Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить усунути перешкоди в здійсненні ним права власності, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зобов'язати Відділ державної міграційної служби України у Дніпровському районі м. Києва зняти відповідача з реєстраційного обліку, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі продажу, йому належить спірна трьохкімнатна квартира на праві приватної власності, відповідач будучи чоловіком його доньки - [PERSON], був зареєстрований в спірній квартирі, однак 10.02.2012 року за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між його донькою та відповідачем розірвано, а отже відповідач перестав бути членом його сім'ї, після розірвання шлюбу відповідач зайняв окрему кімнату в квартирі, з вини відповідача у сім'ї виникають конфлікти, на вимогу добровільно звільнити квартиру відповідач відмовляється, хоча має можливість жити у своєї матері, також не бере участі в утриманні квартири, а своєю присутністю створює перешкоди, як власнику у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном. 17.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с. 61-67), де просить визнати за ним право на користування квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що дійсно відповідачем [PERSON] 19.01.2004 року було придбано спірну квартиру, так як в той час, він з [PERSON] перебував у шлюбі, відповідач та його сім'я дозволили вселилися до спірної квартири та за наявності згоди інших співмешканців в ній зареєструватися, на даний час шлюб з [PERSON] розірвано, та незважаючи на це, він продовжує проживати в спірній квартирі, оскільки немає іншого житла, відповідач при цьому намагається позбавити його єдиного місця проживання та залишити на вулиці, вважає, що його право на користування житлом підлягає захисту, крім того, оскільки він вселявся до квартири як член сім'ї, він всіляко допомагав в облаштуванні спірної квартири меблями, побутовою технікою, допомагав в ремонті, також разом з усіма співмешканцями він бере участь в утриманні квартири та оплачує комунальні послуги, в свій час для утримання сім'ї він продав квартири, що належали йому на праві приватної власності, отримував кредитні кошти, а коли матеріальні та фінансові активи закінчилися відповідачі вирішили незаконного його виселити, зазначив, що він не конфліктує із співмешканцями та сусідами та просить визнати за ним право користування спірною квартирою. Представник позивача [PERSON] по первісному позову та відповідача по зустрічному позову - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову підтримала, просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, пояснила, що позивач є власником спірної квартири, тому має право на власний розсуд користуватись та розпоряджатись власним житлом, в той же час, відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача з моменту розірвання шлюбу з його донькою, при цьому витрат на утримання квартири відповідач не несе, тому всі обов'язки по утриманню житла вимушений нести позивач та його сім'я, з ремонтом квартири практично не допомагав, витрати по утриманню квартири не несе, у зв'язку з чим, просить усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом виселення відповідача зі спірної квартири та зняти його з реєстраційного обліку. Відповідач по первісному позову - позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив в позові відмовити, та задовольнити зустрічний позов, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві, додатково пояснив, що з 2004 року зареєстрований та проживає в спірній квартирі за згодою всіх співмешканців квартири, на даний час немає іншого житла, добросовісно користується спірною квартирою та сплачує комунальні послуги, вважає, що має всі підстави для користування спірним житлом. Третя особа по первісному позову та відповідач по зустрічному позову - [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] в судовому засіданні підтримала первісний позов, проти задоволення зустрічного позову заперечувала в повному обсязі. Третя особа по первісному позову та відповідач по зустрічному позову - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак направила до суду заяву, де просила розглянути справу у її відсутність, первісний позов підтримує в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала. (а.с. 102) Уповноважений представник третьої особи по первісному позову - Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення представника позивача по первісному позову - відповідача по зустрічному позову [PERSON], відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON], третю особу по первісному позову та відповідача по зустрічному позову [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2004 року, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS]. (а.с. 7) Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі, у спірній квартирі зареєстровані: власник квартири [PERSON], його дружина [PERSON], донька [PERSON], онука [PERSON] та колишній зять [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 11.05.1996 року зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] та за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.02.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 8) Згідно ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також частиною першою ст.383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Як з'ясовано судом, [PERSON] та [PERSON] вселилися до спірної квартири та були в ній зареєстровані за згодою власника квартири [PERSON] та його дружини [PERSON] з моменту її придбання, де постійно проживали. Не заперечувалось сторонами по справі, що під час спільного життя як подружжя, [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство. Свідок [PERSON] будучи хрещеним батьком неповнолітньої [PERSON] в судовому засіданні показав, що неодноразово приходив в гості до [PERSON] та [PERSON], зокрема у 2011 році допомагав у проведенні ремонту в спірній квартирі, відносини у подружжя були нормальними, подекуди натягнуті, при цьому [PERSON] брав участь у проведенні ремонтних робіт. Відповідач по первісному позову, позивач по зустрічному [PERSON] вказав про те, що постійно та з періодичністю надавав кошти на ремонт квартири, придбання побутової техніки та сплату комунальних послуг. Третя особа по первісному позову та відповідачка по зустрічному [PERSON] в свою чергу, підтвердила, що її колишній чоловік надавав деякі кошти на ремонт спірної квартири, хоча і незначну кількість, проте ремонтними роботами не займався, за комунальні послуги почав сплачувати лише останні місяці. Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 3гідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. А отже, як достовірно встановлено судом, при вселені [PERSON] до квартири [ADDRESS] був дотриманий встановлений порядок для вселення виходячи з того, що всі члени сім'ї позивача по первісному позову надали свою згоду. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386,391 Цивільного кодексу України. За нормами ст.156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою, при цьому особи які перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно характеристики з місця роботи [PERSON] за місцем роботи на ПП «КомСервіс-Безпека» зарекомендував себе з позитивної сторони. (а.с. 70) З листа ГУ МВС України в Дніпровського районні м. Києва вказано, що з [PERSON] проведено профілактичну роботу щодо недопущення вчинення правопорушення в побуті. Як зазначив відповідач по первісному позову [PERSON] іншого місця проживання в нього немає, твердження сторони позивача по первісному позову, про те, що в м. Донецьку проживає його матір, а отже він міг би проживати разом з нею, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Крім того, звертаючись з позовними вимогами по первісному позову [PERSON] до спірних правовідносин просив застосувати норми ст. 405, ст. 406 Цивільного кодексу України. Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 Цивільного кодексу України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Статтею 406 Цивільного кодексу України визначені умови припинення сервітуту. Однак, суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.405 Цивільного кодексу України, оскільки цією правовою нормою передбачено визнання втративших прав на користування житлом саме членів сім'ї власника житла, в той же час, як власник спірного житла - позивач [PERSON] не вважає відповідача [PERSON] членом своєї сім'ї, тому визначений позивачем по первісному позову [PERSON] спосіб захисту порушених житлових прав не регулюється положеннями ст.ст. 405, 406 Цивільного кодексуУкраїни, інших підстав для захисту порушених прав власника житла, позивачем у позовній заяві не наведено. Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Разом з тим, позивач по первісному позову [PERSON], пред'явивши окремо позовні вимоги про зобов'язання Відділу державної міграційної служби України у Дніпровському районі м. Києва зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], не довів наявність обставин, які мають слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", при цьому цивільним процесуальним законодавством не передбачено покладення виконання вимог зобов'язального характеру на третю особу у справі, а також враховуючи, що такий спосіб захисту порушених прав власника житла не передбачений нормами цивільного та житлового законодавства України. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А отже, виходячи з позиції розумності, справедливості та норм чинного законодавства, враховуючи пояснення та заперечення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В межах розгляду даної справи, відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява, відповідно до предмету заявлених позовних вимог [PERSON] просить визнати за ним право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи, що права [PERSON] у праві користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] не порушені, він зареєстрований в ній, проживає та користується окремою кімнатою, в позовній вимогі щодо його виселення відмовлено, суд при цьому враховує ту обставину, що [PERSON] не набув самостійного права на житло, тому визначений позивачем спосіб захисту не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат як по первісному позову, так і по зустрічному позову, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed