Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач в червні 2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що є власником квартири [ADDRESS]. В березні вона зареєструвала у вищезазначеній квартирі свого знайомого [PERSON], [INFO] жителя м. Івано-Франківська. Який проживав у квартирі до квітня 2017 року. В квітні 2017 року він скоїв у квартирі крадіжку і з того часу у позивачки не проживає. На усні зауваження позивача щодо зняття з реєстрації відповідач ніяким чином не відреагував і більше року не проживає у квартирі позивачки. 22.05.2018 року вона звернулася до відповідача з вимогою щодо зняття з реєстраційного обліку. Однак жодної відповіді відповідач не надав. Оскільки відповідач не проживає в квартирі, тому просить визнати його таким, що втратив право на користування нею та зняти з реєстрації. Згідно розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 84 від 01.10.2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв"язку із звільненням судді [PERSON]. у відставку, вказана справа передана у провадження судді Польської М.В. Відповідна ухвала про прийняття цивільної справи № 344/8606/18 до свого провадження постановлена 12 жовтня 2018 року. В судове засідання позивач не з'явився, однак її адвокатом подано суду заяву про слухання справи без його участі, просив позов задоволити, щодо винесення заочного рішення суду не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи у його відсутності не надходило, відзиву на позов в установлений судом строк не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому 28.01.2019 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зважаючи на заяви сторін та з огляду на подання позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.05.2018 року позивач звернулася до відповідача з вимогою-претензією щодо зняття з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] (а.с.6). Як вбачається з копії Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.06.2018 року вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з квітня 2017 року (а.с.7). Позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.11). Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Разом з тим, вимога щодо зняття з реєстрації [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS], не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Відповідно до вимог статі 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За правилами статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводити в судовому порядку. Враховуючи вище наведене, оскільки відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад строки встановлені законодавством, тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі. На підставі викладеного,

Outcome: partial