Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, в якій просить, з урахуванням уточнень, встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] з серпня 2006 року до моменту смерті останнього, та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] у м.Харкові в порядку спадкування за законом та встановити факт спільного та постійного проживання [PERSON] з [PERSON], починаючи з 1999 року до [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] на праві власності належала 1/6 частини домоволодіння з прибудовами, яка розташована в [ADDRESS]. За даною адресою [PERSON] була зареєстрована, але фактично з 1999 року проживала однією сім'єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з яким вела спільне господарство, та між собою були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Станом на 07.02.2000 року [PERSON] залишив заповіт, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті все майно заповідав [PERSON] З 2006 року між позивачем та [PERSON] та [PERSON] склались дуже тісні взаємостосунки, та з урахування похилого віку останніх майже відразу позивач та члени його родини почали надавати їм добровільну різноманітну допомогу, що призвело до утворення спільного бюджету, спільного побуту, спільних прав та обов'язків. Так, позивач разом із [PERSON] вели спільний побут, купували продукти харчування, вели ремонтні роботи в квартирі останнього. Позивач також зазначив, що за життя [PERSON] дуже хворів, внаслідок чого регулярно перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. При цьому позивач регулярно здійснював догляд, піклування за [PERSON] Після смерті [PERSON] поховання проводив позивач. [INFO] року помер [PERSON] Поховання останнього здійснював позивач та проводив всі відповідні процедури щодо оформлення факту його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, проте при зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки він не зміг довести свого родинного зв'язку з померлим. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову. Надав до суду письмові заперечення, згідно яких позивач на час проживання з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, факт проживання позивача зі спадкодавцем нічим не підтверджується. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності №1-94-29924 від 31 травня 1994 року. Згідно свідоцтва серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління 22.01.2013 року [PERSON] помер [INFO] року у віці 77 років. Відповідно до відповіді №483601 від 22.11.2013 року шостої Харківської державної нотаріальної контори після померлого [PERSON] була заведена спадкова справа. Із заявою про прийняття спадщини звертався [PERSON], свідоцтво про право на спадщину ні за законом, ні за заповітом не видавалося. Померлий [PERSON] за життя будь-яких розпоряджень, крім заповіту на ім'я [PERSON], померлої [INFO] року, не залишив, інших спадкоємців немає. Відповідно до ст.ст. 1216,1217,1220,1221,1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право на спадщину або має право не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлений строк в шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому положеннями частини 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1220 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За правилами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1222 Цивільного Кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно вимог ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкоємцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Аналазуючи вказані вище норми, суд вважає, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов"язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також бути й особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов'язані спорідненням зі спадкодавцем. Як вбачається з матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів, [PERSON] мешкав однією родиною з померлим [PERSON], він вів спільне господарство з померлим, мав спільні з ним права та обов"язки, проживав на одній житловій площі, сплачував за комунальні послуги в повному обсязі, про що свідчать відповідні квитанції, у період лікування [PERSON] у Обласному госпіталі для інвалідів війни відвідував останнього щодня та здійснював догляд за ним у період з 23.10.2012 року по 17.12.2012 року, проводив заходи щодо поховання як [PERSON], так і [PERSON], що підтверджується відповідними договорами-замовленнями на організацію та проведення поховання. Біологічних дітей чи інших близьких родичів [PERSON] не мав, за життя вважав [PERSON] своїм сином. Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Таким чином, позивач разом зі спадкодавцем були фактично однією сім'єю, як батько та син, проживали разом, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Саме постійне проживання спадкодавця із спадкоємцем - позивачем по справі на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину. [PERSON] відмову від прийняття спадщини не заявляв, отже, прийняв спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті і відповідно має право на спадкове майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцями після шести місяців з часу відкриття спадщини. Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що позивач разом зі спадкодавцем були фактично однією сім'єю, як батько та син, проживали разом, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому вважає їх такими, що підлягають задоволенню в частині встановлення факту постійного проживання позивача із спадкодавцем [PERSON] та визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial