Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Заявник лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування . В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення батьків, які свідчать про необхідність госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, оскільки її поведінка становить загрозу для її життя та здоров"я. Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні зясовано, що 10.08.2016 року до ТОККПНЛ госпіталізована у супроводі батьків до амбулаторно поліклінічного відділу гр.. [PERSON], [INFO], у звязку з, як зазначено у висновку комісії лікарів психіатрів без дати та номера «неадекватною поведінкою» та відмовою від їжі. У зазначеному вище висновку комісії лікарів психіатрів описано, що [PERSON] з дитинства періодично лікувалася в неврології з приводу ВСД, а також помірних тіків обличчя та плечового поясу. Змінилася в поведінці близько пів року, коли зранку відмовлялася ставати з ліжка, не спала вночі, перестала відвідувати навчання в коледжі. З травня 2016 року почала голодування, розповідала, що їжа шкодить її здоровю, майже перестала їсти з 05.08.2016 року, відмовлялася від запропонованого їй лікування. 09.08.2016 року від знесилення лягла на підлогу, й батьки викликали швидку допомогу. При огляді лікарем було введено розчин глюкози, та на деякий час стабілізовано стан здоровя. Із змісту заяви про госпіталізацію [PERSON] вбачається, що в амбулаторно клінічному відділі її було оглянуто лікарем психіатром [PERSON], а згідно висновку комісії лікарів психіатрів [PERSON] поставлено діагноз розлади повязані зі споживанням їжі. Нервова анорексія. При цьому лікарі зазначають, що пацієнтка була при свідомості, мовному контакту доступна, заперечує власну хворобу на переконання про необхідність лікування не погоджується, у своєму стані звинувачує батьків, емоційний фон відповідає ситуації, що сталася. Критика в [PERSON] до свого стану відсутня. З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування , безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. В судовому засіданні сама [PERSON] суду пояснила що станом на дату судового розгляду вона усвідомлює. дійсно існує необхідність її реабілітація з метою уникнення невиправних наслідків голодування, однак остання категорично заперечує лікування на стаціонарі Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні, оскільки пробувши там певний проміжок часу мала можливість спостерігати. - сама будівля установи, режим перебування на психіатричному стаціонарі та факт перебування в даній установі на лікуванні людей з значно гіршими психічними розладами ніж у [PERSON]А, усе це діє на неї надзвичайно гнітюче та може призвести до невиправних наслідків її психіки. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає. що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя. шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні саме для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги примусово в амбулаторному порядку, й на запитання головуючого судді та народних засідателів не зміг пояснити чим курс лікування [PERSON] в домашніх умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності [PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного [PERSON] життєвого комфорту. Однак оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Outcome: dismissed