Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

В грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просило стягнути з [PERSON] О,О., [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.08.2008 року в сумі 8 161,65 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 28.08.2008 року [PERSON] отримала кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 29.07.2014 року [PERSON] померла, зобовязання по договору залишились невиконами. Її спадкоємцями першої черги є [PERSON], [PERSON], [PERSON], які прийняли спадщину у встановленому законом порядку та відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України мають сплатити заборгованість у розмірі, що відповідає частці кожного у спадщині. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права. ПАТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами укладання кредитного договору між банком та [PERSON] 28.08.2008 року. Крім того, суд дійшов невірного висновку про те, що спадкоємці померлого, які прийняли спадщину, не повинні відповідати за його невиконаними зобовязаннями в межах вартості спадкової маси. В запереченнях на апеляційну скаргу представник [PERSON] [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. По справі встановлено, що 28.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н , за умовами якого позичальник отримала від банку кредит в сумі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% в місяць на залишок заборгованості та щомісячної комісії в розмірі 1%, а [PERSON] зобов'язувалась здійснювати платежі в погашення отриманого кредиту. Кредитний договір було укладено шляхом підписання Заяви клієнта та ознайомлення клієнта з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, що знаходяться у вільному доступі у мережі Інтернет та складають Договір надання банківських послуг. Позичальник [PERSON] була ознайомленою з усіма суттєвими умовами договору, про що свідчить її підпис.( а.с.7) [PERSON] користувалась кредитними коштами, знімаючи готівку з картки, розраховуючись кредитними коштами за придбані товари та здійснювала погашення кредитної заборгованості.( а.с.89-98) 29 липня 2014 року позичальник [PERSON] померла.( а.с.15) Її спадкоємцями першої черги є [PERSON], [PERSON], [PERSON], які прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини.( а.с.58-62) Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1281/02-31 від 23.05.2015 року державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON], [PERSON], [PERSON] , яка діє в інтересах підопічної [PERSON] у видачі свідоцтва на право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями в звязку з відсутністю державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку. Станом на дату смерті позичальника [PERSON] розмір заборгованості по зазначеному вище кредиту наданого банком позичальнику, становить 7 967 грн. 12 коп., заборгованість за відсотками складає 194 грн. 53 коп. (а.с.106-109). На виконання приписів ч. 2 ст.1281 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.12.2014 року за № SAMDNS0000015411749 була направлена претензія кредитора до Чернігівської державної нотаріальної контори. ( а.с. 16) У відповідь на вказану претензію 04 лютого 2016 банком отримано відповідь з нотаріальної контори в якій зазначалось, про прийняття спадщини спадкоємцями померлої [PERSON] та доведення до їх відома про наявність кредитної заборгованості( а.с.19) ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно 16 лютого 2015 року було направлено запит до Чернігівської державної нотаріальної контори щодо встановлення адреси реєстрації спадкоємців померлої [PERSON] з метою реалізації свого законного права, як кредитора спадкодавця щодо предявлення своїх вимог до спадкоємців.(а.с.17) 13 лютого 2015 року державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори листом було повідомлено банк про місце реєстрації спадкоємців [PERSON] ( А.С. 20) 29 березня 2015 року до спадкоємців, [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено листи-претензії, згідно яких банк предявив свої вимоги щодо повернення заборгованості спадкодавця [PERSON]О.( а.с.22-23) Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що банк не підтвердив належними та допустимими доказами укладання кредитного договору між ним та позичальником 08.08.2007 року, оскільки матеріали справи містять заяву на отримання платіжної картки з установленим кредитним лімітом від 28.08.2008 року, не надано пам»ятки клієнта до вказаної заяви, після смерті позичальника [PERSON] здійснювались погашення кредитної заборгованості по картці. Крім того, виходячи із змісту вимог ст.1282 ЦК України, належним способом захисту порушеного права є звернення кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємця, який прийняв спадщину, про стягнення на майно,що було передано спадкоємцю в натурі й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог банку шляхом сплати одноразового платежу. Банк звертався до спадкоємців померлої [PERSON] з листом-претензією про сплату коштів, але останні в силу свого віку не виконали вимог банку. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось, спадкоємці спадщини не успадкували. Матеріали справи не містять доказів щодо обсягу спадкового майна, часток майна, які успадковані кожним з спадкоємців та їх вартість, а тому суд позбавлений можливості ухвалити обґрунтоване та законне рішення щодо задоволення вимог кредитора у відношенні кожного із спадкоємців особисто, у розмірі, що відповідає його частці. Відповідач [PERSON] є малолітньою, а тому в силу вимог ст. 29 ЦПК України не наділена цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати відповідачем у справі. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 ст.207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підписавши заяву від 28.08.2008 року позичальник [PERSON] засвідчила, що ознайомлена та згодна із Умовами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, а також підтверджує свою згоду на те, що вказані документи в цілому складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, доведеним є факт укладення між сторонами договору, який складається не лише з заяви позичальника, а також з Умов та правил надання банківських послуг. Укладений між сторонами кредитний договір є дійсним, а тому підлягає виконанню. Відповідно до умов договору Держателю картки у користування надана платіжна картка, яка згідно п.15.2 ст. 15 Закону України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є власністю емітента ПАТ КБ «ПриватБанк» Іі надається ним клієнту відповідно до умов договору. Факт отримання кредитної картки [PERSON] підтверджується фотографією клієнта разом з карткою.( а.с.149) Позичальник отримавши кредитний ліміт на картку, активно користувалась кредитним лімітом, що підтверджується довідкою про рух коштів. (а.с. 144-148, 89-98) Проведення операцій по картці після смерті [PERSON] не може свідчити про те, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 28.08.2008 року не укладався, оскільки всі здійснені операції є безготівковими та кошти надійшли з інших рахунків. Виходячи з вище зазначеного, апеляційний суд вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 28.08.2008 року уклали кредитний договір, за яким на день смерті позичальника існувала кредитна заборгованість. Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту укладання вказаного кредитного договору є невірним, оскільки неправильне зазначення дати укладання договору в позовній заяві не може бути підставою для вказаного висновку. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. До складу спадщини після смерті [PERSON] входить 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за №27 по вулиці Широка в с. Рівнопілля Чернігівського району, Чернігівської області, яку [PERSON] придбала в грудні 2012 року на підставі договорів купівлі-продажу будинку від 22.12.2012 року. ( а.с.117-123) У видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно спадкоємцям померлої відмовлено, але останні не позбавлені права звернутися до суду за захистом прав, як спадкоємці померлої та прийняти спадщину належним чином. Отже, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. [PERSON] на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців. У даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримано норми статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Виходячи з наданої копії спадкової справи вбачається, що спадкоємцями померлої [PERSON] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Отже [PERSON] та [PERSON] успадкували після померлої [PERSON] по 1/4 частці, а [PERSON]- 1/2 частку у спадковому майні.( а.с.57-64) Позивач не заявляє позовних вимог про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, оскільки такої передачі не відбулося, а просить суд стягнути заборгованість у межах вартості успадкованого майна. Сума кредитної заборгованості є незначною у порівнянні з вартістю успадкованого майна спадкоємцями, а отже колегія суддів апеляційного суду, приходить до висновку, що стягненню підлягає сума заборгованості по кредиту з врахуванням часток у спадковому майні кожного спадкоємця. Таким чином, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Відповідач [PERSON] в силу ст.29 ЦПК України не наділена цивільною процесуальною дієздатністю, але вона, як новий боржник перед кредитором повинна виконувати зобовязання в межах вартості майна отриманого в спадщину. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цивільним кодексом та іншими законами, отже інтереси малолітньої в суді представляє опікун [PERSON], яка в даному випадку не може відповідати за свою підопічну по тих зобовязаннях, які нерозривно повязані з особою боржника та виникли в силу закону. Предявлення позовних вимог саме до [PERSON] є вірним та остання має відповідати за зобовязаннями спадкодавця в межах вартості успадкованого майна. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог позивача. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено , то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved