Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним заповіт, виданий 15.02.2013 року її сином [PERSON] на ім'я [PERSON] В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] помер її син [PERSON], який 15.02.2013 року склав заповіт, за яким заповів усе належне йому майно, в тому числі і належну йому квартиру [ADDRESS], [PERSON] Вважає, що її син - [PERSON] на час складення та посвідчення заповіту за станом здоров'я був не в змозі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, погано себе почував, зловживав спиртним та проходив лікування у протитуберкульозному диспансері. У ході судового розгляду позивачка збільшила позовні вимоги та просила визнати недійсним заповіт, виданий ним 15.02.2013 року на ім'я [PERSON], а також визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті її сина [PERSON], посилаючись на те, що вона на момент смерті сина була пенсіонеркою та особою похилого віку, у зв'язку з чим має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. З цих підстав заповіт може бути визнаний недійсним. Позивачка у судове засідання не з'явилась, до суду надійшла нотаріально посвідчена заява про розгляд справи за її відсутності у зв'язку з неможливістю з'являтись до суду за станом здоров'я. Представник позивачки [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові, та пояснив, що позивачка є його бабусею та матір'ю померлого [PERSON] Через похилий вік позивачки вона не могла за станом здоров'я відвідувати сина, який мешкав в іншому районі міста. Останній раз вона бачила його у 2013 році. [PERSON] помер у протитуберкульозному диспансері, де він знаходився на стаціонарному лікуванні. Про смерть вони дізнались не одразу, а наступного дня після поховання. Похованням займалась відповідачка. За життя вони з [PERSON] підтримували стосунки, допомагали йому. Останнім часом перед смертю він вже не пересувався самостійно. [PERSON] зловживав спиртними напоями, а тому він та його родина допомагали дядьку тим, що привозили йому продукти харчування. За життя намагались його лікувати від алкогольної залежності у приватного лікаря, оскільки самостійно впоратись з цим [PERSON] не міг і потребував сторонньої допомоги. У наркодиспансері на обліку не перебував. Лікар, до якого вони звертались, закодував його і [PERSON] зміг протриматись лише 3 місяці, не вживаючи спиртне. Вважає, що він не міг усвідомлювати свої дії при написанні заповіту, тому просив позов задовольнити. Представник позивачки - адвокат Довженко В.І. в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та пояснив, що позивачка є особою, яка незалежно від заповіту, що існує, має право на частину спадку після смерті свого сина [PERSON], який помер [INFO], оскільки за своїм похилим віком потребує сторонньої допомоги. Просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вони [PERSON] був її сусідом. Її родина та померлий мали дружні стосунки. За життя він неодноразово їм говорив про те, що має намір скласти заповіт на їх користь, оскільки його родичі, на користь яких він складав заповіт раніше, бажали оформити ще і договір дарування, при цьому телефонували йому лише раз на рік. Він працював, самостійно себе забезпечував. Наприкінці 2012 року - на початку 2013 року у [PERSON] почала боліти нога. Вони з чоловіком стали навідувати його частіше, піклувались про нього, готували йому. Він сам настояв на тому, щоб поїхати к нотаріусу для складання заповіту, сплатив послуги нотаріуса. Через великі черги нотаріуса викликали додому. Державний нотаріус роз'яснювала [PERSON] про наслідки складання заповіту і хто має право на обов'язкову частку у спадку. У [PERSON] є матір, вона дуже старенька, вона не приходила до нього приблизно 8 років. Не дивлячись на те, що у [PERSON] була недієздатна матір, він склав заповіт на її користь. [PERSON] не зловживав спиртними напоями. А останні 3 роки він зовсім нічого не вживав через загострення своєї хвороби, оскільки приймав ліки. Вони запрошували до нього дільничного лікаря - терапевта [PERSON] через біль у нозі. У лютому, березні, травні 2013 року вони запрошували лікаря додому. Він самостійно пересувався по квартирі, розігрівав собі попоїсти, ходив до туалету, проте на вулицю він не виходив. Він хорів на туберкульоз легенів, перед смертю 3 тижні лежав у лікарні у туберкульозному відділенні. Напередодні, як потрапити до лікарні, увечері йому стало дуже погано, вночі стан погіршився, а вранці вона викликала швидку медичну допомогу. Коли він помер, їй дали висновок про причину його смерті. Вони з чоловіком відвідували [PERSON] у лікарні, вони же його і поховали. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки - адвокат Каменюк Л.М. позовні вимоги також не визнала та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Пояснила, що незважаючи на те, що у померлого [PERSON] були родичі, відповідачка дійсно стала для нього близькою людиною. З 1989 року вони мешкали по сусідству. З 1995 року вони стали товаришувати сім'ями. Не дивлячись на те, що у нього були родичі, він запропонував скласти заповіт на квартиру на ім'я відповідачки, оскільки стосунки з родичами у нього були дуже поганими, допомоги від них він не отримував. У 2013 році він склав заповіт на ім'я відповідачки [PERSON] За його власним бажанням відповідачка запросила державного нотаріуса до нього додому. Позивачка [PERSON] з сином [PERSON] не спілкувалась з 2009 року. [PERSON] захворів на туберкульоз легенів з ускладненням, у нього опухали ноги і він самостійно пересуватись вже не міг. І тому ключі від дверей його квартири знаходились постійно у відповідачки. На вулицю він не виходив, продукти харчування не купував. [PERSON] помер [INFO]. Спиртне він вживав як усі, не зловживав. А коли у [PERSON] загострилось захворювання, спиртні напитки він не вживав взагалі. З початку 2000 років [PERSON] захворів на туберкульоз легенів, і це захворювання не виліковне. Коли [PERSON] склав заповіт на ім'я відповідачки [PERSON], він страждав на захворювання туберкульозу. На той момент він знаходився у нормальному психічному стані. Навіть до ускладнення він самостійно звертався до нотаріальної контори для консультації з приводу складання заповіту. Коли стан здоров'я [PERSON] погіршився настільки, що залишати його самого у квартирі було небезпечно, він був госпіталізований. Перелік лікарських препаратів, які приймав [PERSON], вказані у листі призначення його лікарем, інших ліків він не приймав. Він самостійно приймав ліки, знаходився у здоровому глузді. На момент складання заповіту він не працював, знаходився на пенсії. До 2003 року він працював офіційно, отримував подяки, що підтверджується записами у його трудовій книжці. Після 2003 року до 2012 року він продовжував працювати, хоча і не офіційно. [PERSON] мав законне право виражати своє волевиявлення шляхом складення заповіту на ім'я відповідачки [PERSON], що було засвідчено державним нотаріусом. Позивачку не позбавлено права звернутись до нотаріальної контори із заявою про вступ у права спадкування після смерті сина [PERSON] Також пояснила, що на теперішній час немає підстав визнавати право позивачки на обов'язкову частку у спадщині, оскільки це її право ніхто не оспорює. Свідок [PERSON], яка є невісткою позивачки, пояснила суду, що її шокувала новина про заповіт на ім'я чужої людини. Позивачка [PERSON] коли мала можливість, то допомагала сину. Коли стала не спроможна домотати, почали допомагати вони з чоловіком. Коли він знаходився у лікарнях, допомагали тільки вони, провідували його, купували продукти харчування, одяг. Він зловживав спиртним, вони 2 рази його кодували. Його систематично споювали, навіть у лікарні. [PERSON] замикали у власній квартирі, у нього навіть відібрали мобільний телефон. [PERSON] хворів на туберкульоз легенів, потім у нього почались проблеми з ногами. Частіше його відвідували її діти. Вважає, що набряк ніг є наслідком зловживання спиртними напоями. Про це попереджали і лікарі. Самостійно звертатись за медичною допомогою [PERSON] не бажав. Оформленням пенсії [PERSON] займався її чоловік. Коли він останній раз потрапив до лікарні, їй зателефонували його сусіди та повідомили, що його забрала швидка до лікарні. Їй було відомо, що у лікарні [PERSON] відвідувала його сусідка - жінка на ім'я [PERSON]. У наркодиспансері [PERSON] на обліку з приводу зловживання спиртним ніколи не перебував, курс лікування від алкогольної залежності не проходив. 09 чи 10 числа їм повідомили, про те, що він помер. Вони поїхали до сусідки [PERSON] - [PERSON], оскільки у неї були ключі від квартири. Вони не займались його похованням, оскільки дізнались, що квартира за заповітом належить не їм, а - сусідці [PERSON]. Відповідачка поховала його таємно, забрала з лікарні та відвезла на кладовище. Вона їм не повідомила, де буде його ховати і коли. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її бабусею, а померлий - її дядько. Після смерті свого сина [PERSON] почав зловживати спиртним та пообіцяв, що залишить свою квартиру їй. Склав заповіт на її ім'я. Вони кодували його 2 рази. Оскільки грошей у нього не було, він звертався за допомогою до позивачки та її родини. Позивачка приїздила до нього, купувала йому продукти харчування, давала гроші. А коли стала почувати себе погано, перестала до нього приїжджати, вони з батьком, матір'ю та братом здійснювала догляд за [PERSON] Коли він оформив пенсію і мав свої гроші, то перестав звертатись до них. Приблизно рік тому їм подзвонили його приятелі та повідомили, що він у лікарні. Він знаходився у тубдиспансері. Її батьки приїздили до нього на квартиру, там їм повідомили, що взимку він склав заповіт на квартиру на користь сусідки. Їм про це не казав. Коли вони приїздили до [PERSON], від нього йшов неприємний запах від спиртного. Влітку 2012 року він оформляв пенсію за віком. Він самостійно займався її оформленням. У 2013 році він пересувався самостійно, на інші захворювання, крім туберкульозу та алкогольної залежності, він не страждав. Вона не помічала, щоб у нього боліли ноги, через що він не міг пересуватись. Їм повідомили, що [PERSON] помер вже після того, як його забрали з лікарні, а коли вони приїхали, його вже поховали. Вона не дізнавалась, хто його поховав. Вона дізналась випадково від однієї знайомої, яка працює у тубдиспансері, що [PERSON] помер. Це було [INFO]. Її матір, коли [PERSON] знаходився у лікарні, приїжджала до нього на квартиру і розмовляла із сусідкою, від якої дізналась, що квартира після смерті [PERSON] буде належати їй. Свідок [PERSON] суду пояснив, що померлий - його брат. Вони спілкувались Вони спілкувались залежно від того, кому що було потрібно, спілкувались телефоном. У брата була алкогольна залежність. Він зловживав спиртним постійно. Він не цікавився від якого захворювання помер його брат. Вважає, що від туберкульозу. Спілкувались вони приблизно один раз на тиждень, іноді один раз на місяць. Позивачці 86 років, за своїм віком вона є недієздатною, потребує сторонньої допомоги, самостійно пересуватись не може. Йому невідомо, коли його брат оформив собі пенсію. Їм подзвонили 10 числа і повідомили, що його брат помер. Похованням [PERSON] вони не займались, оскільки їм було відомо, що він залишив заповіт на користь сусідки. На похоронах вони не були присутні. Його поховала сусідка, про це є запис в документах на кладовищі. Він не цікавився тим, хто буде ховати його брата. Вони з братом близькими не були. У наркодиспансері на обліку [PERSON] не перебував, лікування з цього приводу не проходив. Перед смертю він знаходився на лікуванні у тубдиспансері, вони відвідували його 3 рази, спілкувались з лікарем. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює лікарем загальної практики сімейної медицини амбулаторії № 8 Центру первинної медико - санітарно допомоги № 1 м.Маріуполя. Вона неодноразово відвідувала хворого [PERSON] на дому. Вона приїздила до нього у 2013 році три рази з приводу загострення хронічних захворювань: суглобів та хронічного бронхіту. Викликала лікаря [PERSON], сусідка [PERSON]. Коли вона прийшла уперше, її зустрічала [PERSON]. [PERSON] ішов на контакт, сказав, які скарги на самопочуття він має, на які захворювання страждає, з приводу чого йому було призначено лікування. Вона дала вказівки з приводу лікування, режиму, якого він повинен був дотримуватись, призначення ліків. Один раз у нього вдома була [PERSON], а наступні рази він сам зустрічав її. Психічний стан [PERSON] в неї не викликав сумнівів, на запитання він відповідав, орієнтувався, вів себе адекватно. Порушень психічного характеру вона за ним не зауважила. Перший раз у померлого був діаностований деформуючий остеоартроз суглобів, другий - захворювання хронічного бронхіту. Третій раз - не пам'ятає. Про те, що [PERSON] страждав на захворювання туберкульозу легенів і помер від цього, їй нічого невідомо. В амбулаторній картці померлого записи робила вона. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачка [PERSON] є його дружиною. З ними на одному сходовому майданчику мешкав [PERSON]. У них склались дружні стосунки. [PERSON] знав близько 15 років. У 2013 році почав скаржитись на біль у нозі, він був обмежений у русі. Його дружина готувала [PERSON] їсти, прибирала. [PERSON] був адекватною людиною. За 6-7 років до моменту смерті він почав скаржитись на родичів, говорити про те, що вони йому не допомагають, не навідують, що він їм не потрібний. Після цього запропонував переписати своє майно на [PERSON] Вони 2 рази ходили до нотаріальної контори, проте через великі черги, [PERSON] наполіг викликати нотаріуса до себе додому. Сумнівів щодо психічного стану [PERSON] у нього при спілкуванні з ним не виникало. Спиртним він не зловживав. У 2013 році самостійно оформляв собі пенсію за віком. До 2013 року він працював, добре заробляв. Він знаходився на лікуванні у тубдиспансері з приводу туберкульозу легенів, через що і помер. Свідок [PERSON] суду пояснила, що приятелює з відповідачкою. Знала [PERSON] як сусіда [PERSON] У них були добрі сусідські стосунки. Знала його з 1995 року. Коли [PERSON] захворів, [PERSON] почала відвідувати його, могла пригостити його чимось смачненьким, здійснювала догляд за ним, піклувалась про нього, купувала продукти харчування, прибирала у нього, прала його речі. Коли вони спілкувались на святах, вона не бачила, щоб [PERSON] зловживав спиртним. Може охарактеризувати його як працьовиту людину. Допитана в судовому засіданні в якості свідка нотаріус Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] пояснила, що 15 лютого 2013 року за реєстром № 3-58 нею було посвідчено заповіт, складений [PERSON], за яким все належне йому майно він заповідав [PERSON]. Заповіт був посвідчений на дому у [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у зв'язку зі станом його здоров'я. Заповіт був прочитаний [PERSON] та підписаний. Він був грамотною людиною. Вона запам'ятала, що у [PERSON] був нездоровий колір обличчя, жовтий. Про що вони розмовляли вона не пам'ятає, деталі також зазначити не може. Жінка, на користь якої [PERSON] заповідав все своє майно, була його сусідкою, вона допомагала йому, доглядала його. Вона переконалась у дієздатності [PERSON], розмовляла з ним, задавала йому питання. Чому [PERSON] і з приводу якого захворювання зробив виклик нотаріуса додому, вона його не запитувала. Коли складався заповіт, йому роз'яснювались про те, що на обов'язкову частку від спадку мають недієздатні батьки незалежно від заповіту. У заповіті є перелік статей. Медичні документи [PERSON] їй не надавались, оскільки необхідності у цьому не було. У неї не виникало сумнівів щодо дієздатності [PERSON], тому вона іі посвідчила заповіт. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON], про що Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області 09.07.2013 року зроблений актовий запис № 801 (а.с. 13). 15 лютого 2013 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого, усе майно, де б воно не було та з чого б воно складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, він заповідає [PERSON] Текст заповіту прочитаний ним уголос та підписаний власноручно, про мається відповідний запис під текстом заповіту. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3-58. У зв'язку зі станом здоров'я [PERSON] заповіт посвідчено вдома за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 18). 27 серпня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO], а саме обов'язкової її частки, на яку вона має право як непрацездатна за віком та станом здоров'я. (а.с. 49). Факт родинних відносин позивачки з померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 52). 10 грудня 2013 року до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась і відповідачка [PERSON], на ім'я якої померлий склав заповіт (а.с. 50). Судом встановлено, що [PERSON] хворів на туберкульоз, у зв'язку з чим перебував на обліку у протитуберкульозному диспансері з 2002 року. Проходив лікування у 2003 році, у 2006 році, проте через невиконання рекомендацій був знятий з обліку 04.11.2008 року. знову взятий на диспансерний облік 08.07.2013 року, до відділення №2 протитуберкульозного диспансеру доставлений швидкою допомогою 22.06.2013 року, помер [INFO] у тубстаціонарі, що підтверджується випискою з амбулаторної карти хворого на туберкульоз №591134 та оглянутими у судовому засіданні медичними картками стаціонарного хворого. Похованням [PERSON] займалась відповідачка [PERSON], що не оспорюється сторонами. Довідка про смерть №94 (а.с. 172) видавалась відповідачці [PERSON], про мається запис у виписці №200 з медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 27). Позивачкою [PERSON] заявлена вимога про визнання заповіту недійсним з підстав, що під час складання заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Фактично позивачкою ставиться питання про визнання спірного заповіту недійсним через застосування ч.1 ст. 225 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ст. 225 ч. 1 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи питання про визнання недійсним заповіту з вищевказаних підстав, суд враховує, що предметом доказування у цій справі є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи подані позивачкою [PERSON] та її представниками докази, суд приходить до висновку, що вони не свідчать про те, що в момент складення заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, допитані під час судового розгляду свідки, як з боку позивача, так і з боку відповідача, не повідомили суду про те, що саме в момент вчинення заповіту - 15 лютого 2013 року, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Навпаки, з показань дільничного лікаря [PERSON], як і з показань державного нотаріуса [PERSON], які не є заінтересованими особами у даній справі, вбачається, що [PERSON] певний час до смерті та на момент посвідчення заповіту, спілкуючись з відповідними свідками, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, сумнівів у його психічному здоров'ї не виникало. Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 1 від 08.01.2015 року вбачається, що на підставі вивчення матеріалів справи, медичної документації [PERSON], експертна комісія прийшла до висновків, що [PERSON] за життя та на момент складання та підпису заповіту від 15.02.2013 року будь-яким психічним розладом не страждав, за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 190-192). Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є суперечливими між собою та не узгоджуються з іншим наявним у справі доказами. До того ж, вказані особи є зацікавленими у вирішенні справи на користь позивачки. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для визнання заповіту, складеного 15 лютого 2013 року [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], недійсним. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині суд зазначає наступне. Судом встановлено і це підтверджується свідоцтвом про народження, що померлий [PERSON] є рідним сином позивачки [PERSON] (а.с. 52). [PERSON] на підставі біржового контракту №5598 від 18.10.1995 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 93). 15 лютого 2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе майно, де б воно не було та з чого б воно складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3-58 (а.с. 55). 27 серпня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO], а саме обов'язкової її частки, на яку вона має право як непрацездатна за віком та станом здоров'я. (а.с. 49). Відповідно до ч.1 ст. 34, ч.2 ст. 48, ст.ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов'язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтв про право на спадщину покладено на органи нотаріату. Згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись як позивачка, так і відповідачка. Разом з тим, позивачкою не надано доказів того, що нотаріус їй відмовив у видачі свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині. Суд вважає, що [PERSON] передчасно звернулась до суду з даним позовом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині. На підставі викладеного, у задоволенні вимог позивачки про визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині слід відмовити.

Outcome: dismissed