Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк»(далі Банк) просить постановити рішення про стягнення з [PERSON] 45378,97 гривень матеріальної шкоди з передбачених ст.ст.1166, 1192 ЦК України підстав та понесених судових витрат у виді 1762,00 гривень судового збору. Вимоги обґрунтовано\~тим,\~що в\~період роботи\~у Банку\~з 25.02.2012\~року по\~12.08.2015\~року відповідач\~[PERSON]\~допустила порушення,\~внаслідок яких\~Банку заподіяно\~шкоду на\~вище вказану\~суму,\~що було\~встановлено проведеним\~службовим розслідуванням.\~Дане порушення\~полягає у\~тому,\~що [PERSON]\~з використанням\~карти касових\~операцій №7777100398047625\~знімала готівкові\~кошти у\~банкоматі та\~неодноразово не\~погашала по\~ній заборгованість\~в кінці\~робочого дня.\~Внаслідок несвоєчасного\~погашення цієї\~карти заборгованість\~списувалась з\~неактивної кредитної\~карти [PERSON], договір за якою перебував у стані «Замовлений», через що відповідних проводок здійснено не було. В результаті цього на карті касових операцій виникав позитивний залишок, який використовувався [PERSON] у наступні дні, що призвело до нестачі грошових коштів по цій карті в загальній сумі 45961,04 гривень, які не надійшли на акумулюючий рахунок №26254055400171. На відкритий рахунок дебіторської заборгованості на вказану суму відповідачкою сплачено борг лише в сумі 582,07 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою від 13.07.2018 року, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому вказала на недостовірність викладеної у позові інформації, оскільки в провадженні Любомльського районного суду перебуває справа №163/1379/17 за позовом Банку до нею з тих самих підстав. В межах даної справи позивачем ні на вимогу поліції, ні суду, ніяких доказів спричинення нею матеріальної шкоди не надано. Заперечила внесення нею коштів в сумі 582,07 гривень на рахунок дебіторської заборгованості, оскільки ці кошти не санкціоновано були зараховані з її картки для виплат з ініціативи Банку, що підтверджується відмовою позивача оформити відповідну виписку. Стверджує, що ніяких коштів не привласнювала, матеріальної шкоди не заподіювала і не може нести кримінальної та цивільної відповідальності за нескоєне правопорушення. Представник позивача подав відповідь на відзив. У ній вказав, що розгляд справи №163/1379/17 завершився залишенням позову без розгляду, а не ухваленням рішення по суті. Це в силу ст.257 ЦПК України дає право позивачу після усунення умов, що слугували підставою для залишення заяви без розгляду, повторно звернутись до суду з метою розгляду справи по суті. Постановою слідчого про закриття кримінального провадження встановлено факт заборгованості по особовому банківському рахунку [PERSON] та констатовано необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства. В іншій частині відзив за своїм змістом є аналогічним позову. Заперечень на відповідь на відзивом відповідачем не подано. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. З 25.02.2012 року по 12.08.2015 року сторони перебували у трудових правовідносинах. Згідно із трудовим договором від 25.02.2012 року [PERSON] прийнята на роботу в Банк на посаду менеджера. За умовами трудового договору [PERSON] зобовязана сумлінно виконувати свої трудові обовязки (п.2.1. Договору). У випадку заподіяння Банкові матеріального і/або морального збитків, працівник відшкодовує їх у порядку, встановленому чинним законодавством України. При звільненні працівник зобовязаний погасити всю існуючу перед банком заборгованість, у випадку відмови Банк має право утримати із суми остаточного розрахунку: до 20% від належних працівникові сум; до 50% - при нанесенні працівником збитку третім юридичним або фізичним особам (п.9.9. Договору). Цього ж дня 25.02.2012 року між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно умов цього договору працівник, що обіймає посаду і/або виконує роботу, безпосередньо повязану зі зберіганням, обробкою, розподілом, продажем, відпуском, перевезенням або застосуванням у процесі роботи матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, і у звязку із цим зобовязується: дбайливо ставитися до матеріальних цінностей Роботодавця і вживати заходів для запобігання заподіяння їм шкоди; здійснювати свої повноваження відповідно до процедур, правил, порядків, зазначених у нормативних актах Роботодавця;… належним чином виконувати покладені нормативними актами Роботодавця посадові обовязки; … відшкодувати повну вартість нанесеного винними діями і/або бездіяльністю збитку, заподіяного матеріальним цінностям. Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є заподіяний діями або бездіяльністю працівника матеріальний збиток і/або ушкодження матеріальних цінностей, які належать роботодавцеві…(п.4.1. Договору). Притягнення працівника до матеріальної відповідальності проводиться керівництвом роботодавця (п.4.2. Договору). Дія даного Договору поширюється на весь час роботи працівника за трудовим договором у роботодавця в тому числі з урахуванням строків, зазначених у трудовому договорі для залучення до відповідальності у випадку виявлення заподіяння збитку роботодавцеві, вчиненого з вини працівника, з яким трудові відносини були припинені. Наказом Банку від 06.08.2015 року № Э.VO-ED-2015-174-п [PERSON] звільнено з посади клієнт-менеджера 12.08.2015 року за угодою сторін(п.1 ст.36 КЗпП). На підставі службової записки № Э.16.0.0.0/7-221 від 08.02.2016 року «Про залучення співробітників СБ на умовах аутсорсінга» Департаментом по роботі з проблемною заборгованістю Банку було проведено службове розслідування, за результатами якого складено висновок від 26.05.2016 року. Відповідно до цього висновку в ході вивчення руху грошових коштів по рахунку №26254055400171 карт касових операцій було виявлено карту «Кредитна карта Gold миттєва» №5457092301768226(референс договору: SAMDN510000883447996), держателем якої була клієнт-менеджер Любомльського відділу №1 Північно-Західного РУ [PERSON] Вказаний договір перебував у стані «замовлений» і будь-яких операцій по Кредитній карті у програмних комплексах не відображалось. Вказана Кредитна карта була обрана як джерело погашення по «Карті касира» №7777100398047625(далі - ККО), держателем якої була [PERSON] В період з 10.06.2013 року по 04.11.2013 року з Кредитної карти №5457092301768226 було здійснено погашення заборгованості на загальну суму 45961,04 гривень, проте через неприсвоєння карті акумулюючого рахунку з причин перебування договору у стані «замовлений» відповідних проводок здійснено не було. Усі дванадцять проводок на погашення заборгованості були заблоковані з інформацією «Помилка: не знайдено рахунок карти з карти платника 5457092301768226». Моніторингом по ККО було встановлено, що після виникнення на карті надлишків отримані від клієнтів грошові кошти по проведених транзакціях [PERSON] на карту не повертала, а присвоювала собі. ККО перебувала в користуванні [PERSON] з 15.03.2012 року по 12.11.2013 року, грошові кошти передавались клієнтами останній, а не іншим працівникам відділення. За результатами аналізу транзакцій по ККО було встановлено, що [PERSON], починаючи з 28.04.2012 року і по 12.11.2013 року, систематично порушувала вимоги Банку по використанню ККО, а саме: знімала готівкові кошти у банкоматі та неодноразово не погашала заборгованість по карті в кінці робочого дня. Внаслідок несвоєчасного погашення ККО заборгованість списувалась з неактивної кредитної карти, в результаті чого на ККО виникав позитивний залишок, який використовувався [PERSON] у наступні дні, що призвело до нестачі грошових коштів в загальній сумі 45961,04 гривень. Вказана сума є фактичною нестачею у клієнт-менеджера [PERSON], яка не надійшла на акумулюючий рахунок №26254055400171 карт касових операцій з ККО, держателем якої була відповідач. У звязку із цим на імя [PERSON] вирішено відкрити рахунок дебіторської заборгованості суму недостачі. У письмових поясненнях від 15.03.2016 року [PERSON] заперечила присвоєння грошових коштів та вказала, що причини непогашення дванадцяти операційних днів у різний період на карті касових операцій та її привязка до кредитної картки їй невідомі. Робота в Банку з картами касових операцій регламентована, зокрема, наданими позивачем наказами: №СП-2011-362\~від 07.04.2011\~року «Про\~запровадження нових\~технологій використання\~«карти касових\~операцій» в\~ПриватБанку(Україна,\~Грузія)\~та А-Банку\~в рамках\~реалізації проекту\~«відділ без\~інкасації»;\~№СП-2011-685\~від 05.07.2011\~року «Про\~підведення проміжних\~висновків реалізації\~проекту «карта\~для касових\~операцій» за\~травень 2011\~року;\~№СП-2012-141893\~від 31.01.2012\~року «Про\~зміну технології\~роботи продукту\~«Карта для\~касових операцій»\~і комплектності\~"стартового\~набору» нового\~співробітника Банку».\~ По факту привласнення грошових коштів та заподіяння Банку збитків на суму 45961,04 гривень 13.08.2016 року були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань під №12016030150000410 за ознаками ч.1 ст.191 КК України. Постановою слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 19.01.2017 року вказане кримінальне провадження закрите у звязку з встановленою відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. Як вбачається зі змісту цієї постанови, проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що на момент звільнення [PERSON] з посади в «Приватбанк» будь-яких заборгованостей при перевірці та здачі документів у неї як працівника виявлено не було. Допитані в якості свідків працівники Банку не змогли пояснити, яким чином могла утворитись така заборгованість. В травні 2017 року Банк звернувся в Любомльський районний суд з позовом до [PERSON] про стягнення 51950,86 гривень з передбачених ст.ст.130, 143 КЗпП України підстав(справа №163/1379/17). Як вбачається зі змісту цієї позовної заяви, викладені у ній фактичні обставини, доводи і мотиви є аналогічними, що й у даній цивільній справі. В рамках вказаної цивільної справи суд витребував у Банку ряд письмових доказів, зокрема: обхідний лист звільненого 12.08.2015 року клієнт-менеджера Любомльського відділення №1 ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON]; табель робочого часу [PERSON] за період з 10.06.2013 року по 04.11.2013 року; журнал обліку робочого часу/часу перебування [PERSON] на робочому місці в період з 10.06.2013 року по 04.11.2013 року; службова записка №Э.16.0.0.0/7-221 від 08.02.2016 року «Про притягнення співробітників СБ на умовах аутсорсингу»; пакет усіх документів картки «Кредитна картка Gold миттєва» №5457092301768226 (анкети; заяви; договір; тощо); підтвердження ознайомлення [PERSON] з наказами № СП-2011-362 від 07.04.2011 року, №СП-2011-685 від 05.07.2011 року, №СП-2012-141893 від 31.01.2012 року. Через ненадання Банком суду цих доказів ухвалою суду від 27.03.2018 року позовну заяву у справі №163/1379/17 залишено без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.257 ЦПК України. Аналіз наведених доказів свідчить, що спірні правовідносини між сторонами мають характер трудових, оскільки, як зазначає сам позивач, заподіяна матеріальна шкода має вигляд нестачі грошових коштів внаслідок дій відповідача як працівника Банку під час роботи по карті касових операцій, а не використання кредитної карти «Gold миттєва» як клієнта Банку. Посилання позивача у позовній заяві на ст.ст.1166, 1192 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки вказані норми регулюють загальний порядок відшкодування шкоди, а предметом спірних правовідносинах у даній справі є завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обовязків. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України. Норми цієї глави КЗпП України визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників(стаття 130 КЗпП України), так і розмір такої матеріальної відповідальності(статті 132-135 КЗпП України). Згідно із ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно із п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За змістом ст.1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року №14 розяснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 1351 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу(відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦСПС № 447/24 від 28.12.1977 року(далі Перелік). Тобто договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна укладати такі договори, є недійсними. Як встановлено у справі, відповідач [PERSON] працювала у позивача на посаді клієнт-менеджера. Така посада згідно вище вказаного Переліку не включена до списку посад, яка слугує підставою для укладення договору про повну матеріальну відповідальність. Посадової інструкції із чітко визначеним переліком трудових обовязків клієнт-менеджера, з якою була б ознайомлена відповідач, позивачем не надано, а відтак і суд не має підстав відносити виконувану відповідачем на цій посаді роботу до зазначеного Переліку, що давало б підстави для укладення з нею відповідного договору про повну матеріальну відповідальність. Сам же укладений з відповідачем трудовий договір визначає загальні обовязки працівника Банку і містить лише посилання на трудові обовязки працівника, які мають визначатись в окремому локальному документі. За викладених обставин відповідач згідно діючого законодавства України може нести лише обмежену матеріальну відповідальність. Згідно із ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. В силу ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України покладення матеріальної відповідальності на працівника за заподіяну підприємству, установі, організації шкоду може мати місце якщо така шкода заподіяна внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків та за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Як зазначалось вище, посадової інструкції [PERSON] позивачем суду надано не було, тим самим не доведено допущення з її сторони порушень чи невиконання покладених на неї конкретних трудових обовязків. Доводи позивача про винуватість відповідача у заподіянні шкоди у виді нестачі грошових коштів грунтуються виключно на результатах службового розслідування від 26.05.2016 року, за результатами якого оформлення висновок про підтвердження викладеної в матеріалах службової записки №Э.16.0.0.0/7-221 від 08.02.2016 року «Про притягнення співробітників СБ на умовах аутсорсинга» інформації. Однак з\~огляду на\~доводи та\~заперечення відповідача\~у відповідності\~до ст.80\~ЦПК Українисуд вважає, що зазначений висновок службового розслідування сам по собі не є достатнім доказом для встановлення вини відповідача. Додані до позову інформації та виписки по картах, по-перше, не відповідають вимогам щодо письмових доказів в розумінні ст.95 ЦПК України, а по-друге, констатують лише факти руху коштів, які були предметом дослідження службового розслідування. Щодо самостійної часткової сплати [PERSON] боргу в розмірі 582,07 гривень, то до даної обставини суд відноситься критично, оскільки остання зі стадії досудового розслідування, розпочатого 13.08.2016 року, заперечувала свою причетність до виникнення недостачі, а зарахування цих коштів в рахунок дебіторської заборгованості відбулось 12.11.2016 року. Сама ж надана позивачем виписка про перерахування вказаної суми боргу стосується відкритого на відповідачку рахунку для погашення дебіторської заборгованості, тому не може спростовувати доводів останньої. В даному випадку суд зважує на ту обставину, що при звільненні [PERSON] із займаної посади будь-яких заборгованостей перед Банком у неї виявлено не було. При цьому викладені у висновку службового розслідування доводи про виникнення фактичної нестачі в результаті шахрайських дій [PERSON] свого підтвердження не знайшли та спростовуються постановою слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 19.01.2017 року про закриття кримінального провадження у звязку з встановленою відсутністю в діяння злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. Згідно із ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на такі норми процесуального закону встановлено підстави для висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, які б з достовірністю підтверджували вину [PERSON] у виникненні нестачі грошових коштів внаслідок її неправомірних дій . Суд враховує й ту обставину, що після залишення без розгляду позову Банку у справі №163/1379/17 при повторному зверненні до суду з даним позовом позивач так і не надав доказів, неподання яких у відповідності до п.9 ч.1 ст.257 ЦПК України слугувало підставою для прийняття судом відповідного процесуального рішення у попередній справі. Таким чином, через недоведеність позивачем вини відповідача у виникненні нестачі грошових коштів під час її роботи в Любомльському відділенні №1 ПАТ КБ "Приватбанк", зокрема в період з 28.04.2012 року і по 12.11.2013 року, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім цього, згідно із ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. У справі\~встановлено,\~що висновок\~службового розслідування\~був складений\~26.05.2016\~року,\~тому про\~факт нестачі(завдання\~шкоди)\~позивач дізнався\~не пізніше\~цієї дати.\~З позовом\~до суду\~Банк звернувся\~лише 22.06.2018\~року(згідно\~відбитку потового\~штемпеля на\~конверті,\~в якому\~надійшла позовна\~заява),\~тобто з\~пропуском річної\~позовної давності,\~передбаченої ч.3\~ст.233\~КЗпП України.\~Жодних доказів\~наявності поважних\~причин пропуску\~цього строку позивачем не надано. Відповідно до ч.1 ст.265 ЦПК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Отже, предявлення позову з тим самим предметом і з однакових підстав у справі №163/1379/17 не зупиняє перебігу річної позовної давності, передбаченої ч.3 ст.233 КЗпП України. Разом з цим, як слідує із викладених в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснень, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У звязку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed