Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.12.2017 у м. Києві між Позивачем та Відповідачем укладено договір фінансового лізингу №450, відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Renautt Duster EXPRESSOIN NA5», який лізингодавець (відповідач) зобов'язався передати у користування лізингоодержувачу (позивачу) в строк та на умовах визначених договором. Позивач, зазначила, що на виконання вищевказаного договору 22.12.2017 нею було сплачено Відповідачу грошову суму в розмірі 28000 грн. При підписані договору фінансового лізингу №450 позивач помітила, що у Специфікації ( додаток№2) і у самому Договорі, який вона підписала, автомобілі відрізняються, що становить суттєву різницю у їх вартості. Згодом до позивача зателефонували представники Відповідача і повідомили, що для того, щоб позивач отримала свій автомобіль їй необхідно протягом трьох місяців сплатити 83000 грн., якщо вона не погоджується із зазначеними умовами необхідно написати заяву на розірвання договору, згідно якої Позивачу повертаються кошти. Позивач написала заяву про розірвання договору і надіслала її, однак у листі відповідача, зазначалось, що Позивачкою були сплачені кошти в сумі 28000 грн., з яких 27961, 71 грн. зараховані як комісія по організації договору, 38, 29 грн. - частина авансового платежу і поверненню їй підлягає сума в розмірі 30,63 грн. Посилаючись на вищевикладене Позивач просить визнати договір укладений між ним та Відповідачем від 22.12.2017 № 450 недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним за даним договором кошти з врахуванням неустойки в сумі 37800 грн. Позивач до початку розгляду справи подала до суду клопотання, яким позов підтримала повністю, просила суд його задовольнити, справу розглядати за її відсутності. Відповідач до початку судового засідання подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача та надав заперечення в якому просить залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви, враховуючи таке: Судом встановлено, що 22.02.2017 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 450 (а.с.10-17). Відповідно до п. 1.1. Договору, предметом договору є автомобіль «Renautt Duster», вартість якого відповідно до п. 8.2 Договору становить 399453 гривень, комісія за організацію згідно п. 9.1. даного договору становить 7%, згідно п. 9.7 Договору комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу . Згідно пункту 9.4 Договору у разі зміни вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобовязаний одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру Авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі у Продавця, а також єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться Лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у додатку №3 до даного Договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною. Крім того, згідно п.12.1 Договору Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати Даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та частини Авансових платежів 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. (а.с. 15) На виконання умов Договору, 22.12.2017 №450, [PERSON], на рахунок ТОВ «Еврокар Україна», сплачено 28000 гривень авансового платежу, що підтверджується оригіналом квитанції (а.с.9). Позивач, вказує, що договір № 450 фінансового лізингу від 22.12.2017, є недійсним в силу того, що порушує його права, як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу; містить несправедливі умови. Відповідно дост. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом статей 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2ст. 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Дослідивши умови спірного Договору, щодо прав та обов'язків лізингодавця, суд дійшов висновку, що ряд його умов є несправедливими за змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також умови договору завдають шкоди споживачеві. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску. Таким чином, аналіз змісту спірного Договору дає підстави дійти висновку, що в Договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача, як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права Лізингодавця, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем умови Договору не передбачають, що свідчить про очевидну диспропорцію, дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Крім того, згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч.2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тож, виходячи з аналізу вказаної норми, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно дост. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір № 450 фінансового лізингу від 22.12.2017, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та [PERSON] нотаріально не посвідчено. За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу №450 від 22.12.2017 підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим ч. 1 ст. 216 ЦК України, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 37800 грн. підлягає частковому задоволенню, оскільки суд, застосовуючи реституцію, стягує з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь [PERSON] передані за договором фінансового лізингу №450 від 22.12.2017 кошти у сумі 28000 гривень, що відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором, разом з цим суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неустойки у розмірі - 9800 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення. Судом встановлено, що предметом оспорюваного договору фінансового лізингу є транспортний засіб, який відповідно до умов цього договору відповідач повинен передати позивачу в користування протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати останнім на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Наведене вище свідчить про те, що за умовами договору фінансового лізингу, який є предметом спору, у відповідача відсутні грошові зобов'язання перед позивачем. Наведене вище свідчить про відсутність у суду підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України і стягнення з відповідача 9800 грн. неустойки. Відповідно до ст. 141 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позовні вимоги позивача на загальну суму 28000 грн., що становить 74% від заявлених вимог (37800 грн.), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в сумі (1280 х 74%) 947,2 грн.

Outcome: partial