Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей як представник Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , з ним як батьком. Обґрунтовуючи вимоги тим, що він з відповідачкою з 17 липня 1998 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, у шлюбі народжені троє неповнолітніх дітей - двоє синів та дочка: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Наразі взаємовідносини у родині погіршились, відсутні спільні інтереси, почали виникати сварки на грунті роздратування один до одного, відсутності поваги та любові, сім`я почала існувати формально. Непорозуміння також почали виникати з підстав способу навчання та виховання дітей, харчування, відношення до медичних закладів тощо. У зв`язку із його ідейними поглядами [PERSON] мочала налаштовувати дітей проти нього, оскільки не поділяє його поглядів.Після погіршення відносин з відповідачкою, яке мало місце у листопаді 2018 року, він із синами [PERSON] та [PERSON] , які виявили бажання проживати з ним як батьком, залишив місце спільного проживання сім`ї, й орендував для проживання житло для себе та двох синів, які проживали з ним у одній кімнаті, а роль матеріа була мінімізована через постійні непорозуміння з відповідачкою. У лютому 2019 року син [PERSON] виявив бажання повернутися проживати до матері, на що він не мав заперечень, наразі він проживає з найстаршим сином [PERSON] , 2007 року народження, який прожаває та перебуває на його утриманні, а також на утримання двох синів відповідачка сплачує за рішенням суду на його користь аліменти, а він у свою чергу сплачує аліменти відповідачці на утримання дочки [PERSON] . Оскільки між сторонами існує іспір з приводу визначення місця проживання дітей, з урахуванням думки сина [PERSON] , який виявив бажання проживати саме з ним, просить визначити місце проживання сина [PERSON] з ним як батьком. Він забезпечує сина житлом, який навчається на дистанційній формі навчання у центрі дистанційної освіти «Джерело», має дохід від підприємницької діяльності у сфері комп`ютерних технологій та має можливість забезпечити дитину на належному рівні, між ним та сином існують взаємопорозуміння, а син [PERSON] та дочка [PERSON] будуть проживати з відповідачкою, що відпоповідає дійсним обставинам. [PERSON] , заперечуючи проти позову [PERSON] , звернулась до суду із зустрічним позовом до нього про визначення місця проживання всіх трьох дітей з нею як матір`ю. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона не довіряє [PERSON] у вихованні дітей, оскільки [PERSON] , на її думку, веде сумнівний образ життя, який впливає на розвиток сина [PERSON] , який залишився проживати з батьком, а саме [PERSON] є вегетаріанцем, дотримується вживання їжі у сирому вигляді, не готує повноцінної калорійної їжі, яку потребує дитячий організм дитини: молочні, м`ясні продукти, хліб тощо, окрім того дитина не ходить до загальноосвітньої шкоди, а навчається на дистанційній формі у центрі дистанційної освіти «Джерело», відповідно не отримує належної середньої освіти, й, маючи 13 річний вік, погано читає, не має повноцінного спілкування з дітьми - його однолітками, він не достатньо соціалізований, завжди перебуває у орендованій батьком квартирі, не бажає збільшувати межі спілкування, на її пропозицію поїхати відпочити у літній період на море, відмовляється, вказуючи про те, що йому й так добре, погано харчується у зв`язку із обраним способом харчування відповідачем - вегетаріанство та сироїдіння, хлопчик при зрості 134 см має вагу лише 26,5 гк, що дуже її занепокоює як матір, яка бажає щоби дитина розвивалась повноцінно й була вцілому соціалізованою, проте відповідач його водить до церкви, поноцінно не розвиває, не заставляє навчатися, слідкувати за собою, доглядати, обслуговувати себе, дотримуватися усталених правил поведінки в суспільстві тощо. Зважаючи на вік дитини, вважає, що син, зважаючи на вплив батька, який дозволяє йому байдикувати, нічого не робити, не ходити до школи, який у своєму віці майже не вміє читати, не усвідомлює негативного впливу батька на його розвиток й вважає за свій обов`язок матері повернути сина до повноцінного гармонійного суспільного життя, яке саме вона має йому забезпечити. Вона рада тому, що змогла переконати середнього сина [PERSON] у лютому 2020 року повернутися до неї від батька, вважаючи, що [PERSON] не зможе повноцінно забезпечити дитині гарномійний розвиток у його дитячому віці. У порівнянні із відповідачем вона офіційно працевлаштована, має значний дохід, має власне житло - квартиру [ADDRESS] загальною площею 99 кв м, натомість відповідач власного житла не має, квартиру орендує, має не стабільний дохід, обравши своєрідний образ життя, тим самим негативно впливає на життя та здоров`я сина [PERSON] , що її непокоїть, й вона постійно звертається до відповідних органів та служб з метою поверення сина додому. На її думку відповідач не повною мірою виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним належної освіти, оскільки дитина не відвідує загальноосвітньої школи, а навчається дистанційно, як батько він не належним чином забезпечує виховання дитини, зважаючи на усталені норми та правила поведінки соціального життя й не надає цьому належної оцінки. Наразі вона одноособово утримує двох дітей - сина [PERSON] та дочку [PERSON] , піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням, освітою, медичним забезпеченням тощо, позаяк відповідач ігнорує такі функції. Звертає увагу на той фактор, що середній син [PERSON] хоча спочатку й проявив бажання проживати з батьком, проте у лютому 2019 року повернувся проживати до неї як матері, та вона встановила, що син не доїдав, коли проживав у батька, оскільки той харчується вегетаріанською їжею та сповідує вживання їжі у сирому вигляді тощо, діти спали у одному ліжку з дорослим чоловіком - їх батьком, постіль була брудною, діти не дотримувались гігієни, не приймали душ, кімната була брудною та темною, хлопці не вважали за потрібне складати власні речі, батько не контролював хлопчиків, не прививав їх усталених правил поведінки в суспільстві, культури, її намагання прищепити синам елементарні речі, зустріла категоричною відмовою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дітей наразі й у подальшому є підстави визначити місце проживання всіх трьох дітей саме з нею як матір`ю. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні представник позивача Зубрицька Л.М., діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 21 листопада 2018 року (а.с. 80 том 1), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, а зустрічний позов визнала частково та просила визнатичи місце проживання лише сина [PERSON] з батьком, а сина [PERSON] та дочку [PERSON] - з мамою дітей, так, як наразі діти й проживають. Доводи зустрічного позову спростувала, вказала, що відповідач належним чином виконує батьківські обов`язки щодо утримання та забезпечення належних умов для проживання сина [PERSON] , вважаючи, що [PERSON] буде краще проживати з батьком. Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 02 грудня 2019 року (а.с. 20 том 2), позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, вважаючи, що батько не належним чином забезпечує сина [PERSON] й у інтересах дитини місце проживання останнього має бути визначено з саме матер`ю, яка має власне житло, належні умови для проживання всіх трьох дітей та достатні матеріальні статки для їх утримання, позаяк батько дітей немає житла, квартиру орендує на певний період, постійно змінюючи житло, має нестабільний дохід, не має позитивної характеристики, що негативно впливає на життя та здоров`я, розвиток сина [PERSON] . Сторони надали відзиви на позови. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника з підтриманням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-11763/03 від 19 грудня 2019 року (а.с. 30 - 32 том 2). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Висолухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-11763/03 від 19 грудня 2019 року, а також думки сина сторін [PERSON] , який виявив бажання проживати з батьком, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги первісного підлягають відмові у задоволенні, а зустрічний позов - задоволенню із наступних підстав. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Судом встановлено, що сторони з 17 липня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, розірвано (а.с. 10, 182 - 184 том 1). У шлюбі сторін народжені троє неповнолітніх дітей - двоє синів та дочка: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 12, 13 том 1). З листопада сторони проживать за різними адресами, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] загальною площею 99 кв м, яка належить їй на праві власності (а.с. 167 том 1), а [PERSON] орендує житло (а.с. 14 - 16 том 1). Взаємовідносини у родині між колишнім подружжям погані, кожен із сторін не розуміє та не поділає погляди на життя, способу навчання та виховання дітей, харчування, відношення до медичних закладів тощо. Матір дітей дотримується загальних та усталених норм поведінки в суспільстві, натомість батько дітей має інші власно усталені погляди, яких не поділяє [PERSON] . Після погіршення відносин, яке мало місце у листопаді 2018 року, [PERSON] із двома синами [PERSON] та [PERSON] , які виявили бажання проживати з ним як батьком, залишив місце спільного проживання сім`ї, й орендував для проживання житло для себе та двох синів, які проживали з ним у одній кімнаті, а роль матері була мінімізована через постійні непорозуміння між подружжям. У лютому 2020 року, що визнається сторонами, син [PERSON] виявив бажання повернутися проживати до матері, на що [PERSON] не мав заперечень, наразі [PERSON] проживає з найстаршим сином [PERSON] , який прожаває та перебуває на його утриманні, а також на утримання двох синів [PERSON] сплачує за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2019 року аліменти на його користь, а [PERSON] у свою чергу сплачує аліменти [PERSON] на утримання дочки [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поверення дітей матері відмовлено. [PERSON] власного житла не має, орендує житло на певний час, наразі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35), та з ним проживає найстарший син [PERSON] , який навчається на дистанційній формі навчання у центрі дистанційної освіти «Джерело». [PERSON] вважає, що він має дохід від підприємницької діяльності у сфері комп`ютерних технологій та має можливість забезпечити дитину на належному рівні, проте доказів цьому не надав, інформація про його доходи за наслідками підприємницької діяльності наявна лише за 2018 рік, між ним та сином існують взаємопорозуміння, хлопчик виявив бажання проживати з батьком. Суд критично ставиться до того фактору, що син [PERSON] , який виявив бажання проживати з батьком, й ця думка судом враховується, однак, хлопчик не відвідує загальноосвітньої школи, не набуває належної освіти, й вважає, що внаслідок свого малолітнього віку, він не уцілому усвідомлює та надає оцінки поведінці батька, його образу життя, який на думку суду, не надає належної освіти, вихованню такої дитини, відтак місце проживання такої дитини має бути визначено з мамою, яка на відміну від батька хлопчика забезпечена власним житлом, має офіційне працевлаштована, значний дохід він заощаджень в банківських установах, має власне житло - квартиру [ADDRESS] загальною площею 99 кв м, натомість відповідач власного житла не має, квартиру орендує, має не стабільний дохід, обравши своєрідний образ життя, що непокоїть матір такої дитини, й вона постійно звертається до відповідних органів та служб з вимогою спонукати поверення сина додому. На думку думку суду відповідач не повною мірою створює умови для отримання такою дитиною належної освіти з усталеними правилами поведінки суспільства, оскільки дитина не відвідує загальноосвітньої школи, а навчається дистанційно, як батько він не належним чином забезпечує виховання дитини, зважаючи на усталені норми та правила поведінки соціального життя й не надає цьому належної оцінки. [PERSON] наразі одноособово утримує двох дітей - сина [PERSON] та дочку [PERSON] , піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням, освітою, медичним забезпеченням тощо, позаяк відповідач ігнорує такі соціальні функції, що нии визнається. Син [PERSON] , [INFO] , хоча спочатку й проявив бажання проживати з батьком, проте у лютому 2020 року повернувся проживати до матері, що визнається сторонами. Коли [PERSON] повернувся до матері, вона встановила, що син не доїдав, проживаючи з батьком у орендованій квартирі, оскільки той харчується вегетаріанською їжею та сповідує вжиття їжі у сирому вигляді тощо, тобто хлопчик, зважаючи на потреби молодого та зростаючого організму, не отримував повноцінного харчування, що несло можливу загрозу для його здоров"я. Протягом останнього часу у сторін виникають непорозуміння з приводу виховання дітей, що ставало підставою для сімейних конфліктів, вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати нарізі син [PERSON] , оскільки інші діти - син [PERSON] та дочка [PERSON] проживають з матір`ю й спору щодо визначення їх місця проживання між сторонами не існує. В ході колегіального розгляду питання третьою особою сини сторін - [PERSON] та [PERSON] виявили бадання проживати з батьком (а.с. 30 - 32 том 2), натомість під час розгляду справи в суді син сторін [PERSON] змінив своє бажання й повернувся проживати до матері, й суд враховує думку [PERSON] , натомість дослідивши всі обставина та надані сторонами докази по справі, вважає, що син сторін [PERSON] внаслідок свого малолітнього віку не може надавати належної оцінки, що стосується належного його утримання батьком, відповідно суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, осікльки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, зважаючи на встановлені судом обставними по такій справі. Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітній син сторін [PERSON] на час розгляду справи має повних тринадцять років, проживає з батьком у орендованій ним квартирі. Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-11763/03 від 19 грудня 2019 року (а.с. 30 - 32 том 2), вказаний орган дійшов до висновку про надання рекомендації визначення місця проживання двох синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батком, а дочки [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дітей, проявляють турботу до них, проте повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання дітей на належному рівні лише мама дітей. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що [PERSON] одноособово утримує двох дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а батько дітей не належним чином забезпечує їх, зважаючи на відсутність у нього таких можливостей, та обраного ним способу життя, що може зашкодити організму малолітньої дитини, його вихованню, розвитку, соціалізації тощо, й зважаючи, що діти є кровними братами та сестрою, останні не можуть бути розлучені й мають проживати разом, вважає за необхідне з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей, визначити місце проживання всіх трьох дітей сторін з матір`ю до досягнення кожним із них чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, її віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позовах та відзивах до них, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, а первісний позов є необгрутнованим та зодаволенню не підлягає. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом в частині вимоги про визнання місця проживання дитини, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 157, 159, 160, 161 СК України, ч.1 ст.29 ЦК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та,

Outcome: approved