Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

02 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Свій позов мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Вказує, що син проживає з нею та перебуває на її утриманні. 18 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір про проживання, виховання та сплату аліментів на утримання дитини. За умовами вказаного договору відповідач зобов`язався сплачувати на утримання дитини аліменти у виді прожиткового мінімуму, який встановлено у державному бюджеті на певний період для відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Також договором передбачено участь батька у додаткових витратах на дитину, а саме, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини, його лікуванням, тощо); раз на рік виплачувати кошти у розмірі 50% від усієї суми для забезпечення літнього відпочинку та оздоровлення дитини. Оскільки вказані умови договору не виконувались, 01 липня 2019 року було видано виконавчий напис нотаріуса, який направлено до виконавчої служби для примусового виконання. Зазначає, що на теперішній час розмір аліментів в умовах збільшення рівня цін є недостатнім для матеріального утримання сина. Вказує. що її фінансове становище значно погіршилось, у зв`язку із хворобою, яка потребує постійного лікування та оперативного втручання. На її думку, відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання сина у збільшеному розмірі, оскільки є працездатним та має постійний стабільний заробіток.На час звернення до суду з цим позовом згоди між нею та відповідачем з приводу визначення розміру аліментів, який був достатнім для утримання дитини - не досягнуто. Також вказує, що батько дитини, у відповідності до ст.185 СК України, зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину, що визвано особливими обставинами. Зокрема, син двічі перебував на оздоровленні та відпочинку у таборі «Віфезда» та таборі «Математичний олімп», витрати, які вона понесла становлять 4000 гривень та 1000 гривень на дорогу, а тому вважає, що з відповідача слід стягнути, понесені витрати на оздоровлення в таборі «Віфезда». На підставі наведеного, просить змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі договору про сплату аліментів на утримання дитини від 18 лютого 2015 року, стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку доходу щомісячно, починаючи з 01 липня 2019 року, стягнути понесені додаткові витрати на неповнолітнього сина у розмірі 4200 гривень, стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] 24 жовтня 2019 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що він заперечує позов в частині розміру визначених позивачем аліментів. Зазначає, що за договором про сплату аліментів на утримання сина вже передбачено обов`язок по сплаті збільшеного розміру аліментів, що відповідає рівню мінімального рекомендованого розміру та є в 2 рази більшим ніж визначений Законом гарантований розмір аліментів. Крім того, з 02 березня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та утримує також її дитину, також його дружина перебуває на обліку в жіночій консультації з діагнозом - вагітність, у зв`язку з чим є непрацездатною та перебуває на його утриманні. Вказує, що на його частковому утриманні також перебувають непрацездатні батьки пенсіонери, які є вимушено переміщеними особами в зв`язку із бойовими діями на Донбасі. Матеріальний стан відповідача не дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, щомісячний розмір його заробітної плати становить 21098,75 гривень, а тому стягнення аліментів у розмірі, який просить позивач поставить відповідача та його сім`ю в складне становище. Щодо стягнення додаткових витрат заперечує також, оскільки вважає, що перебування дитини в таборах не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України, та повинні покриватись за рахунок аліментів, які стягуються з відповідача.Вказує, що ним була оплачена вартість навчання дитини у таборі у період з 09.01.19 року по 12.01.2019 року у сумі 1399 гривень.Враховуючи наведе, просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач зменшила позовні вимоги, просила змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі договору про сплату аліментів на утримання дитини від 18 лютого 2015 року та стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку доходу щомісячно, починаючи з 01 липня 2019 року, стягнути понесені додаткові витрати на неповнолітнього сина у розмірі 4200 гривень, стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень. Представник позивача зменшені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечував у повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Суд встановив, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 12). 18 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Л.В., зареєстровано в реєстрі за №325. (далі по тексту - Договір). За умовами вказаного договору сторони визначили місце проживанням дитини з матір`ю. За змістом п. 2 цього договору встановлений обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у виді прожиткового мінімуму, який встановлено у державному бюджеті на певний період для відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а у разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі, до його закінчення. Також п.3 договору передбачено участь батька у додаткових витратах на дитину, а саме, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини, його лікуванням, тощо); раз на рік виплачувати кошти у розмірі 50% від усієї суми для забезпечення літнього відпочинку та оздоровлення дитини (а.с.13-14). Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» з 01 липня 2019 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 2118 гривень. Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання дитини, гарантії забезпечення належного рівня її розвитку, незалежно від того чи перебувають батьки у зареєстрованому шлюбі, проживають разом чи окремо від дитини, мінімальний розмір на утримання дитини встановлені законодавством України. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, запезбечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. У справі, що розглядається, сторони встановили розмір аліментів, які підлягають до сплати відповідачем позивачу на утримання сина, уклавши відповідний договір між собою. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що з часу укладення між сторонами Договору змінились обставини, з яких вони виходили при встановлені розміру аліментів, а саме, стан здоров`я позивача змінився в бік погіршення, що підтверджується дослідженим лікарським консультативним заключенням, виданим КП «Волинський обласний медичний центр онкології» від 31.10.2019 року. Дана обставина значно погіршує становище стягувача аліментів, адже вона потребує значних коштів для лікування та не може самостійно забезпечити мінімальні потреби свого сина. З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що відповідач є працездатним, працює з 27 грудня 2010 року в ТзОВ «Модерн-Експо», на даний момент на посаді інженер-технолога 1 категорії. Дохід за період з 01.04.2019 року по 30.09.2019 року склав 126 592,55 гривень. Доводи [PERSON] стосовно того, що він допомагає своїм батькам пенсійного віку, має на утриманні вагітну дружину та її дитину, судом беруться до уваги, однак, оскільки допомога батькам, пенсійного віку та вагітної дружини, яка має дитину не може погіршувати становище дитини, яка проживає окремо від батька, дані обставини не звільняють його від обов`язку утримувати неповнолітнього сина, батьком якого він є та не є тією обставиною, яка враховується при визначенні розміру аліментів. Крім того, відповідачем не надано доказів, що вказані особи знаходяться на його утриманні. При визначені розміру аліментів судом враховано ту обставину, що відповідач є працездатним, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має. Суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, поданого відповідачем відзиву, та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 9 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, враховуючи матеріальне становище одержувача та платника аліментів, розмір стягуваних аліментів підлягає зміні з одного прожиткового мінімуму, який встановлено у державному бюджеті на певний період для відповідного віку на ј частину всіх видів його заробітку доходу щомісячно. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3„Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, суд приходить до наступного висновку. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз`яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до частина 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що у розумінні ст. 185 СК України нею понесені додаткові витрати у розмірі 4200 гривень. Наявна в матеріалах справи довідка, свідчить про те, що [PERSON] з 18 червня по 28 червня 2019 року перебував у молодіжному православному християнському таборі «Віфезда» на платній основі. Вартість перебування складала 4200 гривень, однак дана довідка не є належним та допустимим доказом в силу вимог ст.ст.77,78 ЦПК України. Інформація щодо розміру понесених витрат в матеріалах справи відсутня, та в судовому засіданні не надана. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалось позивачем, батько дитини сплатив вартість навчання сина у комп`ютерному таборі у період з 09.01 2019 року по 12.01.2019 року у розмірі 1399 гривень. Зважаючи на вищевикладене, позивач не довела суду, що вона понесла додаткові витрати на утримання сина, а тому суд дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. Вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до часткового задоволення із урахуванням наступного. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За умовами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2019 року між адвокатом Ковальовим С.В. та позивачем по справі [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги від 30.08.2019 року, за умовами якого адвокат Ковальов С.В. надав послуги в межах суми гонорару 5000 гривень за надання правової допомоги. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №4-10/19/ від 04 жовтня 2019 року, позивач сплатила адвокату винагороду (гонорар) у розмірі 5000 гривень за надання правової допомоги у даній цивільній справі. Адвокатом за договором про надання правової допомоги були виконані такі послуги: надання консультації з питань розгляду справи про сстягнення аліментів, підготовка та подача позовної заяви, ознайомлення клієнта з правами та обов`язками сторін, опрацювання відзиву відповідача у даній справі, підготовка та надсилання адвокатських запитів, написання заяви про зменшення позовних вимог з обґрунтуванням суми аліментів, участь у судовому засіданні. Надані позивачем документи відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, а також і з урахуванням тієї обставини, що позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 гривень. Згідно положень ч.6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial