Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

В січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольга Борисівна про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що у квітні 2014 року, [PERSON], звернулась до нього з позовом про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за номером 2140. Відповідачка є його бабусею та під час розгляду вищевказаної справи вона неодноразово зазначала про існування інших домовленостей між ними, зазначала, що дійсно кошти не передавалися, але суд чомусь дані доводи визначив як недоведені обставини у розумінні довічного утримання Під час розгляду справи у суді першої інстанції, він не зміг заявити зустрічні позовні вимоги, що були заявлені усно, проте суд не зробив перерву для оформлення з його боку зустрічної позовної заяви, а по-друге він вважав, що даний спір не є дійсним волевиявленням бабусі та породжений у зв'язку з сімейними розбіжностями, що виникли у нього з його колишньою дружиною. Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2014 року позов відповідача було залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено позов. Ухвалою ВССУ від 17 грудня 2014 року рішення Апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Разом з тим, зазначеним вище рішенням конфліктна ситуація з приводу правового режиму спірної квартири не була вирішена, адже спір був розглянутий у межах заявлених бабусею позовних вимог, що стосувалися розірвання договору, тоді як відповідно до існуючих між мною та бабусею домовленостей між нами був укладений удаваний правочин. Так, в жовтні 2003 року він у бабусі взяв в борг кошти у розмірі 78 283,8 грн., які, як вона йому говорила, були заощадженні нею протягом життя. Ці кошти мені були необхідні на придбання квартири. Оскільки він на той час тільки починав своє самостійне робоче життя, то вони домовились, що в якості забезпечення повернення ним боргу, він купить квартиру по довіреності, але покупцем виступає бабуся, а вже після повернення ним грошей бабуся безоплатно подарує йому дану квартиру для формального переходу права власності. 31 жовтня 2003 року, бабуся надала йому кошти у розмірі 78283,8 грн. та нотаріально оформлену довіреність для придбання квартири на її ім'я. 11 листопада 2003 року він уклав договір № 24/11-1 на пайову участь у будівництві житлового будинку у [ADDRESS] за довіреністю. 14 листопада 2003 року він особисто сплатив кошти за квартиру, відповідно до згаданого договору, що підтверджується квитанцією на які стоїть мій підпис. 23 серпня 2005 року, будівництво будинку було завершено та видано свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я бабусі. Після отримання свідоцтва, він відразу розпочав ремонт у квартирі власними силами та уклав договори на обслуговування квартири (ЖЄД, газ, світло). Крім того, з вересня 2005 року по 2009 рік він одноособово проживав у даній квартирі, а комунальні платежі сплачував сам з моменту вводу в експлуатацію і по теперішній час. Відповідачка в спірній квартирі ніколи не проживала, не зареєстрована та не приймала участь у витратах на неї. Вона весь цей час проживала у Чернігівській області та наміру переїздити в іншу місцевість не мала. В решті решт, він 15 грудня 2007 року віддав позику бабусі в повному обсязі, що підтверджується розпискою, яка додається, а бабуся, в свою чергу, зобов'язалась безоплатно передати йому у власність дану квартиру. Але, оскільки він безперешкодно користувався, фактично володів та розпоряджався даною квартирою, стосунки з бабусею були дуже хороші, наміру продати квартиру третій особі також не було, то і не було потреби поспішати з юридичним переоформленням квартири на його ім'я. В 2011 році зважаючи на похилий вік бабусі, він вирішив переоформити квартиру на своє ім'я. Для уникнення можливих суперечок між родичами та за порадами юристів позивач вирішив оформляти право власності шляхом укладання договору купівлі-продажу замість дарування, як це було вирішено з початку наших правовідносин, а також з міркувань, що оформлення договору купівлі-продажу, а не дарування в майбутньому може бути вигідним на підтвердження фінансової спроможності для отримання кредитів від банківських установ. На укладення цього договору була отримана згода його дружини ([PERSON]), адже він вже на цей час перебував у шлюбі Саме тому в травні 2011 року було оформлено саме договір купівлі-продажу квартири, хоча цим договором було приховано договір дарування, адже жодна зі сторін не мала наміру отримувати чи передавати грошові кошти за квартиру. В свою чергу, бабуся жодних претензій до нього не мала, оскільки передавала квартиру безоплатно, то і про ціну зазначену в договорі купівлі-продажу мови не було, а зазначена сума на вимогу законодавства України була визначена оцінкою БТІ, про що свідчить факт значної розбіжності ціни в договорі з ринковими фактичними цінами на аналогічні квартири в м. Вишгород в розмірі більше ніж в 100000,00 грн., що підтверджується витягом з архіву газети авізо нерухомість за квітень, травень 2011 року. Все це свідчить про приховання договору дарування, який фактично було укладено між нами. Позов відповідача щодо розірвання договору купівлі-продажу був обумовлений тим, що його колишня дружина стала заявляти претензії на ? частину квартири, хоча фактично за цю квартиру ним були сплачені позичені до шлюбу гроші. З 26.09.2006 року він є фізичною особою - підприємцем та на підтвердження доводів про джерело коштів, які він віддав відповідачу, в якості повернення позики в кінці 2007 року, є довідка банку про обіг коштів за період з 01.01.2007 р., по 31.12.2007 року, який становить 443730,00 грн., на відміну від 2011 року, в момент укладання удаваного договору-купівлі продажу квартири, в якому обіг його коштів склав всього 105940,00 грн., довідка додається. З огляду на те, що ним та відповідачем був прихований договір дарування квартири, то наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу удаваним та вчиненим для приховання договору дарування. Просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 4 травня 2011 року, укладений між [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO], посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольгою Борисівною за № 2140, удаваним та вчиненим для приховання договору дарування квартири [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та його позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з"явилася, про день і час слухання справи повідомлена належним чином, звернулась до суду з заявою, в якій просить розглядати справу за її відсутності. 3-ті особи [PERSON] та [PERSON] до суду не з»явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. [PERSON] просила розглядати справу за її відсутності. 3-тя особа приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольга Борисівна суду пояснила, що дійсно 04 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], був укладений договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], даний договір був посвідчений нею, під час укладання договору сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу, умови укладання були дотримані, при укладанні даного договору сторони мали на меті продаж вищевказаної квартири, ними було визначено ціну квартири . Вона особисто роз'яснювала і представнику продавця і покупцеві наслідки укладання даного договору, на що останні погодились. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що у квітні 2014 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за номером 2140. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 серпня 2014 року позов [PERSON] було залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено позов [PERSON]. Ухвалою ВССУ від 17 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згідно ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним. За ст.ст. 203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільств, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим. У нашій ситуації воля і волевиявлення не співпадали, а оформлений договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків договору купівлі-продажу у частині оплатності придбання квартири. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою не дійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиноюі-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 17 грудня 2014 року та встановленими судом обставинами суд зазначає, що відповідно до довіреності від 2 квітня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Алаєвої Т.А. за реєстровим № 526, [PERSON] уповноважила свою онуку [PERSON] на продаж належної їй на праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] Згідно з договором купівлі-продажу від 4 травня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. за реєстрованим №2140, [PERSON] діючи на підставі вищезазначеної довіреності від імені [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Судом було також встановлено, що "умовами договору купівлі-продажу, а саме п.п.2.1, 2.2 передбачено, що продаж вищевказаної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 289 967 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Підписання цього договору продавцем та покупцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру свідчить про відсутність у нього до покупця будь-яких претензій майнового та фінансового характеру "(а.с.35-36). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed