Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що 21 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві між ними було зареєстровано шлюб. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2013 року шлюб було розірвано. В період шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність автомобіль марки «Mitsubishi» моделі Pajero Wagon, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. У зв'язку з тим, що мирним шляхом розподілити спірне сумісне майно подружжя у сторін не вдається, тому просить визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Mitsubishi» моделі Pajero Wagon, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; припинити право власності позивача на зазначений автомобіль; стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 вартості автомобіля марки «Mitsubishi» моделі Pajero Wagon, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Заявою від 14 листопада 2016 року позивачем змінено предмет позову, у якому позивач просить визнати за нею та відповідачем в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mitsubishi» моделі Pajero Wagon, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за кожним. Ухвалою суду від 22 лютого 2017 року відповідачу [PERSON] повернуто зустрічний позов. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні права та інтереси позивача представляв адвокат [PERSON]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. До суду надійшла заява представника позивача у якій він від імені позивача відмовляється від підтримання позовних вимог, просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. 21 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2013 року розірвано (а.с.27-29, 55). В період шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність автомобіль марки «Mitsubishi» моделі Pajero Wagon, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], правоустанові документи оформлені на ім"я відповідача (а.с.60, 61-63,64). Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Згідно пункту 12 п.п. «е» зазначеної постанови суд, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Представник позивач в ході судового розгляду справи не підтримав позовні вимоги у зв'язку із задоволенням відповідачем позовних вимог після пред"явлення позову та просив стягнути судові витрати по сплаті судового збору з відповідача. Як роз'яснено в абз. 2 п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 при відмові позивача від позову суд лише перевіряє повноваження на такі дії його представника, якщо він бере участь у справі та висловив такий намір. Судом перевірені повноваження представника позивача та встановлено наявність повноваженень на відмову від підтримання позовних вимог. Згідно вимог ч.1 ст. 89 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Отже відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1 354,73 грн. за позовні вимоги майнового характеру.

Outcome: approved