Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачем [PERSON], 21.01.2015 під час проведення загальних зборів ЖБК «Медик - 4», а саме, що він підробив документи на право отримання пільг; що неправомірно користуєтьсь пільгами наданим інвалідам Великої Вітчизняної Війни; що не є справжнім ліквідатором аварії на ЧАС. Стягнути з гр. [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі - 10 000 (десять тисяч ) грн. Зобов'язати [PERSON] на наступних чергових зборах членів ЖБК "Медик - 4", перед мешканцями кооперативу голосно спростувати свої неправдиві і висловлювання на його адресу. Посилається в позові на те, що під час проведення, вищевказаних зборів, відповідачка голословно розповсюджувала неправдиву інформацію про нього. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні первісний позов не визнала, подала до суду зустрічний позов в якому просила визнати недостовірною поширену [PERSON] стосовно [PERSON] інформацію, щодо того, що [PERSON] вкрала грошові кошти, що належать Житлово-будівельному кооперативу «Медик-4»; Зобов'язати [PERSON] під час проведення наступних загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Медик-4»: привселюдно спростувати свої неправдиві твердження щодо того, що [PERSON] вкрала грошові кошти, що належать Житлово-будівельному кооперативу «Медик-4» привселюдно вибачитися перед [PERSON] за розповсюдження [PERSON] завідомо неправдивих відомостей щодо [PERSON] та за образи її честі і гідності. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. В позові посилалася на ті ж збори кооопертиву, що і [PERSON], під час проведення яких розповсюдив про неї недостовірну інформацію. Представник позивача за зустрічним позовом, у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, первісний позов не визнав. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним, представника відповідачки за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову та приходить до висновку про часткове задоволення зустрічного, виходячи з наступного. Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб Статтею 200 ЦК України встановлено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі; суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і Сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Частина 1 статті 299 ЦК України закріплює особисте немайнове право фізичної особи на недоторканість ділової репутації. Особистість даного права полягає насамперед у особливості блага, яке складає його об'єкт. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що грунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. В ст.1 Закону України « Про інформацію» зазначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Згідно частини 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Судом встановлено, що 21.01.2015 відбулися збори членів кооперативу ЖБК «Медик -4». Як встановлено матеріалами справи та поясненнями сторін, що підтвердили дані обставини, серед інших осіб, на даних зборах були присутні [PERSON] та [PERSON] Крім того, встановлено, що під час проведення вказаних зборів, що проходили у великому коридорі будинку [ADDRESS] та що підтвердили у судовому засіданні сторони та свідки, проводилася відеозйомка. Як вбачається з долученого до справи речового доказу - носія інформації, що містить аудіовізуальну інформацію-диску та проглянутого в судовому засіданні відеозапису, що містився на вказаному диску, під час проведення зборів, в присутності членів кооперативу, в тому числі : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що були допитані у судовому засіданні в якості свідків, позивач, за первісним позовом [PERSON] висловив думку, що [PERSON] вкрала грошові кошти. Однак, з відеозапису висловлювань [PERSON], що [PERSON]: підробив документи на право отримання пільг; що неправомірно користується пільгами наданими інвалідам ВВВ; що він не є справжнім ліквідатором аварії на ЧАЕС не вбачається. Не змогли підтвердити, що дані висловлювання були і допитані у судовому засіданні і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в своїх показаннях були не чіткими, а саме вказували на приблизну та різну інформацію, плуталися в ній. Згідно ч. ч.1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В ч.5 п.15 даної постанови зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В п.16 даної постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові зверненн або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції,а не поширення недостовірної інформації. Пункт 18 постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з ч.ч.1,2 ст.47-1 Закону України « Про інформацію» ніхто не може бити притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатир. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року № 12/1984/84/131 «Справа Лінгенса», на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У зв'язку з цим Суд зауважує, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність… Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції». Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень» є можливість перевірки інформації на предмет правдивості. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що висловлювання [PERSON], щодо того, що [PERSON], вкрала грошові кошти - не є оціночними судженням, а що інформацію можливо перевірити на предмет правдивості та вона підлягає спростуванню. Будь-яких доказів на підтвердження інформації що [PERSON] вкрала кошти кооперативу [PERSON] суду не надав. Виходячи з викладеного вище, наданих доказів в обґрунтування пред»явленого позову, суд вважає, що висловлювання відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не є оціночними судженнями, а тому підлягають визнанню недостовірною інформацією, поширеною ним, а відтак позов [PERSON] в цій частині слід задовольнити. У звязку із вище викладеним підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов'язання [PERSON] під час проведення наступних загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Медик-4» привселюдно спростувати неправдиві твердження щодо того, що [PERSON] вкрала грошові кошти, що належать Житлово-будівельному кооперативу «Медик-4» та зобов'язання [PERSON] під час проведення наступних загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Медик-4» привселюдно вибачитися перед [PERSON] за розповсюдження [PERSON] завідомо неправдивих відомостей щодо [PERSON] та за образи її честі і гідності. Що стосується стягнення моральної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного. Позивачка [PERSON] вказує, що принизливі твердження [PERSON] позбавили її спокою, душевної рівноваги, погіршили стан здоров»я тощо. Суд зазначає, що необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, в зустрічному позові позивачка лише посилається на спричинення їй моральної шкоди, яку обґрунтовує душевними стражданнями, яких зазнала у зв'язку діями [PERSON] Належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача позивачка не надає, адже й, навіть, у випадку здійснення відповідачем порушення прав позивача, сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди. За таких обставин, вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутні передбачені законом підстави для їх задоволення. Що стосується позовних вимог позивача за первісним позовом слід зазначити наступне. Ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з того, що в судовому засіданні не було встановлено та не підтверджено належними доказами поширення [PERSON] недостовірної інформації стосовно [PERSON], суд приходить до висновку про відмову первісному позиву в позові в повному обсязі.

Outcome: partial