Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернулася до суду з вказаним позовом про повернення їй для виховання та утримання малолітньої дочки [PERSON]. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року, в позивачки було відібрано дитину без позбавлення батьківських прав, терміном на один рік. Вказує, що на даний час вона змінила своє ставлення до виховання дитини та відпали обставини, що слугували підставою для відібрання у неї дочки. Так, вона має постійне місце проживання, родинні стосунки налагоджуються, приділяє увагу своєму сину та матері, за місцем проживання характеризується добре. Вважає, що відібрання у неї дочки порушує як її права та інтереси, так і інтереси самої дитини. Позивач в судове засідання не прибула, подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник органу опіки та піклування Макарівської райдержадміністрації Київської області в судове засідання не з'явився в своїй письмовій заяві просили слухати справу у відсутності їх представника, позовні вимоги позивачки підтвердили в повному обсязі, просили задовольнити позов. Представник КС МЦ "[PERSON] в судове засідання не з'явився в своїй письмовій заяві просили слухати справу у відсутності їх представника, позовні вимоги позивачки підтвердили в повному обсязі, просили задовольнити позов. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що пред'явлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження неповнолітньої [PERSON], [INFO], матір`ю вказано [PERSON]. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 грудня 2013 року в позивачки було відібрано дитину без позбавлення батьківських прав, терміном на один рік. та передано органу опіки та піклування для влаштування її у відповідну установу. Згідно до розпорядження голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області № 63 від 22.01.2014 року неповнолітню [PERSON] влаштовано до Макарівського районного центру соціальної підтримки дітей та сімей "Промінь Надії" на повне державне утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному_вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Суд вважає доведеними покликання позивача на те, що вона змінила своє ставлення до виховання дитини, враховуючи нижченаведені обставини. Так, з акту обстеження умов проживання позивачки від 24.07.2014 року за №317 вбачається, що умови проживання сім'ї добрі, у будинку чисто, розпочато ремонт кімнати, мати дитини у стані алкогольного сп'яніння не перебувала. З висновку органу опіки та піклування Макарівської райдержадміністрації № 06.15-05/1749 від 11.08.2014 року, вбачається, що члени комісії підтримали бажання позивачки повернути неповнолітню [PERSON] до до своєї матері на постійне місце проживання. Таким чином, судом встановлено, що на даний час позивач веде нормальний спосіб життя, належним чином піклується про другу дитину та свою матір, має постійне місце проживання та належні умови для утримання та виховання дітей, які забезпечені продуктами харчування, одягом та іншими необхідними речами, спиртними напоями не зловживає, прагне повернення неповнолітньої дочки в сім'ю та може належним чином виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Відповідно до ст. 5 Сімейного Кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, створює умови для зміцнення сім'ї; забезпечує охорону прав матері, матеріально та морально заохочує і підтримує материнство та батьківство; забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.02.1991р. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що причини, які слугували підставою для відібрання неповнолітньої [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, наразі відпали, матір змінила своє ставлення до виховання дитини, має змогу забезпечити на достатньому рівні умови проживання сина та дочки, дбає про їх духовний та фізичний розвиток, цікавиться життям дітей, тобто належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Повернення дитини матері відповідає інтересам самої дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved