Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У грудні 2014\~р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (далі Товариство) звернулось з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість у розмірі 169\~787,09\~грн., яка складається з заборгованості за кредитом 93\~312,00\~грн., заборгованості з відсотків 56\~690,53\~грн. та пені у розмірі 19\~784,56\~грн. Представник [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на те, що договір відступлення права вимоги від 17.12.2012\~р., укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (у даний час Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") (далі Банк) та Товариством (далі Договір відступлення), є недійсним, оскільки, по-перше, є договором факторингу, а Товариство в момент його укладення не мало дозволу або ліцензії, необхідних для здійснення факторинговий операцій з фізичними особами, а по-друге, цей договір в частині відступлення права вимоги Банком Товариству за договором про іпотечний кредит №\~25 від 06.03.2008\~р., укладеним між Банком та [PERSON] (далі Кредитний договір), суперечить законодавству України. Крім того, представник [PERSON], заперечуючи проти позову, також посилався на те, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.11.2012\~р. (у справі №\~0603/2-1595/11) на користь Банку з [PERSON] було стягнуто заборгованість за Кредитним договором, у розмірі 93\~312,00\~грн., а відтак при укладенні Договору відступлення Банк та Товариство фактично замінили стягувача на стадії виконанні рішення суду, не зважаючи на те, що відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди законодавством України не передбачено. З цього випливає, що Товариство звернулось з позовом до [PERSON] за тих самих обставин та з того ж самого предмету і у разі ухвалення Судом нового рішення (про задоволення цього позову) буде мате місце подвійне стягнення з [PERSON], що суперечитиме законодавству України (а.\~с.\~170 171). Судом з'ясовано, що між Банком та [PERSON] (Позичальник) 06.03.2008 було укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого Банк, зокрема, надає Позичальнику кредит у розмірі 120\~000,00\~грн. на умовах, передбачених цим Договором, за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 15,5% річних (з урахуванням договору від 01.07.2008\~р. про внесення змін №\~1 до Кредитного договору 20,5%, а.\~с.\~11), кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 01.03.2017\~р., погашення кредиту та процентів за ним здійснюється Позичальником щомісячно, кредит погашається у відповідності до графіку (Додаток №\~1), який є невід'ємною частиною Договору (пункти 2.1 2.4 Договору) (а\~с.\~5 8). На виконання Кредитного договору [PERSON] отримав від Банку 120\~000,00\~грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №\~435 від 07.03.2008\~р. та рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12.11.2012\~р. у справі №\~0603/2-1595/11 (а.\~с.\~12, справа №\~0603/2-1595/11, т.\~1, а.\~с.\~182 184). Між Банком (Первісний Кредитор) та Товариством (Новий Кредитор) 17.12.2012\~р. було укладено Договір відступлення, умовами якого передбачалось, що на умовах, встановлених цим договором, Первісний Кредитор передає (відступає), а Новий Кредитор приймає Кредитний Портфель. Внаслідок передачі (відступлення) Кредитного Портфеля за цим Договором Новий Кредитор набуває усіх Прав Вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами та Договорами Забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями Позичальників на заставлене майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними Договорами та Договорами Забезпечення (а.\~с.\~17 27, 66 77, 128 138). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 513 правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 та частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на наведене та враховуючи, що Кредитним договором не встановлювалось необхідності надання боржником ([PERSON]) згоди на заміну кредитора (Банку) у зобов'язанні, Суд, беручи до уваги визначення понять "Кредитний Портфель", "Права Вимоги", "Кредитні Договори", "Договори Забезпечення" та "Позичальники", які містяться у Договорі відступлення, а також Витяг з Реєстру позичальників (Додаток №\~1) до Договору про відступлення (а.\~с.\~38), сторінки з Реєстру позичальників (Додаток №\~1) до Договору про відступлення (а.\~с.\~78 80, 122 125), приходить до висновку, що до Товариства на підставі укладеного між ним та Банком Договору відступлення перейшло право вимоги Банку до [PERSON] за Кредитним договором. При цьому Суд відхиляє доводи представника [PERSON] про недійсність Договору відступлення, оскільки обставини, на які він посилається як на підстави недійсності цього договору, можуть бути підставами для визнання цього договору недійсним у судовому порядку. Між тим, доказів визнання судом Договору відступлення недійсним ні представник [PERSON], ні останній не подали, а відтак суд, враховуючи статтю 204 Цивільного кодексу України (правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним) виходить з того, що Договір відступлення є дійсним. З розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 25.11.2014\~р. випливає, що [PERSON] має заборгованість за кредитом у розмірі 93\~312,00\~грн., заборгованості з відсотків у розмірі 56\~690,53\~грн., заборгованість з пені за останній календарний рік у розмірі 19\~784,56\~грн. (а.\~с.\~39). Доказів на спростування цього розрахунку [PERSON] та його представник не подали. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12.11.2012\~р. у справі №\~0603/2-1595/11 (т.\~1, а.\~с.\~182 184 справи №\~0603/2-1595/11), яке набрало законної сили 23.11.2012\~р., про що вказано у виданих на його виконання виконавчих листа (а.\~с.\~81, 82), було частково задоволено позов Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором: з [PERSON] на користь Банку було стягнуто 93\~312,00\~грн. Однак це рішення [PERSON] не виконано (що випливає з матеріалів зазначеної справи), а тому відсутні підстави для припинення нарахування [PERSON] відсотків за користування кредитом за Кредитним договором та пені за неналежне виконання зобов'язань за цим договором, розмір яких, як зазначалось вище, станом на 25.11.2014\~р. становить 56\~690,53\~грн. та 19\~784,56\~грн. (за останній календарний рік) відповідно (а.\~с.\~39). Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зважаючи на наведене, Суд приходить до висновку, що позов Товариства до [PERSON] про стягнення заборгованості з відсотків у розмірі 56\~690,53\~грн. та пені у розмірі 19\~784,56\~грн. ґрунтується на вимогах законодавства України, а тому підлягає задоволенню. Провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 93\~312,00\~грн. ухвалою від 28.12.2015\~р. закрито. Згідно з частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Товариство за подання позову сплатило судовий збір у розмірі 1\~697,87\~грн. (а.\~с.\~1),а відтак з [PERSON] на користь Товариства у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню 764,75\~грн.

Outcome: partial