Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про стягнення коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги таким. 08.12.2013 року між позивачем та АТ КБ «Приват Банк» було укладено договір № SАМDNWFD0070030042700, вклад «Депозит плюс» на суму 8 000,00 грн., строком на 12 місяців під 21% річних. Згідно договору відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , на який зараховано суму вкладу. Договір укладено строком на 12 місяців, тобто до 08.12.2014 року включно. Впродовж дії договору здійснювалася капіталізація відсотків за договором, а також вклад неодноразово поповнювався [PERSON] , а саме: 01.01.2014 року сума вкладу поповнена на 2000 грн.; 03.01.2014 року на 1000 грн.; 11.01.2014 року на 11.02 грн.; 04.02.2014 року на 7000 грн.; 07.02.2014 року на 1990,05 грн.; 11.03.2014 року - 0,50 грн.; 11.03.2014 року - 17,70 грн., внаслідок чого загальна сума депозитного вкладу станом на 05.08.2014 року складає 20 650 грн. Відповідно до умов Договору його дія припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, нарахованими відповідно до умов договору. Проте, по закінченні строку Договору йому не було виплачено суму вкладу з нарахованими процентами. Відповідно до умов Договору, вкладник має право достроково розірвати Договір, при цьому якщо строк дії договору було продовжено один або декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. До цього часу вклад та нараховані проценти йому не було повернуто. Відповідач не належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення позивачеві вкладу за договором строкового банківського вкладу (депозиту), в наслідок чого утворилась заборгованість, до складу якої входить: 20650 грн. - сума депозитного вкладу; 23\~498,58 грн. сума відсотків за користування вкладом за період (з 01.03.2014 року до 01.08.2019 року); 2837,82 грн. 3% річних за ст. 625 ЦК України; 21122,78 грн. інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України; 1035804 грн. пеня за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а всього: 1080414,60 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Позивач пояснив, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення вкладу та нарахованих відсотків, проте отримував неодноразові відмови, оскільки депозит було поповнено в відділенні банку в м. Севастополі, діяльність яких в 2014 року припинена у зв`язку з тимчасовою окупацією Російською Федерацією. Проте, наявність укладеного між сторонами договору та сума внесеного позивачем вкладу підтверджується наявними в нього первинними документами, тому така позиція відповідача є протиправною, у зв`язку з чим він просить стягнути з нього не тільки суму вкладу з нарахованими відсотками, а і суми за невиконання грошових зобов`язань, передбачені ст. 625 ЦК України, а також пеню за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засідання представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Так, в відзиву на позовну заяву від 01.10.2019 року відповідачем зазначено, що рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-ЗЗ/І від 21.04.2014 року було припинено з 21.04.2014 року діяльності на території АР Крим ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, що унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АР Крим та міста Севастополя Філії Кримське РУ ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Відповідно до Протоколу засідання\~Правління ПАТ\~КБ ПРИВАТБАНК\~від 15.05.2014р№18 було прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філія ПАТ КБ ПРИВАТБАНК на території АР Крим. Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ ПРИВАТБАНК на території АР Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після її окупації. На підставі ст.ст. 626-639, 1058, 1059, 1068 Цивільного кодексу України, п. 8 глави 2 розділу III Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, та п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року №516 письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. У зв`язку з тим, що договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу), підтвердженням укладення договору є наявність оригіналу договору та касових документів, що підтверджують факт внесення коштів на банківській рахунок. Крім того, підлягає підтвердженню факту знаходження грошових коштів на банківських рахунках на час звернення позивача до суду. Так як матеріали справи вказаних документів (договору, касового документу) не містять, представник відповідача зазначає про недоведеність факту виникнення між ним та банком правовідносин за договором банківського вкладу. На підтвердження\~наявності грошових\~коштів на\~банківському рахунку\~позивачем надається\~виписка №\~ID1001245327\~від 05.08.2014\~року,\~що видана\~Начальником департаменту\~по координації\~роботи Кримського\~РУ після\~відкликання НБУ\~банківської ліцензії\~у відокремлених\~підрозділів відповідача,\~що розташовані\~на території\~АР Крим,\~а отже\~й припинення\~діяльності відокремлених\~підрозділів банків,\~що є\~не є\~належним та\~допустимим доказом в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки отримана із порушенням порядку встановленого законом. Стосовно стягнення 3% річних, інфляційних втрат зазначає, що так як за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу\~вимогувкладника, однак, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до банку із відповідною вимогою, а відтак у банку не виникав обов`язок повертати грошові кошти, що свідчить про відсутність будь-якого прострочення виконання зобов`язання зі сторони банку та неможливість застосування ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач звернувся до суду 02.09.2019 року, здійснивши розрахунок 3% річних, інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 2014 року по 01.08.2019 рік, що виходить за межі загальної позовної давності три роки. Крім того, позивачем здійснено розрахунок пені за період 1672 дні,що виходить за межі спеціальної позовної давності за один рік. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 759/13827/15зазначає про невірність розрахунку позивачем пені, так як при визначенні пені в розмірі 3% вартості фінансової послуги з 07.03.2018року по 07.03.2019 року - необхідно виходити з наступного розрахунку: період розрахунку - 365 днів; сума грошового зобов`язання 20650,00 грн.; відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) 21% річних (інформація про відсоткову ставку отримано із змісту позовної заяви); вартість фінансової послуги за 1 день 21 : 365 дн. = 0,0575342466 %. Таким чином, 3% вартості фінансової послуги складає: 0,0575342466% (значення рахується як відсотки) х 20650,00 грн. х 3% х 365 дн. = 130,09 грн. Отже, сума пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 "ЗУ Про захист прав споживачів" має складати 130,09 грн. Також зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 1035804,00 грн. (при заявленому розмірі вкладу 20650,00 грн.), яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам, що надає право суду її зменшити. На підставі Федерального Закону РФ № 39-Ф3 Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя, зобов`язання за договорами, укладеними між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК в особі Кримської філії та кримськими клієнтами, виконує саме АНО ФЗВ за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим та міста Севастополь, та яке було конфісковано та націоналізовано окупаційною владою. На підставі викладеного просить застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення неустойки (пені), 3% річних, інфляційних втрат, відмовити у задоволенні позову у випадку недоведеності вимог. У випадку задоволення вимог позивача зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без\~відрахування податків\~і зборів, які підлягають утриманню в установленому законом порядку. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ст.\~55\~Закону України\~«Про банки\~та банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Частинами 1, 2\~статті 1066 ЦК України\~за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч. 3\~ст. 1066 ЦК України). Згідноч.1\~ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові, або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами (частинами 1, 3\~статті 1075 ЦК України). Згідно ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.\~526\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, зазначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 08.12.2013 року між позивачем та АТ КБ «Приват Банк» було укладено договір № SАМDNWFD0070030042700, вклад «Депозит плюс» на суму 8 000,00 грн., строком на 12 місяців під 21% річних. Згідно договору відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , на який зараховано суму вкладу. Договір укладено на строк 12 місяців, тобто до 08.12.2014 року включно (а.с. 76-77). Впродовж дії договору, здійснювалася капіталізація відсотків за договором, а також вклад неодноразово поповнювався [PERSON] , а саме: 01.01.2014 року сума вкладу поповнена на 2000 грн.; 03.01.2014 року на 1000 грн.; 11.01.2014 року на 11.02 грн.; 04.02.2014 року на 7000 грн.; 07.02.2014 року на 1990,05 грн.; 11.03.2014 року - 0,50 грн.; 11.03.2014 року - 17,70 грн. Внаслідок чого, загальна сума депозитного вкладу складає 20 650 грн., що підтверджується не тільки випискою № ID1001245327 від 05.08.2014 року, виданою Начальником департаменту по координації роботи Кримського РУ (а.с. 6-8), а й оригіналами квитанцій про поповнення рахунку № [NUMBER] , які не викликають сумніву в їх належності та допустимості (а.с. 78). По закінченні строку Договору позивачу не було виплачено суму вкладу з нарахованими процентами, що не оспорюється представником відповідача в судовому засіданні. Відповідно до умов Договору, вкладник має право достроково розірвати Договір, при цьому якщо строк дії договору було продовжено один або декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. До цього часу вклад та нараховані проценти не було йому повернуто. Відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо повернення позивачеві вкладу за договором строкового банківського вкладу(депозиту) в наслідок чого утворилась заборгованість сплати суми вкладу та нарахованих відсотків, які підлягають стягненню з відповідача. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за процентами, які останній раз нараховувались 08.03.2014 року, тобто за лютий 2014 року. Отже, в 2014 році належало нарахуванню та сплаті проценти за період з березня по грудень 2014 року. Крім того підлягають сплаті проценти за період з січня 2015 року по липень 2019 року. Вказаний розрахунок відповідачем в судовому засіданні не спростований. Таким чином, кількість місяців, за які банк зобов`язаний сплатити проценти за користування вкладом, складає 65 місяців (з 01.03.2014 року до 01.08.2019 року), 65 місяців = 1978 днів. 21% річних : 365 днів = 0,05753 % в день 20650 грн * 0,05753% *1978 днів = 23 498,53 коп. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що депозит підлягав поверненню 08.12.2014 року, кількість днів прострочення - 2014 рік - 23 дн.; з 01.01.2015 - 01.08.2019 року = 1672 дн. 3% : 365 = 0,0082191781 % / день 20650 грн * 0,0082191781% * 1672 днів = 2837,82 грн Індекс інфляції складає 20650 грн * 143,3% (2015 рік)* 112,4% (2016 рік) * 113,7% (2017 рік)* 109,8 % (2018 рік) * 100,6% (середній індекс інфляції за період січень-липень 2019 року) = 21 122.78 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 3 статті 267\~ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст.\~267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи невиконання відповідачем грошового зобов`язання до теперішнього часу, його заява про застосування строку позовної давності до вимог про відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України, не ґрунтується на законі. Згідно ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Враховуючи, що відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені) підлягають частковому задоволенню в межах одного року, що складає: 20650 грн. *3% * 365 днів = 226117,5 грн.). Відповідно\~ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі Zolotas проти Греції №2 Європейський суд з прав людини зазначив наступне: "Якщо особа, кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберегти і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ним правом». Відмовляючи повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною. У статті 1 першого Протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не повернув кошти позивачу, внесенні ним на банківський рахунок, а тому суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту шляхом стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] коштів в розмірі 294226,63 грн., де 20650 грн. сума депозитного вкладу, 23498,53 грн. відсотки за вкладом, 2837,82 грн. 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 21122,78 грн. індекс інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України, 226117,5 грн. пеня відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. При цьому,\~доводи відповідача,\~викладені у\~відзиві на\~позовну заяву,\~на підставі\~яких він\~заперечує проти\~позовних вимог\~в цій\~частині,\~суд вважає\~необґрунтованими.\~В той\~же час\~є слушним\~посилання відповідача\~на врахування\~податкового законодавства,\~а саме:\~пп.\~164.2.8,\~164.2.14\~п.164.2\~ст.\~164\~Податкового кодексу\~України,\~згідно яких\~сума відсотків\~на депозитні\~кошти та\~пені зазначені\~без відрахування\~податків і\~зборів,\~які підлягають\~утриманню у\~встановленому законом\~порядку. Відповідно до ч.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, позивач мав сплатити судовий збір в сумі 9605 грн., судом було задоволено позовні вимоги на 27 %, тому сума судового збору, підлягає стягненню з відповідача - 2406 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial