Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

позивач [PERSON] 05 березня 2019 р. звернулася до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01 березня 2002 року по 13 листопада 2006 року. Під час даного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Дружківського міського суду Донецької області №2-68 від 10 січня 2007 року, з відповідача на користь позивача на утримання доньки були стягнуті аліменти. Після розлучення дитина залишилась мешкати разом з матір`ю. З моменту розлучення і по теперішній час відповідач [PERSON] не бере участі в житті дитини, не спілкується з нею, аліменти не сплачує. На даний момент позивач має намір забезпечити навчання доньки в навчальному закладі в Республіці Польща. Оскільки законодавством цієї країни передбачено, що дитина може перетинати кордон без згоди батьків лише з вісімнадцяти років, позивачу треба отримати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] на навчання. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам дитини та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Тому просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без супроводу батька. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 11 березня 2019 року провадження в справі було відкрито та по справі було призначено підготовче судове засідання на 22 березня 2019 року (а.с.21-22). 22 березня 2019 року ухвалою Дружківського міського суду підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 15 квітня 2019 року (а.с.32-33). В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов просили задовольнити, у разі неявки відповідача проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи він повідомлявся судовими повістками. Представник тертьої особи органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з"явилась, надала заяву про розгляд справи у їх відсутності, в якій зазначила, що проти позовних вимог вони не заперечують (а.с.27-28). З огляду на це, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого виконкомом Олексієво-Дружківської селищної ради м. Дружківка Донецької області, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] , громадянин України та [PERSON] громадянка України, актовий запис № 23 (а.с.12). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області 13.11.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблений актовий запис№273 (а.с.11). Згідно договору №26/02/2019 від 26 лютого 2019 року [PERSON] уклала договір з ФОП [PERSON] , предметом якого є надання консультативних послуг та послуг з допомоги у підготовці Замовника для вступу до іноземного навчального закладу (а.с.14-15). Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті МТ103 від 18.03.2019 року була проведена оплата за навчання [PERSON] в Республіці Польща в сумі 1078,00 євро (а.с.42-44). Довідкою №14.29-3688 від 13.02.2019 року, наданою Дружківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, підтверджується, що заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №2-68, виданим 10.01.2006 року, згідно з матеріалами виконавчого провадження №13111900, на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , складає 110022,38 грн. (а.с.13). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 р., держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:- якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо перетинання державного кордону неповнолітньою дитиною, а лише встановлено певний порядок її в`їзду /виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, враховуючи те, що позивачем підтверджена необхідність перебування [PERSON] на навчанні тільки в Республіці Польща, позовні вимоги щодо надання дозволу на її виїзд до країн Шенгенської угоди задоволенню не підлягають. Беручи до уваги те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд його доньки на навчанн до Республіки Польща, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на навчання без згоди та супроводу батька необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial