Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02 квітня 2015 року в розмірі 75 962 грн. 01 коп., в якій зазначено, що відповідно до договору, укладеного 02 квітня 2015 року відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 25000 гривень 00 копійок, у подальшому збільшений банком, на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] систематично порушував свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості. Приймаючи до уваги, що позичальник неналежним чином виконував передбачені договором зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, позивач просить стягнути на його користь з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 02 квітня 2015 року станом на 08 грудня 2019 року, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредита у розмірі 33 142 грн. 04 коп., заборгованості за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 5262 грн 63 коп., нарахованої пені в розмірі 33 463 грн 91 коп, штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3593 грн 43 коп - штраф (процентна складова), а всього - 75 962 грн 01 коп; судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, а також надав відповідь на відзив із додатками (а.с. 75-84, 87-125). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив, у якому просив розглянути справи за його відсутності (а.с. 62 зворот). З відзиву відповідача (а.с. 57-62) вбачається, що позовні вимоги він не визнає, вважає їх необгрунтованими та безпідставними, вказуючи, що до виниклих правовідносин неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, на які посилається позивач та за якими договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У заяві позичальника № б/н від 02 квітня 2015 року, яку банк долучив до позовної заяви, процентна ставка не зазначена. У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банком не надано доказів на підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на які він посилається, відповідач розумів, ознайомився та погодився із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов, а також того, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитом, сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Вказані витяги не містять підпису відповідача із зазначенням дати ознайомлення саме з тими документами, що існувала саме на момент підписання Заяви № б/н від 02 квітня 2015 року, тож з ними його не було ознайомлено. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Така позиція відповідача підтверджується судовою практикою Верховного суду, що є обов`язковою для судів при вирішенні спорів. Також, заява позичальника не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності. Таким чином, відсутні підстави вважати, що строни обумовли у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Позивачем не надано суду доказів ознайомлення відповідача з умовами договору про використання платіжної картки, тарифами на її обслуговування та правила користування. Так само, не надано підтверджень передачі кредитних коштів, зокрема визначених діючим законодавством первинних документів. Одночасне нарахування пені та штрафів позивачем свідчить про недотримання положень Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності. Також, банк не повідомляв відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, тож, її збільшення є неправомірним. Розрахунок заборгованості за відсотками та пенею, наведений позичавачем, є незаконним, банк не мав права нараховувати проценти на раніше нараховані відсотки та санкції (штрафи, пеню). Вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності при звернення до суду із даним позовом, так, кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії виданої позичальнику картки, та перевипущені картки на строк дії договору не впиливають. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З відповіді позивача на письмовий відзив (а.с. 75-84, 87-125) вбачається, що позивач із доводами відповідача [PERSON] не погоджується, вказуючи, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій зазначено, що він ознайомився та згодний з Умовами та Правилами, у тому числі, щодо обслуговування платіжних карток, розміщеними на сайті банку, Тарифами банку, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім того, зазначено, що відповідачу було надано для ознайомлення Умови та Правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в заяві про приєднання. Відповідач зобов`язався виконувати вказані вище Умови та Правила. Тарифами до кредитних карт «Універсальна, Gold» чітко визначено встановлення відповідачу за кредитом поточної процентної ставки у розмірі 3,5 % (42 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, при укладенні договору сторонами були обговорені усі істотні умови. Банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку і різні способи. З моменту оформлення кредитного договору пройшло чотири роки, протягом яких позичальник до банку щодо неправильного нарахування відсотків не звертався, що свідчить про його згоду із розміром процентної ставки. Доказом підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості є розрахунок заборгованості, а також виписка по рахунку. Відповідач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені у графі «Сума погашення за наданим кредитом» розрахунку). Виписка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, всі його операції на рахунку: розрахування у торгівельних мережіх, зняття готівки у банкоматах, поповнення кредитного рахунку, автоматичне списання коштів, тощо. Вважає, що кредитний договір укладено відповідно до норм діючого законодавства та він є чинним. Відповідачем відсутність заборгованості не доведено. В той же час, наданими позивачем доказами підтверджується чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг на час укладення договору. Нарахування відповідачу процентів за користування кредитом, штрафних санкцій проведено у відповідності до умов договору та вимог закону, при чому одночасне застосування пені та штрафів не суперечить статті 61 Конституції України. Дія договору пролонгується кожні 12 місяців згідно його умов, тобто укладений сторонами кредитний договір є діючим. Також, відповідач звертався до банку з питання перевипуску картки, що підтверджується випискою по рахунк, здійснював погашення заборгованості вже на перевипущену карту, що підтверджує її отримання. Строк випущеної картки відповідача діє до останнього дня 03.2021 року. Тож, позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності - 23 січня 2020 року. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. З додаткових пояснень позивача (а.с. 151, 154) вбачається, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дав згоду на встановлення кредитного ліміту за рішення банку в тому числі і на право банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 02 квітня 2015 року між позивачем і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 25000 грн. 00 коп. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.14). Посилань на Умови і правила надання банківських послуг, а також тарифи банку вказана анкета-заява не містить. Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я [PERSON] (а.с. 156), 16 лютого 2016 року позичальнику встановлено кредитний ліміт - 0.00 грн.; 23 червня 2016 ркоу - зміна кредитного ліміту (збільшення) - 13000,00 грн.; 08 вересня 2017 року - зміна кредитного ліміту (збільшення) - 25000,00 грн.; 19 жовтня 2017 року - зміна кредитного ліміту (збільшення) - 27000,00 грн.; 15 грудня 2018 року - зміна кредитного ліміту (зниження) - 0.00 грн. Як вбачається з наданої позивачем довідки, відповідачу [PERSON] за зазначеним кредитним договором було видано наступні кредитні картки : № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , остання з яких має термін дії до березня 2021 року (а.с. 115). Згідно з наданим банком розрахунком (а.с.6-13) та в межах заявлених позивачем позовних вимог заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 02 квітня 2015 року станом на 08 грудня 2019 року становить: - заборгованість за простроченим тілом кредита у розмірі 33 142 грн. 04 коп., - заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 5262 грн 63 коп., - нарахована пеня в розмірі 33 463 грн 91 коп, - штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3593 грн 43 коп - штраф (процентна складова). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 270 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В поданій позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що 02 квітня 2015 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» надало відповідачу грошові кошти в розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 42 % на рік на суму залишку заборгованості. На підтвердження умов договору АТ КБ «Приватбанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача (а.с. 14), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 15) та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 16-32, 113-114). Разом з тим, зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Як вбачається з поданих матеріалів, ані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ані витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку підпису [PERSON] не містять. Анкета-заява, яка підписана відповідачем, містить лише його анкетні дані, контактну інформацію, тощо, проте не містить посилання на Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, даних про умови кредитування, зокрема в анкеті-заяві від 02 квітня 2015 року не зазначена процентна ставка, також, відсутня адреса сайту банка. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 квітня 2015 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, при цьому вказує у позовній заяві, що заборгованість за відсотками нарахована на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України. При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і Правил надання банківських послуг ознайомився і погодився [PERSON] , підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а так само умови щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а тому, відповідно, вказані Умови та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 02 квітня 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, у яких зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). З урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, до правовідносин, що виникли у даному випадку, неможливо застосувати правила частини першої ст. 634 ЦК України. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів»). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 квітня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 02 квітня 2015 року у вигляді заяви-анкети вбачається, що він не містить строку повернення кредиту (користування ним), при цьому позивачем надано до суду довідку про строк виданих відповідачеві [PERSON] карток, а тому в суду відсутні підстави стверджувати про прострочення повернення суми та можливість застосування положень ст.625ЦК України (підставою застосування якої є прострочення сплати боргу). Позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем, щодо розміру процентів, порядку користування кредитними коштами. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог, про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування кредитом слід відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти, як це вбачається з виписок по картковому рахунку із зазначенням сум видатків за карткою (а.с. 97-112, 156 зворот - 177) з урахуванням відомостей про зміну кредитного ліміту, в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. У відповідності із довідкою позивача по справі відповідачу [PERSON] за зазначеним кредитним договором було видано наступні кредитні картки : № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , остання з яких має термін дії до березня 2021 року (а.с. 115). Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 23 січня 2020 року. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відзиві на позовну заяву вбачається, що відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог про стягнення основної заборгованості та неустойки. Проте, ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.6-13), з серпня 2016 року відповідачем [PERSON] систематично вносились кошти у рахунок погашення заборгованості за кредитом, отже перебіг позовної давності перервався і підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованої пені в розмірі 33 463 грн. 91 коп., а також сум штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., та штрафу (процентна складова) у розмірі 3593 грн. 43 коп., суд виходить з наступного. 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 2 якого забороняється на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. У п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень вище зазначеного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов`язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання цього Закону 30.10.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 15 ч. 1 цього Розпорядження м. Костянтинівка Донецької області, де зареєстрований відповідач, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Проте 05.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30.10.2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Згідно ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і до цього переліку включено м. Костянтинівка Донецької області. Згідно ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Станом на теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не прийнято, зважаючи на що наявні підстави для застосування судом положень ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Судовим розглядом встановлено, що відповідно до відомостей реєстру територіальної громади відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48-49), тому в даному випадку слід застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 08 грудня 2019 року існує заборгованість відповідача за кредитом, яка складається з простроченого боргу, процентів, пені та штрафів у відповідному розмірі. При цьому, враховуючи, що період нарахування відовідачу пені згідно розрахунку - з грудня 2018 року по грудень 2019 року, тобто після 14 квітня 2014 року, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею в сумі 33463 грн. 91 коп. задоволенню не підлягають. Що стосується сум штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., та штрафу (процентна складова) у розмірі 3593 грн. 43 коп., суд вважає, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, сума штрафу нарахована станом на грудень 2019 року, тобто на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сума непогашеного тіла кредиту за кредитним договором від 02 квітня 2015 року в розмірі 33 142 грн. 04 коп. Відповідно ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору, слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а.с. 40). На підставі викладеного та

Outcome: partial