Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 9 жовтня 2000 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 2380, їй, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. [PERSON] була матірю її покійного чоловіка [PERSON]. Вона померла 19 березня 2005 року. Її чоловік, [PERSON], прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], але не оформив її. До складу спадщини увійшла 1/5 ідеальна частина вказаної квартири. Згідно свідоцтва про смерть від 18.05.2016 року серія І-СГ № 422967 15.05.201- року помер її чоловік - [PERSON] В листопаді 2016 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] Однак нотаріус не змогла оформити спадщину, так як на вказану квартиру накладено арешт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомі майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підстав, постанови державного виконавця відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 26.07.2011 року накладено арешт на майно [PERSON], а саме, квартиру [ADDRESS]. Таким чином, обєктом обтяження є квартира в цілому. З огляду на наведене, вона позбавлена права на оформлення спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON], від так змушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з»явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задоволити позов. Представник відповідача - Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд ухвалив продовжити розгляд справи за їхньої відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи, надані докази, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 9 жовтня 2000 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 2380, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно статті 368 ЦК У країни спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Отже, квартира належить вищевказаним особам у рівних частках на праві спільної сумісної власності. [PERSON] була матірю чоловіка позивача - [PERSON]. Вона померла 19 березня 2005 року, що підтверджуєтеся свідоцтвом про смерть від 21.03.2005 року серія І-СГ № 012450. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] від 13.02.1953 року, серії ЯИ № 831970, де вказано, що [PERSON] є матірю [PERSON] [PERSON] був чоловіком позивача, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 17.01.1966 року серія VIII-УР № 314387. Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право па спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1218 ІДК України, до складу спадщини усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відтак, чоловік позивача, [PERSON], прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], але не оформив її. До складу спадщини увійшла 1/5 ідеальна частина вказаної квартири. Згідно свідоцтва про смерть від 18.05.2016 року серія І-СГ № 422967 15.05.201- року помер [PERSON] В листопаді 2016 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] Однак нотаріус не змогла оформити спадщину, оскільки на вказану квартиру накладено арешт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомі майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підстав, постанови державного виконавця відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 26.07.2011 року накладено арешт на майно [PERSON], а саме, квартиру [ADDRESS]. Таким чином, обєктом обтяження є квартира в цілому. З огляду на наведене я позбавлена права на оформлення спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до п.2 статті 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з. обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Пунктами 2, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" розяснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. Згідно ч. 1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно частини другої цієї статті арешт на майно боржника може накладатись шляхом проведення опису манна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права Власності на це, майно і про зняття з нього арешт. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді справ судам належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна, зокрема, чи перелічено в акті опису інше майно, у тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved