Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту родинних відносин, пояснюючи, що він є рідним братом [PERSON], яка померла [INFO] року у м. Донецьку Донецької області, через дифузний атеросклеротичний міокардіосклероз. Медичне свідоцтво про смерть було видане «Міською клінічною лікарнею № 2 «Енергетик» міста Донецька», що знаходиться на тимчасово окупованій території України. Отримати свідоцтво про смерть сестри українського зразку в органах РАГС заявник не має можливості через відсутність належних доказів її смерті, оскільки лікарське свідоцтво про смерть, яке є підставою для отримання в органах державної реєстрації актів цивільного стану України свідоцтва про смерть, не може враховуватися як доказ смерті особи, оскільки видане закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території, тому він вимушений звертатися до суду з заявою про встановлення факту її смерті. Однак, вимогами чинного законодавства передбачено право звернення до суду з вимогами про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України лише родичів. Свідоцтва про народження його та [PERSON] були втрачені під час переїзду їх з м. Донецька до с. Вільного Волноваського району Донецької області, куди вони переїхали на постійне місце проживання з початку проведення антитерористичної операції на території Донецької області, тому підтвердити свій родинний зв'язок з померлою сестрою він не має можливості. Просив встановити факт родинного зв'язку між ним та померлою [PERSON] як рідних брата та сестри, та встановити факт її смерті [INFO] року у м. Донецьку Донецької області. У судове засідання заявник не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Заінтересована особа в судове засідання представника не направила, подала заяву про розгляд справи без участі представника. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно паспорту заявника, його прізвище, ім'я та по-батькові - [PERSON], місцем народження є м. Євлах, Азербайджан, зареєстрований у [ADDRESS] (а.с.4). Згідно паспорту [PERSON], вона народилася [INFO] року у м.Євлах Азербайджану, з 07.02.1974 року по 12.03.1999 року була зареєстрована [ADDRESS], з 08.06.1999 року зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.5). З письмових пояснень свідка [PERSON] вбачається, що він знайомий з заявником з 1990 року та був знайомий з його сестрою, [PERSON], яка померла [INFO] року у м. Донецьку. [PERSON] проживала в сім'ї заявника, часто приїздили у с. Вільне у гостини до тещі заявника, яка мешкає у с. Вільному Волноваського району Донецької області. Свідок [PERSON] у письмових поясненнях пояснила, що заявник є зятем її сусідки. Вона була знайома з його сестрою, [PERSON], що померла [INFO] року у м. Донецьку. [PERSON] проживала в сім'ї заявника, своєї сім'ї не мала. Враховуючи пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], місце народження заявника та [PERSON], дослідивши надані заявником письмові докази, суд дійшов висновку, що заявник доводиться рідним братом [PERSON], що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків. Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 N 545, зареєстованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків, тобто, надані заявником документи не є допустимими доказами в розумінні ст.78 ЦПК України. Згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до п.3 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України над тимчасово окупованими територіями в Донецькій та Луганській областях», Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Тобто, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Також, суд приходить до висновку, що заявник є братом померлої [PERSON], але в позасудовому порядку підтвердити факт родинних відносин не має можливості, у зв'язку з втратою документів під час вимушеного переїзду у зв'язку з проведенням АТО, які підтверджують родинні відносини між ними. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку, що встановлення фактів що мають юридичне значення, так як від них залежить виникнення майнових прав, іншого порядку їх встановлення діюче законодавство не передбачає, тому вимоги заявника обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та пояснення свідків і підлягають задоволенню.

Outcome: approved