Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди у користуванні 1/2 частини будинку № 7 по вул. Тесленка в м. Запоріжжя, що належить їй на праві власності шляхом виселення [PERSON]. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що їй належить на праві приватної власності 1/2 частина будинку по вул. Тесленка, буд. 7 у м. Запоріжжі який набуто на підставі договору дарування від 19.06.2003 року, а отже є особистою власністю та не включається до спільного сумісного майна подружжя. 03.02.2004 року місце проживання [PERSON] відповідача по справі зареєстровано за адресою: [INFO]. 17.11.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя шлюб між нею та [PERSON] розірвано, зв'язок з ним втрачено. На теперішній час колишній чоловік не допускає її та їх спільних дітей до власного будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, змінив замки на дверях. Як зазначає позивач, у звязку з розірванням шлюбу [PERSON] перестав бути членом її родини, а отже втратив право користування належним їй майном. Позивач подала до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 12.06.2017 року скаргу щодо самоправних дій [PERSON], у звязку з чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження за № 12017080080002337 від 12.06.2017 року за статтею 356 Кримінального кодексу України. За твердженнями позивача, проживання відповідача у належному їй житловому приміщенні перешкоджає їй використовувати його для власних потреб. На теперішній час відповідач не є членом її сімї. З урахуванням наведених обставин позивач вважає, що її права як власника порушені, а тому мають бути захищені судом, а саме усунуті перешкоди в користуванні 1/2 частини будинку шляхом виселення відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Відповідач, допитаний в якості свідка в судовому засіданні, пояснив, що він мешкає в спірному житлі, яке було придбано його батьками та батьками позивача за спільні кошти, однак угода була оформлена шляхом укладення договору дарування між позивачем та [PERSON], який діяв від імені [PERSON]. Участі в оформленні документів на спірне житло він не приймав, оскільки багато працював та на це не було часу. На даний час шлюб між ним та позивачем розірвано. Замки ним були змінені в житлі у звязку з проведенням ремонту. [PERSON] зазначав, що не перешкоджає позивачу та дітям у користуванні даним житлом. Він вважає, що має право користуватися вказаним житлом в повному обсязі, сплачує комунальні послуги, інколи його навідують друзі та його дівчина з дитиною, однак остання разом з ним не мешкає. Іншого житла в нього не має, його мати має квартиру в м. Степногірськ. В задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з посиланням на норми Житлового кодексу України, зокрема на частину 4 статті 156, за змістом якої припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Окрім того, заперечення представника відповідача містять посилання на статтю 116 Житлового кодексу України, за приписами якої якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою відповідача по справі, будинок, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тесленка, 7 поділений на 2 частини, вона є власником іншої 1/2 частини вказаного будинку. Крім цього зазначила, що відповідач мешкає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги, позивач має доступ до житла, відповідач не перешкоджає їй у користуванні житлом. Відповідач не має іншого житла. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], [INFO], на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тесленка, буд. 7, що підтверджується копією договору дарування від 19.06.2003 року, укладеного між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], за його дорученням, що посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та позивачем [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.3), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" № 1325355 від 26.08.2003 року (а.с.4), копією технічного паспорту на вказаний будинок (а.с.12-15). Відповідно до копії рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2016 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 12.04.2007 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, серія І-ЖС № 058480, актовий запис № 443 від 12.04.2007 року (а.с.8) та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 08.10.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, серія І-ЖС № 101889, актовий запис № 943 від 08.10.2002 року (а.с.9). З копії повідомлення Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області (а.с.11) вбачається, що 12.06.2017 року від громадянки [PERSON] до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшла заява, на підставі якої були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080080002337 від 12.06.2017 року та на теперішній час проводиться досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню. Відповідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 03.08.2017 року (а.с.26) та копії паспорта відповідача [PERSON] (а.с.10) останній зареєстрований з 2004 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тесленка, буд. 7. Як вбачається з копій квитанцій, що містяться у матеріалах справи (а.с.49-50) відповідач сплачував комунальні послуги за утримання вказаного будинку. Згідно з частинами 1 та 2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на порушення її прав як власника нерухомого майна відповідачем, зокрема, проживання останнього у даному житловому приміщенні без достатніх правових підстав та без згоди на це позивача. Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею\~41 Конституції України передбачено,\~що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Як зазначає позивач відповідач мешкає у належному їй будинку, не є членом її сімї, оскільки шлюб між ними розірвано, перешкоджає їй у користуванні та володінні її власністю, через що вона не має можливості мешкати у спірному будинку разом з доньками. Відповідач в судовому засіданні, пояснив, що він мешкає у спірному будинку з моменту його придбання, в ньому знаходяться його речі, він здійснював ремонтні роботи у вказаному житлі та не перешкоджає позивачу мешкати в будинку, не чинить останній перешкод у вселенні. Вважає, що він має право користуватися вказаним житлом. Суд вважає за необхідне зазначити, що здійснення права власності не може бути обмежене лише з підстав забезпечення права на проживання інших осіб разом із власником з таких причин. Власник відповідно до чинного законодавства має право здійснювати право власності на власний розсуд. Тобто, має право надати право проживання в його житлі будь- якій особі, а члени сім"ї мають таке право відповідно до закону у випадку, якщо проживають з ним . Однак, так само як надати право на проживання, власник має право позбавити інших осіб права на проживання у його житлі. За висновками суду позбавлення права особи на проживання є здійсненням права власності на житло, а неможливість позбавлення власником права на проживання інших осіб у своєму житлі є обмеженням його суб'єктивного права власності. Твердження представника відповідача про необхідність застосування до даних правовідносин норм Житлового кодексу України, зокрема, статтей 156, 162 та 116, оцінюються судом критично, з огляду на наступне. При виборі способу захисту цивільного права необхідно врахувати специфіку права та характер його порушення. Захист права судом відбувається з урахуванням установлених законом меж здійснення суб'єктивного права на захист і компетенції суду. Водночас, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень Конституції\~\~України\~\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статті 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вирішуючи спір про відновлення прав (охоронюваних законом інтересів) позивача, які були порушені, на думку позивача, внаслідок проживання відповідача у приміщенні, що належить [PERSON] на праві приватної власності, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом виселення, на думку суду, відповідає загальним правомочностям власника майна і його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено статтями 386, 391 Цивільного кодексу України та статтею 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі вищевикладеного суд вважає, що відповідач перешкоджає позивачу здійснювати право власності на свій розсуд, мирно володіти належною їй частиною будинку, зважаючи на той факт, що останній мешкає в ньому постійно, наявність у відповідача ключів від спірного житла, присутність його речей у будинку, його впевненість у наявності права на користування будинком за відсутності юридичних підстав для цього. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. За приписами\~статті 88 Цивільного процесуального кодексу України\~стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved