Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Заяву обґрунтовує тим, що він народився [INFO] у місті Кропивницький (Кіровоград, УРСР). З моменту народження та тривалий час після постійно проживав і був зареєстрований разом з матір`ю та батьком за адресою: [ADDRESS] . У 1998 році, внаслідок зміни життєвих обставин, родина здійснила переїзд до Республіки Білорусь, оселилась у місті Береза Брестської області, де і отримала громадянство цієї держави. На даний час заявник володіє паспортом громадянина Республіки Білорусь серії [NUMBER] від 28.03.2016, законно в`їхав і перебуває на території України, зареєстрував місце перебування у Деснянському районі міста Києва. Вважає себе громадянином України, так як народився і на момент проголошення незалежності України постійно проживав разом з батьками на території України. В грудні 2020 року звернувся до Деснянського РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області, щодо перевірки належності до громадянства України. Деснянським РВ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області повідомлено заявника про проведену перевірку викладених ним обставин, яка підтвердила відповідні факти, але разом з цим зазначено про необхідність встановити юридичний факт у судовому порядку. Представники заявника в судовому засіданні 15.02.2021 заяву підтримали, просили її задовольнити з підстав зазначених в заяві, враховуючи довідки і інші документи отримані судом, з яких вбачається, що [PERSON] народився та з липня 1991 року по 1998 рік постійно проживав на території України разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , і батьком [PERSON] , [INFO] . Також суду пояснили, що відповідно до п.п.1,2, ч.1, ст.3 Закону України «Про громадянство України», п. 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року N 215, для початку процедури встановлення належності до громадянства України, з метою отримання українського паспорту, заявнику необхідно встановити юридичний факт у судовому порядку. Від представника заявника в судове засідання, призначене на 18.02.2021, надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у судове засідання не з`явився, до суду надіслав письмові пояснення, в яких просить заяву про встановлення факту постійного проживання [PERSON] залишити без задоволення з огляду на те, що заявник є громадянином Білорусі, відносно нього не можуть бути застосовані положення ст.3 Закону України «Про громадянство України», а громадянство України йому слід набувати відповідно до ст.8 Закону. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі заявника та представника заінтересованої особи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у місті Кропивницький (Кіровоград, УРСР). З 1 липня 1991 року по 16 червня 1998 року заявник проживав та був зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , і батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України №215 від 27.03.2001 року. Підстави належності чи набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. У п. 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженому Указом Президента України №215 від 27.03.2001 року, визначено перелік документів, що повинні бути подані особою, яка звертається з заявою про встановлення належності до громадянства України, а саме: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію свідоцтва про народження; один з таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Верховний суд України у своєму листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначає, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом «Про громадянство України» (13 листопада 1991 р.) Таким чином, розглядаючи заяву, суд надає правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам безперервного проживання особи на території України. Отже, досліджені докази в їх сукупності свідчать про те, що [PERSON] з моменту народженця та до 1998 року проживав у місті Кропивницький (Кіровоград), тобто на території України, та іншого місця проживання у нього не було. При цьому суд не погоджується з думкою представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області враховуючи наступне. Згідно положень ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України», особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. У п.1, ч.1, ст.2 цього Закону визначено, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. У чинному законодавстві України не міститься застережень чи спеціальної норми, щодо неможливості застосування прямих положень ст.3 Закону України «Про громадянство України» до громадян України, які у подальшому набули іноземне громадянство. На відміну від набуття громадянства, де завдяки своїй активній поведінці особа набуває прав і обов`язків громадянина, особливістю належності до українського громадянства є те, що особа вже юридично перебуває у громадянстві України незалежно від того чи зверталась вона до компетентних органів держави Україна з заявою про видачу паспорта громадянина України чи ні, чи набувала у подальшому громадянство інших держав чи ні. Крім цього, виходячи з п.1, ч.1, ст.2 Закону, звернення заявника до підрозділу Державної міграційної служби України з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, як це зазначено у письмових поясненнях представника заінтересованої особи, не відповідатиме вимогам ст. 8 Закону «Про громадянство України», оскільки вона регулює відносини набуття громадянства виключно іноземцями та особами без громадянства. Також суд звертає увагу, що на час звернення до суду з відповідною заявою, у заявника відсутній предмету спору з заінтересованою особою та він не просить суд вирішити питання правомірності і шляхів отримання у майбутньому громадянства України (належності чи набуття), тому будь які заперечення представника заінтересованої особи, окрім самого факту проживання заявника, є передчасними. З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що для реалізації заявником своїх прав необхідним є визнання факту його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці станом на 13 листопада 1991 року, і саме ці факти мають для заявника юридичне значення, суд задовольняє заяву.

Outcome: approved