Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності, третя особа відділ виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Красноармійськ Донецької області. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 18.04.2011 року, працюючи машиністом горновиємочних машин 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Наказом № 320 ку від 17.03.2014 року, позивача було звільнено з шахти за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.02.2016 року було встановлено, причиною виникнення хронічного професійного захворювання: хронічний бронхіт II стадія, фаза затихаючого загострення; нижнодольовий пневмосклероз. Л-П 1-11 (один- два) ст.. - захворювання професійне, встановлено вперше J41.8; хронічна правобічна L5, S1 радикулопатія в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Захворювання професійне, встановлено вперше М-54.1.7, виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах обумовленим впливом промислового фактора -важкість праці, пил. 26.01.2016 року позивач був оглянутий Обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією м Краматорськ Донецької області, якою йому було встановлено третя група інвалідності та 60% втрати професійної працездатності терміном переогляду 02.03.2017 року. При цьому: 45 % вперше у зв'язку з професійним захворюванням, а 20% - у зв'язку трудовим каліцтвом 11.11.1993 року, 22.07.1994 року. Після встановлення 3 групи інвалідності, та 45 % втрати професійної працездатності, яка пов'язана з професійним захворюванням, Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у м. Красноармійську були призначені страхові виплати. Внаслідок професійного захворювання відбулося ушкодження здоров'я позивача, в зв'язку з чим йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він протягом тривалого часу постійно перебуває у хворобливому стані. На теперішній час відчуває себе втраченою для суспільства та родини людиною. Його фізичний та моральний стан не дозволяє відчувати себе повноцінною людиною. Позивача постійно турбують сильні болі, тривале лікування позначилося на його загальному стані, він знаходиться в подавленому стані, у зв'язку з чим відносини родині погіршилися, позивач став інвалідом. Також слід врахувати, що в достатньо молодому віці, на день подачі позову позивачу виповнилося 46 років, він став інвалідом. Працювати за фахом за станом здоров'я він не має можливості, бо йому протипоказана тяжка фізична праця, праця в підземних умовах, праця в примусовому положенні тіла. Захворювання різко відобразилося на заробітку позивача. Враховуючи, що після одержання інвалідності і втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому відношенні, громадянина, моральну шкоду, яка була завдана професійним захворюванням, позивач оцінює в 40 000 гривень та просить стягнути її з відповідача. Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника, на позовних вимогах наполягає. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надали суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Надали суду заперечення на позовні вимоги в яких зазначили, що позовні вимоги позивача по справі не визнають з наступних підстав: [PERSON] дійсно працював на підприємстві за професіями з повним робочим днем у шахті. Під час роботи він отримав професійне захворювання, яке підтверджується Актом по формі П-4. 26.01.2016 року йому була встановлена 3 група інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням, згідно висновків МСЕК за наслідками професійного захворювання йому встановлено 60% втрати працездатності. При цьому 45% - вперше у зв'язку з професійним захворюванням; 20% - у зв'язку з виробничою травмою від 22.07.1994 року. Звертають увагу суду, що згідно статті 5 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р., № 435-ІУ, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Пунктом 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної школи в них випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В позовній заяві позивач просить стягнути моральну шкоду за травму, яка була у 1994 році, тобто підставою задоволення вимог визначені наступні норми законодавства: ст. 237-1 КЗпП, ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України. Проте, ст. ст. 23 та 1167 не можуть бути підставами для задоволення вимог Позивача, в зв'язку з тим, що дані норми набули чинності з 01 січня 2004 року, та можуть бути застосовані до цивільних відносин, що виникли після набрання чинності чинним Цивільним кодексом України. Постановою КМ України від 23.06.1993 року, № 472, «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», пункт 11, яка діяла на момент виникнення правовідносин, встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Указами Президента України № 762/96 від 25.08.1996 року та № 1082/95 від 21.11.1995 р. встановлено розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - 17 грн. Таким чином граничний розмір відшкодування моральної шкоди за виробничу травму складає - 2550 грн. Стосовно вимог по відшкодуванню моральної шкоди за професійне захворювання. Відповідно до статті 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань " від 23 вересня 1999р. № 1105-ХІУ виплата моральної шкоди належала до страхових виплат і здійснювалась за наявністю факту заподіяння моральної шкоди потерпілому через Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Законом України від 23 лютого 2008р. № 717-У „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань " виплату моральної шкоди було виключено з переліку страхових виплат, що проводиться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань потерпілим від нещасних випадків чи професійних захворювань. Таким чином, єдиною правовою підставою для компенсації особі, що перебуває у трудових відносинах, моральної шкоди у разі отриманням нею виробничої травми чи професійного захворювання за рахунок роботодавця на теперішній час є ст. 237-1КЗпП України. В той же час, частиною 2 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Єдиним законодавчим актом України, що регулював питання компенсації моральної шкоди, був Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань ", у відповідності до якого виплата моральної шкоди застрахованим особам здійснювалась Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань за рахунок страхових внесків, які здійснювали підприємства. Таким чином, фактично на теперішній час на Україні відсутній законодавчий акт, що регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, а, отже, визначений на законодавчому рівні механізм компенсації моральної шкоди, пов'язаної з трудовими відносинами. Факт наявності моральної шкоди визначається медико-соціальною експертною комісією, згідно «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров'я від 22.11.1995р. №12 на основі висновків медичних закладів, в тому числі лікаря-психіатра, про перенесений стрес чи депресію потерпілим на виробництві. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого. В п.4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що в позовній заяві має бути зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами підтверджується моральна шкода. Позовній заяві ні в судове засідання позивач не надав обґрунтований розрахунок моральної шкоди, не представив медичні документи, які б підтверджували перенесення позивачем стресових, агресивних і других негативних проявів стану його здоров'я. Відсутність звернень позивача до лікаря-психіатра говорить про те, що психічний стан його здоров'я не має відхилень від норми і не потребує психічної корекції лікаря. Згідно ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань. На думку Відповідача при винесенні рішення визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен врахувати вимоги розумності та справедливості, про що зазначено в п. З ст. 23 ЦК України, а також просять врахувати загальну практику судів з аналогічних справ (розмір моральної шкоди визначають з урахуванням 300 грн. за 1% втрати працездатності). На підставі вищенаведеного просять суд відмовити у задоволенні позивних вимог позивачу по справі у повному обсязі. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Красноармійську до судового засідання не з'явився, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд розглянути та закінчити справу без участі представника відділення та винести рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] працював на ПАТ «ШУ «Покровське» з 18.04.2011 року на посаді машиніста горновиємочних машин 5 розряду з повним робочим днем у шахті. 19.11.2012 року переведений учнем машиніста горних виємочних машин тимчасово по 18.12.2012р. 10.03.2014р. звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.3-5). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.02.2016р., у позивача виникло професійне захворювання у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, які обумовлені впливом промислового фактору - важкість праці, пил. Причинами професійного захворювання зазначені: потужність зовнішньої парці при роботі за участю м'язів нижніх кінцівок і тулуба 97,7 Вт (ПДР-90Вт), теж саме, при роботі з переважною участю м'язів плечового поясу 53,3 Вт (ПДР 45 Вт), запиленість повітря робочої зони сягала 91.0 мг/м куб. при ПДР 2мг/м куб. (а.с.6-8). Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії (ЦЛЕК) про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 22.12.2015р. за № 45/1099 [PERSON] встановлено діагноз: хронічний бронхіт II стадія, фаза затихаючого загострення; нижнодольовий пневмосклероз. Л-Н 1-11 (один- два) ст.. - захворювання професійне, встановлено вперше J41.8; хронічна правобічна L5-S1 радикулопатія в стадії затихаючого загострення з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом (а.с.9). 02.03.016 року згідно довідок Медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено 30 % - хронічна радикулопатія, 15% хронічний бронхіт, 20% трудове каліцтво 11.11.93, 22.07.94р. первинно втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, третю групу інвалідності, протипоказана важка праця тощо (а.с.6). За медичними документами позивачу протипоказана робота в умовах впливу пилу, токсичних та подразнюючих речовин, несприятливого мікроклімату, підвищеної важкості праці. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Але з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-У. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в з в'язку із зміною спеціального закону, не відповідає за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання в цей період таку шкоду позивачеві, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно із правилами ст.237-1 КЗпП України. Відповідачем публічним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень, наданими в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідністі встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють моральні та фізичні страждання. Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов'язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці. Частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, яке є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Також є безпідставними доводи відповідача про ненадання позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки сам факт ушкодження здоров'я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань. При цьому позивач не заявляє до відповідача позовних вимог про стягнення моральної шкоди за трудове каліцтво, яке сталось 11.11.1993р., 22.07.1994 року. В цей час позивач працював на шахта «Родинська» ДП «Красноармійськвугілля», а просить стягнути моральну шкоду, яка спричинена йому професійним захворюванням, яке сталось під час роботи у відповідача. Тому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача на ті позовні вимоги, які йому не пред'являються. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санітарно-курортному лікуванні. Неспроможними є доводи представника відповідача по необхідність врахування загальної практики судів з аналогічних справ (розмір моральної шкоди визначають з урахуванням 300 гривень за 1% втрати працездатності), оскільки розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливість відновлення здоров'я позивача. Відповідно до частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 35000 гривень. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial