Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

20 травня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про позбавлення їх батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON], [INFO]. 05.06.2015 року на підставі ст. 45 ЦПК України прокурор вступив до участі у справі в якості співпозивача. В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідачі про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином відповідно до ч.5 ст.74, ч.1,2 ст. 76 ЦПК України, в судове засідання не з»явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Тому відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивачів прийшов до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи судом встановлено, що відповідачі з 06.08.1988 року по 0.03.2001 року перебували у шлюбі і від сумісного життя мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO](а.с.8,14-15,25,29). Практично з моменту народження і до 11.03.2015 року, за виключенням декількох місяців, неповнолітня [PERSON] проживала з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] тому, що відповідачі неналежним чином виконували свої обов»язки по вихованню дитини - проживали окремо від дитини з новими сім»ями, участі у вихованні дочки не приймали(а.с.17,21,26,29). Весь вказаний час неповнолітня [PERSON] перебуває на повному забезпеченні [PERSON] та [PERSON], які займаються її вихованням, утриманням, забезпеченням її духовних потреб, створили їй умови для життя та розвитку(а.с.17-21). 28.02.2015 року [PERSON] силоміць вивезла неповнолітню [PERSON] до м. Київ, де позбавила дитину можливості відвідувати середню школу, зловживала спиртними напоями, застосовувала до неї фізичне насильство, потурала права та інтереси дитини з метою вивезти її за кордон, у зв»язку з чим 11.03.2015 року дитина вимушена була звернутися до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Красний Лиман Донецької області, де звернулася з заявою про позбавлення відповідачів батьківських прав та заборони останнім спілкування з нею(а.с.6,7,16). На підставі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, духовний і фізичний розвиток, забезпечити одержання нею повної загальної середньої освіти, готовити дитину до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину, їм заборонено застосовувати фізичні покарання дітей. У відповідності до ст.155,164 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, є підставою залучення їх до відповідальності й позбавлення батьківських прав. Преамбула Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. А ст.ст. 3,4 Декларація про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей... , прийнята резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачає, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках. Якщо батьки не виявляють турботи про свою дитину або вона є неналежною, то варто розглянути питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, про передачу дитини на виховання в іншу сім'ю, або про усиновлення, або у разі потреби, про поміщення дитини до спеціальної установи. Але відповідачі участі у вихованні дочки не приймають, необхідних умов для виховання дитини не створюють, умисно відсторонилися від виконання своїх батьківських обов»язків - утриманням та вихованням дочки [PERSON] не займається, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, покинула дитину на призволяще, її долею не цікавиться, з дитиною не спілкується, а відповідач [PERSON] за власним бажанням взагалі відсторонився від участі у вихованні дитини, з нею не спілкуються, її долею не цікавляться, дитина не бажає з ними зустрічатися(а.с.13). Крім того відповідач [PERSON] суспільно-корисною працею не займається, за місцем реєстрації не проживає більше 10 років, постійного місця проживання не має, охарактеризувати її неможливо(а.с.26). Відповідач [PERSON] має постійне місце роботи і доходи, іншу сім»ю, характеризується позитивно, з 2001 року виплачує аліменти на утримання дитини. Однак будь-якої іншої участі у вихованні дитини, або зацікавленості у її долі не приймає(а.с.29-33) Всі ці обставини в судовому засіданні підтвердили позивачі, також вони знайшли підтвердження в наданих ними письмових доказах. Тобто відповідачі неналежно виконують свої обов'язки по вихованню дитини, в результаті чого [PERSON], [INFO], позбавлена батьківської опіки, втратила почуття любові та поваги до відповідачів, фактично від народження перебуває під опікою [PERSON] та [PERSON](бабусі та дідуся), які опікуються нею з метою усунення загрози її життю та здоров'ю, в зв»язку з чим орган опіки та піклування 21.04.2015 року прийшов до висновку про необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно [PERSON], [INFO](а.с.34). Тому дослідивши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачі на протязі більше 10 років не виконують обов»язки по вихованню та утриманню власної дитини, спільне проживання дитини з відповідачами не відповідає інтересам неповнолітньої дитини та створює загрозу її життю та здоров»ю, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача суд в цій частині знаходить обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, а дитина до вирішення питання щодо призначення опікуна, підлягає переданню під опіку органу опіки та піклування. Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність чи відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, не може бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який згідно ст.. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 року встановлено в розмірі 1286 грн. Однак суд враховує, що вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини з [PERSON], вже вирішено рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 06.07.2000 року(справа № 2-641-2000) - а.с.33, яке набрало законної сили і перебуває на виконанні ВДВС Краснолиманського міського управління юстиції в Донецькій області, повторному вирішенню не підлягають, бо фактично питання про заміну сторони виконавчого провадження слід вирішувати в порядку ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» і ст.378 ЦПК України. При цьому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині щодо відповідача [PERSON], являються обгрунтовани та підлягають задоволенню повністю. А також, у зв"язку з задоволенням позовних вимог вимоги позивача з відповідачів на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору сумі 243,6 грн., обчислені на підставі ст.4 Закону України «Про судовий збір», від сплати яких позивача було звільнено на підставі ст. 5 вказаного закону, із розрахунку по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: partial