Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив наступне. 25.04.2018 року між позивачем та [PERSON] , діючою від імені [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продала позивачу квартиру [ADDRESS] , на земельній ділянці, належну їй на праві приватної власності. Вказаний договір купівлі продажу квартири був складений і посвідчений 25.04.2018 державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Рижковим О.О., зареєстровано в реєстрі № 694. Відповідно до відомостей в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2018 року за позивачем зареєстроване право власності на зазначену житлову квартиру. З моменту купівлі продажу позивач є єдиним власником житлової квартири та до дня подачі позовної заяви до суду він вільно і безперешкодно користувався нею. при цьому у нього жодного разу не виникали спірні ситуації в приводу реалізації його права власності на житлову квартиру, будь-яких претензій щодо самої квартири йому також ніколи не надходили від будь-кого. Разом з тим, в житловій квартирі є досі зареєстрованим чоловік колишньої власниці квартири [PERSON] , а саме відповідач по справі. Ці ж обставини підтверджені довідкою про склад сім`ї та актом про фактичне проживання (не проживання) особи. Викликано це тим. що фактично відповідач [PERSON] по справі в зазначеній вище квартирі не проживає з серпня 2014 року. Він разом зі своєї дружиною [PERSON] виїхав за межі України, точне місце знаходження йото позивачу невідоме. Відповідач [PERSON] за цей час з реєстраційною обліку не знявся. Проте. 10.04.2018 року дружина відповідача [PERSON] , а саме [PERSON] склала на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену нотаріусом Абинського нотаріальною округу Кабардіяді І.Г., якою уповноважила [PERSON] продати належну їй на праві приватної власності житлову квартиру. В подальшому, позивач купив у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї колишнього власника житлової квартири, втратив право на користування цією квартирою після її продажу позивачу, як єдиному власнику. Позивач до судового засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, про причини неявки суд не інформував. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Судом встановлено, що 25 квітня 2018 року позивач уклав з [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , на земельній ділянці, у зв`язку чим набув права власності на зазначене нерухоме майно, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2018 року. На час придбання у власність квартири, у відповідності до п. 6 умов укладеного договору купівлі-продажу квартири продавець повністю звільнив для позивача, як нового власника, помешкання для вільного і безперешкодного користування ним. З часу придбання за договором купівлі-продажу зазначеної квартири у позивача жодного разу не виникали спірні ситуації з приводу реалізації його права власності на квартиру. Відповідач [PERSON] по справі в зазначеній вище квартирі не проживає з серпня 2014 року. Він разом зі своєї дружиною [PERSON] виїхав за межі України, точне місце знаходження йото позивачу невідоме. Відповідач [PERSON] за цей час з реєстраційною обліку не знявся. Згідно договору купівлі-продажу від 25.04.2018 року [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі №694. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним номером 121978496 від 25.04.2018, який сформовано державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Рижковим О.О., квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 09.11.2017 року, орган, що видав: 1428, країна громадянства: Україна на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 694, видного 25.04.2018 державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Рижковим О.О. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області за №8139 від 27.08.2020 виданої уповноваженому власнику житлового приміщення [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який не має жодних родинних зв`язків з власником квартири. Відповідно до акту №8148 про фактичне проживання (не проживання) особи від 27.08.2020, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] фактично не проживає з 01.08.2014 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім`ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннямист.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач, як чоловік колишньої власниці, зареєстрований в спірній квартирі, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють данні правовідносини, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 319,321,391,405 ЦК України,

Outcome: approved