Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який 01 липня 2006 р. зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві. Від даного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх двох років відносини між сторонами поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних стосунків. Між сторонами постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає їхня неповнолітня дитина, що негативно впливає на її психологічний стан та завдає душевних страждань позивачу. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім`ї; він не здатний підтримувати моральну атмосферу у сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові та поваги. З 20 серпня 2020 року сторони окремо проживають, не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство; не пов`язані спільним побутом. Шлюб існує формально. Крім того, позивач зазначає, що їх спільна з відповідачем неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом із нею. Позивач зазначає, що [PERSON] проживає окремо, матеріально не підтримує доньку, не займається вихованням доньки, вчиняє психологічне насильство; дитина має більш тісний психологічний зв`язок саме з матір`ю, в зв`язку з вона просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом із нею. 20.10.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, шлюб між нею та відповідачем розірвати, оскільки спільне проживання однією сім`єю неможливе. Відповідач проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не заперечував, однак заперечив проти викладених позивачем обставин. Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явилась, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 01 липня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №490. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки Згідно із ч. 3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 20.08.2020 року сторони не підтримують подружніх стосунків; спільне господарство не ведуть, відновлення подружніх відносин, збереження сім`ї неможливе внаслідок неприязних стосунків, які склались між ними. Кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. З боку відповідача застосовувалось фізичне насилля відносно дружини. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Позивач категорично заперечуває щодо подальшого існування сім`ї, вважаючи, що чоловік і жінка не можуть бути примушені до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності обопільної згоди. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на віьній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначалось судом вище, позивач заперечувала подальше існування сім`ї, відповідач також погоджується на розірвання шлюбу, оскільки сім`я не існує в розумінні положень Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім`я існує формально, а отже шлюб між сторонами може бути розірваний. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . На час розгляду справи дитина зареєстрована та проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі, а також суд приймає до уваги те, що сторони не заперечували в ході розгляду справи, що позивач, як матір дитини, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із частинами першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з її матір`ю, та, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, - є законними та обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved