Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що він є сином [PERSON], [INFO], який проживав за адресою: [ADDRESS]. 22.01.2016 року від кульового поранення в праве стегно в селищі Зайцево Микитівського району Донецької області його батько загинув. Але даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. З цих підстав йому було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть батька Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Встановлення факту смерті необхідно йому для подальшого оформлення спадщини на квартиру. Просив суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка настала [INFO] року в сел. Зайцево Микитівського району Донецької області. В судовому засідання заявник свою заяву підтримав та пояснив, що його батько - [PERSON], [INFO], був зареєстрований у м. Костянтинівка, приймав участь у бойових діях на непідконтрольній Україні території і загинув, він особисто не бачив батька померлим, не був на його похованні, в січні 2016 року їм зателефонувала сестра батька - [PERSON] і повідомила, що батько помер 22.01.2016р. від кульового поранення в сел. Зайцеве, потім по телефону присилала йому фото з могили батька, також згодом сама збиралася туди поїхати на могилу до нього і побачити все своїма очима. Встановлення цього факту необхідно йому для оформлення спадкових прав на квартиру та земельну ділянку. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - в судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи без присутності їх представника. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1994 року вони живуть в с. Старопетрівка, а до цього жили в м. Костянтинівка, де у них є квартира, в якій фактично проживав її колишній чоловік - [PERSON], з яким вона у 1997 році розлучилася. Ще у 2014 році їй зателефонували сусіди з Костянтинівки і повідомили, що чоловік не живе в їх квартирі, його немає і квартира пустує. А в 2016 році зателефонувала сестра чоловіка і сказала, що його немає в живих, що він там воював і загинув. Сама вона особисто не бачила могилу чоловіка, не їздила туди, але по телефону пересилали їм фото його могили. Спочатку у них не було ніяких документів, а потім сестра його переслала медичне свідоцтво про смерть. Суд, заслухавши пояснення заявника, свідка та вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті, яке полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану, та від оголошення особи померлою. В свою чергу, вимогами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 30.10.1986р. - а.с.7). З наданої ксерокопії паспорта [PERSON] вбачається, що він народився [INFO] року в м. Костянтинівка Донецької області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-5). У вересні 2018 року заявник звернувся до Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, де йому було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], який помер [INFO] року у с-ще Зайцеве, оскільки заявником не пред'явлено документ, форма якого відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (відмова № 15.18-62-2351 від 14.09.2018р. - а.с.12). Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України. Належними відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства є джерелом права, зокрема рішення у справах "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey", "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia", де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, суд бере до уваги та надає оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи. Відтак, у такій категорії справ особи вправі подавати суду на підтвердження факту смерті фізичної особи документи, що видані медичними установами, які знаходяться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (лікарське свідоцтво про смерть, фельдшерська довідка про смерть). Проте, з єдиного документу наданого заявником на підтвердження смерті батька - ксерокопії лікарського свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 23.01.2016 року, видане Горлівським відділенням бюро судово-медичної експертизи (а.с.8) - вбачається, що в сел. Зайцево Микитівіського району [INFO] року помер [PERSON], але при цьому дата народження померлої особи зазначена інша, не така як у батька заявника, а саме: [INFO] Інших доказів, які б давали суду можливість достовірно встановити факт смерті зазначеної особи, заявником не надано. Тому оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, що міститься у справі, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає не доведеним той факт, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] року. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про встановлення факту смерті. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed