Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що за час подружнього життя [PERSON] та [PERSON], подружжям було спільно набуто право власності на об'єкти нерухомого майна. 21 червня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, яким за [PERSON] визнано право власності на наступне майно. Позивач не може зареєструвати за собою право власності на належне їй за рішенням суду майно, а тому воно і досі зареєстроване за колишнім чоловіком позивача - [PERSON]. 22 вересня 2014 року представник [PERSON] звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Однак, 26 вересня 2014 року у відповідь на таку заяву було отримано Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 16066326 в зв'язку з тим, що «заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешт нерухомого майна № 10618286, зареєстровано 15.12.2010, підстава обтяження - постанова про накладення арешту на майно, б/н, 14.12.2010, обтяжувач - прокуратура Волинської області, об'єкт обтяження - квартира, адреса: [ADDRESS]». На майно [PERSON] старшим с/у УДСБЕЗ УМВС України у Волинській обл. капітаном міліції Ковельчук Р.Г. було за протоколом від 10.12.2010 р. накладено арешт на ряд земельних ділянок, серед яких, як вказує [PERSON], п'ять належать їй. Протягом розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги та остаточно просила суд: виключити майно з опису та зняти в інтересах [PERSON] арешт з наступного нерухомого майна: 3/5 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1645 га, кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер [NUMBER], по [ADDRESS]; 1/7 частину земельної ділянки загальною площею 0,0811 га, кадастровий номер [NUMBER], по [ADDRESS] площею 0,0091 га; земельну ділянку площею 0,3095 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS], загальною площею 72,7 кв. м; земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер [NUMBER] в с. Мала Солтанівка Васильківського р-ну Київської області. В судове засідання представник позивача з»явилася. Позов підтримала у повному обсязі. Просила суд задовольнити. Відповідачі та їх представники в судове засідання не з"явилися. Повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не відомі. Прокурор в в судове засідання, з"явився. Проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Просив суд відмовити. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 червня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, яким за [PERSON] визнано право власності на наступне майно. Позивач не може зареєструвати за собою право власності на належне їй за рішенням суду майно, а тому воно і досі зареєстроване за колишнім чоловіком позивача - [PERSON]. 22 вересня 2014 року представник [PERSON] звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Однак, 26 вересня 2014 року у відповідь на таку заяву було отримано Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 16066326 в зв'язку з тим, що «заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешт нерухомого майна № 10618286, зареєстровано 15.12.2010, підстава обтяження - постанова про накладення арешту на майно, б/н, 14.12.2010, обтяжувач - прокуратура Волинської області, об'єкт обтяження - квартира, адреса: [ADDRESS]». На майно [PERSON] старшим с/у УДСБЕЗ УМВС України у Волинській обл. капітаном міліції Ковельчук Р.Г. було за протоколом від 10.12.2010 р. накладено арешт на ряд земельних ділянок: земельна ділянка, загальною площею 0,1645 га, кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0812 га, кадастровий номер [NUMBER], по [ADDRESS]; земельна ділянки загальною площею 0,0811 га, кадастровий номер [NUMBER], по [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,3095 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер [NUMBER] в с. Мала Солтанівка Васильківського р-ну Київської області. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Європейського суду, зокрема, у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" (рішення від 24 червня 2003 року), вказується, що самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 9 ст. 100 КПК України 2012 року передбачено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. У ч. 12 ст. 100 КПК України 2012 року спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. З огляду на ст. 81 КПК України 1960 року питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи, при цьому: 1) знаряддя злочину, що належать обвинуваченому, конфіскуються; 2) речі, вилучені з обігу, передаються відповідним установам або знищуються; 3) речі, які не мають ніякої цінності і не можуть бути використані, знищуються, а у випадках, коли заінтересовані особи просять про це, можуть бути передані їм; 4) гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, передаються в доход держави; 5) гроші, цінності та інші речі, які були об'єктом злочинних дій, повертаються їх законним володільцям, а якщо їх не встановлено, то ці гроші, цінності та речі переходять у власність держави. Спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства. Як зазначає позивач арешти на земельні ділянки, з яких позивач просить зняти арешт, були накладені в рамках кримінального провадження, що ведеться відносно колишнього чоловіка позивача - [PERSON] Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенн її пзовних вимог в повному обсязі. Окрім цього, відповідно до ст. 100 КПК України 2012 року та ст. 81 КПК України 1960 року доля речових доказів, якими і є спірні земельні ділянки, може бути вирішена лише у кримінальному судочинстві під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Додатково слід вказати, що позивач точно знала про існування обтяження на вказані земельні ділянки з 10.12.2010 р., оскільки особисто підписувала протокол від цієї дати, та не намагалась вирішити питання зняття обтяжень у встановленому законом порядку, та не взерталась до прокуратури Волинської області з цього приводу. А тому в суду немає правових підстав для задоволення позову [PERSON]. Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, вказані у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» та Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 321 ЦК України,

Outcome: dismissed