конверті з позовною заявою позивач звернувся до суду 10.06.2015, тобто в межах строку позовної давності, який згідно з п.8.6. Договору становить 10 років, а отже підстави для застосування строку позовної давності відповідно до ст.ст.256, 261, 267 ЦК України щодо Відповідача-1 [PERSON] відсутні. При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо спливу строків позовної давності до додаткових вимог (неустойки, пені) оскільки за змістом ст.266 ЦК України, якщо позовна давність до основної вимоги не спливла, то вона і не спливла до додаткової вимоги (неустойки, пені). Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості в солідарному порядку з Відповідача-2 [PERSON]А за договором поруки, суд дійшов наступного. Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснив\~Верховний Суд\~України в\~правовій позиції,\~висловленій в\~постанові від\~14.09.2016\~у справі\~№ 6-1451ЦС\~16,\~непред'явлення\~кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останньої, а отже, і припинення обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Водночас, п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення /вручення/ йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що з Договору поруки вбачаються дві умови, що виключають одна одну. Зокрема, пункт 13 цього договору передбачає, що договір діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором. При цьому пункт 14 визначає, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Оскільки вказані пункти Договору поруки суперечать один одному, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин ч.4 ст.559 ЦК України, з врахуванням правової позиції ВСУ № 6-1451ЦС 16 та Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5. \~ \~ \~ \~ Водночас, частина 2 ст.1050 ЦК України визначає, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченнями), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Як зазначено в п.3.1.9 кредитного договору, банк має право достроково стягнути кредит, проценти і комісії, в тому числі і у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором. Таким чином, сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, виходячи з чого, суд приходить до висновку, що предявивши в судовому порядку вимогу про дострокове стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, процентам за його користування, пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк\~виконання основного зобовязання і виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України позов до поручителя мав\~би предявити протягом шести місяців з дати сплати позичальником наступного платежу, який повинен бути здійснений 18.03.2014, тобто по 18.09.2014 включно. До суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі до поручителя, позивач звернувся 10.06.2015, тобто після спливу встановленого законом строку (6 місяців) для звернення, що є підставою для припинення договору поруки, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія письмової вимоги банка про досудове врегулювання спору від 09.02.2015, згідно з якою кредитором висловлена вимога до боржників [PERSON] та [PERSON] про погашення заборгованості станом на 06.02.2015, проте оскільки відповідно до поштового реєстру направлення кореспонденції (а.с. № 21, т.1) відповідна вимога була направлена лише боржнику [PERSON], вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості до поручителя, суд не надає правової оцінки даному доказу. Отже,\~матеріали справи\~не містять\~відомості про\~те,\~що у вказаний період банк звертався до поручителя із вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Навіть під час розгляду справи доказів предявлення кредитором вимоги до поручителя, суду не надано. \~ \~ \~ \~Звернення позивача\~до суду\~після спливу\~строку,\~встановленого ч.4\~ст.559\~ЦК України, є підставою для припинення договору поруки, а отже, і обов'язку поручителя нести відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. \~ \~ \~ \~Сплив передбаченого\~ч.4\~ст.559\~ЦК України\~шестимісячного строку\~є підставою для\~відмови в\~задоволенні позову\~не з\~підстав спливу строку позовної давності, а з підстав припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. На підставі викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову щодо Відповідача-2 - поручителя [PERSON] також слід відмовити. За викладених вище обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання стосовно судового збору, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, оскільки на підставі п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на час звернення первісного позивача з позовом до суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку була звільнена від сплати судового збору, та судовий збір позивачем не сплачувався, суд вирішує, що він підлягає стягненню з Відповідача-1 в дохід держави.

Outcome: partial