Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради звернулася в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.07.2006 року було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей, дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. В лютому 2013 року, вона уклала шлюб із [PERSON] і з цього часу діти проживають разом з нею в м. Старокостянтинів, Хмельницької області в орендованій нею квартирі. Відповідач [PERSON] перестав піклуватись про дітей, зловживає алкогольними напоями, не цікавиться їх здоров'ям, навчанням, ніяким чином не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не дбає про їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім цього зазначила, що рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 04.12.2012 року з відповідача стягуються на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи з 23.10.2012 року та до досягнення дітьми повноліття. Проте, відповідач рішення суду не виконує та кошти на утримання дітей не сплачує, у зв'язку з чим, станом 01.03.2018 року за ним рахується заборгованість по сплаті аліментів в сумі 37660 грн. На даний час діти підросли, ціни на товари та послуги, а також продукти харчування зросли і визначений судом розмір аліментів є недостатнім для нормального їх забезпечення. У зв'язку з цим, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей та стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно з урахуванням індексації з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. 09.10.2018 року позивач подала суду уточнюючу позовну заяву, згідно якої просить суд стягнути з відповідача кошти на утримання дітей [PERSON], 2004 року народження та [PERSON] 2010 року народження у розмірі 1200 грн. на одну дитину щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, позбавити відповідача батьківських прав щодо дітей та стягнути з нього судовий збір в розмірі 704,80 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Крім цього суду пояснила, що впродовж останніх шести років відповідач життям та здоров'ям дітей не цікавиться. Також зазначила, що її чоловік [PERSON] бажає усиновити її дітей та створює усі необхідні умови для їх належного забезпечення та розвитку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечив щодо стягнення з нього заявленого позивачем розміру аліментів, пояснив, що дійсно недостатньо приділяє увагу вихованню дітей, оскільки мав труднощі фінансового характеру. На даний час їздить на сезонні роботи, має стабільний дохід, бажає брати участь у вихованні дітей, впродовж останнього року періодично перераховує кошти на ім'я позивача, погасив майже всю заборгованість по аліментах, просив не позбавляти його батьківських прав. Крім цього пояснив, що Висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав зроблено з однобічним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, лист-запрошення на засідання комісії з питань захисту прав дитини йому не було вручено, на засідання комісії не викликався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про слухання справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.07.2006 року було розірвано, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - дочку [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Дана обставина стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.11 та 14). Як вбачається з виконавчого листа, виданого 17.12.2012 року Іваничівським районним судом Волинської області, рішенням зазначеного суду від 04.12.2012 року постановлено стягувати з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2010 року народження в розмірі 600 грн., починаючи з 23.10.2012 рок до досягнення дітьми повноліття, однак вказаний розмір аліментів є значно меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на даний час. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 № 2037-VIII, який набрав чинності 08.07.2017 року , внесено зміни до ч. 2ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 гривень, а з 01.12.2018 року становть 2027 грн. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров'я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезбечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Наведене свідчить про те, що на день постановлення даного рішення розмір прожиткового мінімуму суттєво змінився в бік його збільшення, а тому розмір раніше присуджених аліментів не в повній мірі задовольняє мінімальні потреби дітей, оскільки відповідно зросли затрати на утримання та навчання, які несе лише позивач. Таким чином, виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, з врахуванням збільшення прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, беручи до уваги визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку, що слід збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача. Виходячи зі змісту вищезазначених правових норм, суд вважає за необхідне збільшити розмір аліментів до 1200 гривень щомісячно на кожну дитину, оскільки такий розмір є необхідним та достатнім для забезпечення розумних потреб дітей. Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Що стосується позовної вимоги позивача про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, суд виходив з наступного. Статтею 18 Конвенції про права дитини регламентовано, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей..., зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом даної норми закону, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. При цьому зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Пунктом 16 абзацу 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до роз'яснень пункту 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з'ясовувати позицію й обґрунтування відповідача. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Дана обставина стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.11 та 14). Діти проживають з позивачем та її чоловіком [PERSON] в м. Старокостянтинів, Хмельницької області. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що 05.07.2006 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10). З пояснень сторін встановлено, що стосунки між ними є негативними, що ускладнює спілкування відповідача з дітьми, а також вони проживають в різних областях України. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що він, хоч і не цілком належно виконував свої батьківські обов'язки по відношенню до дітей, зважаючи на життєві обставини, однак і не нехтував ними, періодично телефонував та розмовляв з ними. На сьогоднішній день має дохід, погасив майже всю заборгованість по аліментах, бажає відновити стосунки з дітьми та брати участь у їх вихованні. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Як вбачається з характеристики, виданої сільським головою Милятинської сільської ради Іваничівськеого району Волинської області, [PERSON], житель с. Грушів Іваничівського району на території сільської ради не проживає з 2013 року. Останній характеризується як порядна людина, має спокійний характер, уникає конфліктних ситуацій, у спілкуванні з людьми вихований та доброзичливий, відзначається хорошою поведінкою та користується авторитетом серед друзів. Алкогольними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує (а.с.48). Згідно з частиною 5 статі 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, матері, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України). У матеріалах справи наявний висновок виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, який визначає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON], 2004 року народження та [PERSON] 2010 року народження. В судовому засіданні встановлено, що висновок наданий на підставі матеріалів, зібраних органом опіки та піклування, обґрунтований результатом обстеженням місця проживання дітей, однак при цьому не враховано думку дітей та відповідача щодо його участі у їх вихованні. Крім того, відповідач не був присутній під час засідання органу, на якому надано цей висновок. За таких обставин, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки, на переконання суду, він прийнятий однобічно, у відсутності відповідача. Крім цього, суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом з'ясовано, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, при цьому, незважаючи на всі перешкоди з цього приводу, намагається виконувати свої батьківські обов'язки, сплачує аліменти (а.с. 49,50 ). У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача відносно його дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками та ухиленням від їх виконання. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Отже, за таких обставин, здійснивши системний аналіз і оцінку доказів, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела та не надала суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дітей внаслідок позбавлення їх батька батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того, суд зазначає, що бажання чоловіка позивача усиновити дітей та дати їм своє прізвище не може бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав і не узгоджується із положеннями пункту 2 частини 1 статті 164 СК України. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 704,08 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial