Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

09.09.2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про виселення їх та інших мешканців з житлового будинку [ADDRESS] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 02.11.2007 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000001176. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 02.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та іншим відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, за умовами якого цей відповідач передав позивачу в іпотеку належний йому вищезазначений житловий будинок. Згідно з рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.07.2013 року в рахунок погашення боргу за кредитним договором на цей будинок звернуто стягнення. Після чого, позивач повідомив відповідачів про необхідність виселення їх з житлового будинку, однак останні відповідну його вимогу проігнорували і відмовилися добровільно виселитися із згаданого житла. У зв'язку з цим, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку [ADDRESS] Миколаївської області та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали суду письмову заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності та своє спільне заперечення проти позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі наголошують на тому, що внаслідок тяжкого матеріального стану не спроможні були сплачувати відповідний кредит, на пропозицію про збільшення терміну дії кредитного договору та сплату щомісячних платежів меншими частинами позивач не приставав. Більш того, вказали на проживання у вказаному будинку двох неповнолітніх дітей 2005 та 2012 років народження, до яких відповідних вимог позивач безпосередньо не пред'являв, тому просили у задоволені пред'явленого позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходе наступного висновку. Судом встановлено, що 02 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», і [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000001176, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 150 000 грн. на строк до 02 листопада 2017 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, цього ж дня між банком та майновим поручителем [PERSON] був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок [ADDRESS] Миколаївської області та земельну ділянку площею 0,06 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку. (а.с. 8-10). Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором виконував не належним чином, внаслідок чого, згідно рішення Новобузького суду Миколаївської області від 15 липня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, задоволено частково, зокрема в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у загальному розмірі 201 696,15 грн., звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку відповідача [PERSON], що розташовані по [ADDRESS] Миколаївської області, а в частині вимог щодо виселення [PERSON] з вказаного будинку відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.ч. 2 і 3 цієї ж ст. 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спору. Як вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2014 року на ім'я [PERSON], як власника житлового будинку, що є предметом іпотеки, та [PERSON], який проживає у цьому будинку, були направлені повідомлення (поштою з рекомендованим повідомленням) про добровільне звільнення їх з цього житлового приміщення згідно до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ( а.с. 15). Однак, відповідачі до цього часу з відповідного житлового будинку добровільно не виселилися і продовжують користуватись вказаним житловим приміщенням, що видно з довідки Новобузького РС УДМС України в Миколаївській області від 16.09.2014 року за № 1650 та письмових заперечень відповідачів. При судовому розгляді справи коло членів сім'ї відповідачів, наймачів та інших мешканців спірного приміщення не встановлено. Водночас, відповідачі у своєму запереченні наголошують на проживання у спірному будинку двох неповнолітніх дітей відповідача [PERSON]: [INFO] та [INFO]. Як видно з матеріалів справи, позивач отримав копію відповідних заперечень відповідачів, однак обсяг своїх позовних вимог не збільшив і відповідні додаткові вимоги про виселення цих дітей до суду не пред'являв. Норми ЦПК України передбачають пред'явлення позовних вимог виключно до конкретно визначених в позові відповідачів, процесуальний закон не передбачає пред'явлення вимог до невизначеного кола осіб та покладення судом обов'язків на невизначене коло осіб, тому вимога про виселення інших мешканців, які позивачем в якості відповідачів не залученні (а суд таких повноважень по самостійному залученню відповідачів не має), - задоволенню не підлягає. Таких висновків суду не спростовують і положення процитованих вище ст. 40 Закону України „Про іпотеку", ст. 109 ЖК УРСР в частині того, що виселенню підлягають всі мешканці, оскільки, як вже вказано, всі ці мешканці мають бути обов'язково індивідуалізовані позивачем в позові в якості відповідачів. Відтак, здійснення примусового виселення з займаного житлового приміщення можливе лише після письмового попередження, окремо, кожного мешканця про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Як вже зазначено вище, лише [PERSON] та [PERSON] отримали попередження від банку про необхідність на протязі 30 днів звільнити житловий будинок [ADDRESS], Докази про направлення банком попередження іншим особам про звільнення протягом одного місяця спірного житлового приміщення в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню лише в частині примусового виселення зі спірного житлового приміщення будинку відповідачів [PERSON] та [PERSON] У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути на користь позивача, понесені останнім та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: partial