Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 92 750 грн. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 10.11.2017 між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач позичив в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 92 750 грн., з умовою повернення їх не пізніше 10.11.2018. У вказаний договором строк борг не повернутий, усні вимоги щодо повернення коштів відповідач ігнорує, тому позивач звернувся до суду для захисту своїх майнових прав. Ухвалою суду від 07.12.2020 справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надавала, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 10.11.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жиляєвою Н.В. за №7070, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 92 750 грн., на підтвердження чого позивачем надано оригінал такого договору. Згідно п. 1 Договору, позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 92 750,00 грн., які позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути позикодавцю. Положеннями п.5 Договору передбачено, що повернення позичальником позикодавцю позики здійснюється не пізніше 10.11.2018 з наступним підтвердженням позикодавцем такого повернення коштів шляхом складання відповідної заяви. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Положеннями п.3 Договору позики від 10.11.2017 передбачено, що грошові кошти, визначені в п.1 цього Договору, передані Позикодавцем Позичальнику готівкою до укладання Договору. Факт передачі Позикодавцем Позичальнику грошових коштів готівкою в сумі, що зазначена в п.1 Договору, підтверджується фактом укладання цього Договору. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Враховуючи, що укладений та підписаний сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й згідно п. 3 Договору доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На час розгляду справи доказів про виконання відповідачем зобов`язань за Договором позики від 10.11.2017, або відсутності зобов`язання за таким договором, суду не надано. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що договір позики від 10.11.2017, власноруч підписаний [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жиляєвою Н.В., як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, містить кінцеву дату виконання зобов`язання, а також засвідчує факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошової суми у розмірі 92 750,00 грн. Наявність у позивача оригіналу договору позики є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] позики та його волевиявлення у строк до 10.11.2018 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. З детального аналізу змісту договору позики вбачається, що при його складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, дані, що посвідчують особу, розмір і валюту позики, підпис відповідача [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] із зобов`язанням їх повернути в обумовлений договором строк. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу у розмірі 92 750,00 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 927,50 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved