Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

03 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання договору довічного утримання, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 16.12.2006 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори, згідно якого позивач мав передати відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], а останній зобов»язався довічно утримувати позивача та забезпечувати йому необхідну допомогу та користування вказаною квартирою. Але останні два роки відповідач взагалі не виконує умови договору не забезпечує позивача щоденним триразовим калорійним харчуванням, не компенсує витрати на лікування, які він періодично несе, не надає йому як особі похилого віку та інваліду 3 групи будь-якої допомоги та догляду, на пропозицію розірвати договір добровільно не погоджується. Тому просить вказаний договір розірвати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та дали суду аналогічні один одному пояснення про те, що в 2006 році між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу квартиру [ADDRESS], а останні в свою чергу зобов»язаний довічно утримувати позивача та забезпечувати йому необхідну допомогу та користування вказаною квартирою, щоденно забезпечувати триразовим калорійним харчуванням, компенсувати витрати на лікування. Але в останні роки [PERSON] свої обов»язки практично не виконує, ніякої допомоги йому не надає, а з 2014 року взагалі припинив виконання умов договору, навіть не спілкується з позивачем бо виїхав з м. Лиман. Позивач і його представник не заперечували, що до 2014 року не відповідач, а його матір іноді надавала йому продукти харчування та деякі предмети одягу, але це було нерегулярно. Вказали на те, що позивач являється людиною похилого віку, інвалідом 3 групи, періодично хворіє, у зв»язку з чим не може належним чином обслуговувати себе, вести домашнє господарство, а тому потребує сторонньої допомоги. Тому позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією розірвати договір добровільно, однак він на такі пропозиції не реагував. З 2014 року, враховуючи те, що відповідач не проживає у м. Лиман, позивач неодноразово пропонував матері відповідача, яка являється його сусідкою, повідомити відповідача про пропозицію розірвання договору. Але згоди відповідач на його пропозицію так і не надав. У зв»язку з цим він звертався до місцевої прокуратури і просив захистити його права та інтереси, його заява розглядалася місцевим органом внутрішніх справ, органом місцевого самоврядування. Але жодної практичної допомоги йому надано не було, було лише роз»яснено право на звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Тому з метою захисту прав позивача як особи похилого віку просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечував проти його задоволення, суду показав, що дійсно в 2006 році між ним та позивачем було укладено договір довічного утримання, предметом якого була спірна квартира, що належала позивачу, ключі від якої позивач передав йому при посвідчення договору, як і право власності узв»язку з цим було зареєстровано на нього. А він в свою чергу зобов»язався довічно утримувати позивача та забезпечувати йому необхідну допомогу та користування вказаною квартирою, щоденно забезпечувати триразовим калорійним харчуванням, компенсувати витрати на лікування. Відповідач проживав в останні роки в іншому мікрорайоні м. Лиман, але надавав допомогу відповідачу матеріально оплачував комунальні платежі, купував необхідні предмети одягу та домашнього вжитку, оплатив проведення кабельного телебачення. А матір відповідача [PERSON], яка є сусідкою позивача, забезпечувала його харчуванням. Незважаючи на те, що позивач інвалід, він на лікуванні не перебував. А тому в компенсації таких витрат потреби не було. Не заперечував того, що останні два роки умови договору не виконував бо проживав поза межами м. Лиман працював в Російській Федерації, в інших населених пунктах України, а його родичі не змогли замість нього це зробити бо в них з позивачем склалися неприязні стосунки. Вважає, що в нього у зв»язку з тривалістю часу, протягом якого він виконував свої обов»язки за договором, виникло право на якусь частину спірної квартири, але надати суду будь-які докази, що підтверджують належне виконання ним умов договору не може бо вони відсутні. Свідки [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні один одному пояснення про те, що в 2006 році між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання, предметом якого була однокімнатна квартира позивача, розташована у будинку № 37 по вул. К. Гасієва(Чапаєва) в м. Лиман Донецької області, в якому проживають і вони. [PERSON] являється матір»ю відповідача. Свідки вказали на те, що до 2014 року відповідач допомагав позивачу годував та одягав його, надавав побутову допомогу. Свідок [PERSON] також у цьому допомагала своєму сину. Але з 2014 року між позивачем та свідком [PERSON] склалися неприязні стосунки, у зв»язку з чим вона не могла надавати йому допомогу, а її син(відповідач) виїжджав за межі України у зв»язку з працевлаштуванням у Російській Федерації. Тому 2 роки відповідач умови договору виконувати не міг. Свідки [PERSON] та [PERSON] також дали аналогічні один одному пояснення про те, що вони проживають у [INFO] і їм нічого не відомо про укладення договору між позивачем і відповідачем. Мати відповідача проживає у їхньому будинку, а він сам не проживає у ньому вже декілька років - ще до 2014 року. Позивач став проживати у їхньому будинку приблизно з 80-х років ХХ століття. Ще до 2006 року між позивачем та відповідачем існували добросусідські стосунки. Зі слів позивача їм стало відомо про укладення договору з відповідачем про довічне утримання. Позивач скаржився, що відповідач не виконує його умови, а навпаки матір відповідача отримує пенсію позивача і розпоряджається нею на власний розсуд і видає йому лише якусь її частину, за власний рахунок відповідач ніякої допомоги позивачу не надавав. Та й самі вони бачили, що вже декілька років, ще до 2014 року, ні відповідач, ні його матір не надають ніякої допомоги позивачу, навіть не заходять до нього в квартиру. Відповідач ще в 2014 році виїхав з м. Лиман. [PERSON] майже щоденно заходить до позивача і бачить як він самостійно харчується, в межах своїх обмежених в силу віку та стану здоров»я можливостей задовольняє свої побутові потреби, піклується про себе. Вони знають, що позивач ще в 2015 році скаржився з цього приводу в прокуратуру, міліцію, працівники яких приходили до них в будинок і з»ясовували вказані питання. Але яке рішення було прийнято їм не відомо. Дослідивши надані сторонами докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 16.12.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі під № 7150, згідно п.4.1, 4.2, якого позивач передав відповідачу у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальна площа якої 35,1 кв.м , а житлова 19,6 кв. м. А відповідач [PERSON] на підставі п.2.1,2.2,2.3 договору зобов»язався довічно матеріально забезпечувати і утримувати(доглядати) позивача, надавати йому необхідну допомогу, щоденне триразове калорійне харчування, забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, зберігши за ним безоплатне по життєве користування усією квартирою(а.с.17-18). Але відповідач з 2014 року перестав виконувати умови договору довічного утримання, чого в судовому засіданні не заперечував сам відповідач [PERSON], його свідки [PERSON], [PERSON] та підтверджено поясненнями позивача [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], матеріалами розгляду Краснолиманською міжрайонною прокуратурою, Краснолиманським МВ ГУМВС України в Донецькій області та Краснолиманською міською радою Донецької області заяви [PERSON] від 03.07.2015 року(а.с.58-59,67-76). Крім цього вказані обставини підтверджено як власними поясненнями відповідача [PERSON] про те, що в 2014 році він став працювати в Російській Федерації, так і довідкою Краснолиманської міської ради від 23.03.2016 року, відмітками органу місцевого самоврядування на судових повістках про те, що за місцем реєстрації [PERSON] не проживає(а.с.34,41,57). Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Відповідно до ч.1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Статтями 11,60 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Надані сторонами докази беззаперечно свідчать про те, що відповідач з 2014 року не виконує обовязки по договору довічного утримання від 16.12.2006 року. В свою чергу відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, які б спростовували вимоги позивача, більш того відповідач та запрошені ним свідки повністю підтвердили той факт, що з 2014 року між сторонами існують неприязні стосунки і договір не виконується. На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України з метою сприяння всебічному і повному з»ясуванню обставин справи суд сприяв здійсненню сторонами їхніх процесуальних прав в частині в частині збору та витребування доказів. Але відповідач в судовому засіданні не скористався вказаною пропозицією суду, вказавши, що інші докази по справі відсутні. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договору довічного утримання, підлягають задоволенню, оскільки відповідач не виконує прийнятих на себе обовязків відповідно до договору довічного утримання. У зв»язку з розірвання договору довічного утримання заборона на відчуження квартири [ADDRESS]([PERSON]) в м. Лиман([PERSON]) Донецької області, накладена на підставі ст. 754 ЦК України державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори 16.12.2006 року по реєстру № 7151, підлягає скасуванню. При цьому суд звертає увагу на те, що при укладенні у 2006 році договору між сторонами назва міста та вулиці у поштовій адресі спірної квартири в договорі зазначена як м. Красний Лиман і вул.. Чапаєва. Однак на підставі Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» постановою Верховної Ради України від 18.02.2016 року № 984-УШ м. Красний Лиман перейменовано у м. Лиман, а рішенням Краснолиманської міської ради Донецької області від 27.01.2016 року № 7/5-109 вул. Чапаєва перейменована у вулицю [PERSON]. Тому при реєстрації права власності позивача на спірну квартиру у зв»язку з розірванням договору довічного утримання її поштову адресу слід вказувати так квартира [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ч.2 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору у зв»язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов»язки за договором. Але, критично оцінюючи надані сторонами докази, суд позбавлений можливості встановити чи взагалі належно виконував свої обов»язки за договором відповідач, а якщо і виконував то протягом якого часу. У зв»язку з цим суд прийшов до висновку про відсутність підстав до залишення за відповідачем на праві власності чистини однокімнатної квартири [ADDRESS]([PERSON]) в м. Лиман([PERSON]) Донецької області, яка була предметом договору довічного утримання, укладеного 16.12.2006 року між позивачем та відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що в порядку ст.88 ЦПК України суд стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого укладено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Але відповідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року зі змінами та доповненнями позивача як інваліда Великої Вітчизняної війни(а.с.12) при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору. Але відповідно до ст.4 вказаного закону такий підлягав сплаті в сумі 551,20 грн. У зв»язку з чим судовий збір в сумі 551,20 грн. на підставі ч.7 ст.6 Закону України «Про судовий збір» та ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного і

Outcome: approved