Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

І.Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У лютому 2019 року позивач в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та вселення, в якій просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , із квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, та вселення [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітню [PERSON] , [INFO] , у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] надати ключі від даного житла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та не чинити їм перешкоди у користуванні. Свої вимоги позивач аргументує тим, що з 23 листопада 2006 року по 15 квітня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] та від попереднього шлюбу із [PERSON] вона має сина [PERSON] , [INFO] . Вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку вона придбала за кошти надані батьком , а тому дана квартира є її особистою власністю. Після припинення шлюбних відносин відповідач чинить їй та дітям перешкоди у користуванні вказаною квартирою, не дає можливості вселитися та проживати в ній. Всі спроби потрапити до квартири закінчувалися супротивом відповідача. Постійні сварки та бійки з боку відповідача, погрози на її адресу та адресу дітей, змусили її винаймати інше житло. Оскільки відповідач порушує її права на користування власністю, чинить перешкоди їй та її неповнолітнім дітям в користуванні вказаною квартирою, тому їх права підлягають захисту в судовому порядку. 27 лютого 2019 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за ним право власності на 1 / 2 частину квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , припинивши право власності на 1 / 2 частину вказаної квартири [PERSON] . Свої вимоги позивач за зустрічним позовом аргументує тим, що в період перебування його в шлюбі з [PERSON] , 14 липня 2008 року ними була придбана квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі -продажу від 14 липня 2008 року, де [PERSON] зазначена покупцем вказаної квартири. В пункті 11 договору зазначено про його згоду на укладення цього договору. Такі дії свідчать про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено в інтересах сім`ї, якою вони були до 15 квітня 2014 року - часу розірвання їх шлюбу. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Він разом з [PERSON] проживав у спірній квартирі, до розірвання шлюбу, сплачує всі платежі за комунальні послуги, здійснює необхідні поточні ремонти по утриманню квартири в належному стані. 22 березня 2019 року [PERSON] надала суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що з 15 квітня 2014 року - часу розірвання шлюбу з [PERSON] до лютого 2019 року, останній не звертався з вимогою про визнання права власності на 1 / 2 частину спірної квартири. Від часу придбання квартири, йому було відомо, що така є її власністю оскільки придбана за кошти надані їй батьком - [PERSON] , який 13 червня 2008 року продав свою власну квартиру. 14 червня 2008 року було відкрито вкладний рахунок в АТ «Укрсиббанк» на її ім`я та саме за ці кошти була придбана спірна квартира. Вказана обставина виключає право [PERSON] на половину вказаної квартири, оскільки така є її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Конфлікт щодо квартири у них виник відразу після розірвання шлюбу. Всі її дії для урегулювання даної ситуації не закінчувалися успіхом. З приводу сварок з боку [PERSON] вона неодноразово зверталася до Прилуцького ВП ГУНП із відповідними заявами на протязі 2014-2019 років, у зв`язку з чим [PERSON] виносилися офіційні застереження. [PERSON] не надаючи їй доступу до квартири порушує її право власності, а також права її та її дітей на проживання в цій квартирі, тому в задоволенні зустрічного позову просить відмовити в повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього судового розгляду на 10 год. 00 хвилин 05 березня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01.03.2019 року відкрито провадження за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1 / 2 частину квартири, об`єднано первісний позов з зустрічним та призначено справу до попереднього судового розгляду на 10 год. 00 хвилин 05 березня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.03.2019 року розгляд справи відкладено до 11 год. 16 квітня 2019 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 10 год. 00 хв. 13 травня 2019 року. ІІІ. Позиції сторін. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та не визнали зустрічні позовні вимоги, просили відмовити в їх задоволенні, аргументуючи їх тим, що квартира придбана за особисті кошти [PERSON] , які їй подарував батько, а відповідач чинить перепони в користування її власністю і тому просить суд вселити її та дітей та виселити відповідача. Крім того, зазначила, що продажем батькової квартири займалася вона і отримані кошти від реалізації квартири в сумі 47 тис. дол.США поклала на банківський рахунок , а при придбанні спірної квартири зняла дані кошти і сплатила за квартиру 45 тис. дол. США. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засідання підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги та не визнав позовні вимоги за первісним позовом, просив відмовити в їх задоволенні, аргументуючи свої заперечення тим, що квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти його та дружини в інтересах сім`ї, а тому є спільною сумісною власністю. На протязі свого життя він збирав гроші на квартиру і в нього було 25 тис. доларів, які він мав в тому числі від реалізації належної йому квартири, яка знаходилася в смт Ладан. Щодо вимог позивачки про вселення її та дітей ,а також його виселення заперечує, з тих підстав, що жодних перешкод у користуванні житлом він не чинить, а оскільки квартира є спільною власністю то він має право в ній проживати. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але надав заяву в якій просить суд розглянути справу без їх участі, при прийнятті рішення у справі покладається на розсуд суду, з врахуванням виключно інтересів дітей. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показав, що він є батьком [PERSON] , а відповідач є колишнім його зятем. Після одруження його дочки з [PERSON] він продав належну йому двокімнатну квартиру, а гроші передав своїй дочці на придбання трикімнатної квартири. Свою квартиру він продав за 47 тис. дол..США, а дочка купила квартиру за 45 тис. дол.. США. Вартість квартир в договорах купівлі продажу не відповідає дійсності тому, що так склав договори нотаріус. Після розлучення його дочки з [PERSON] між ними виникли неприязні відносини, навіть були відкриті кримінальні провадження щодо заподіяння йому тілесних ушкоджень [PERSON] [INFO] народилася [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.101) 23 листопада 2006 року [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу її прізвище змінено на [PERSON] (а.с.11) Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.12). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2008 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] , а остання прийняла у власність квартиру з усіма комунальними вигодами, що знаходиться в [ADDRESS] та сплатила за нею грошову суму, визначену договором. Згідно з п.3 Договору купівлі-продажу квартири, продаж цей вчинено за 33317 грн. Відповідно до п.11 договору, на укладення цього договору надана згода [PERSON] .(а.с.13) Згідно з заяви від 14 липня 2008 року, [PERSON] надав згоду на купівлю його дружиною [PERSON] , за ціну та на умовах на її розсуд квартиру [ADDRESS] та на укладення нею договору купівлі-продажу цієї квартири. При цьому заявляє, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах їх сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідним для них і укладення цього договору відповідає їх суспільному волевиявленню(а.с.113) Згідно з витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, від 21.07.2008 року, на ім`я [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру : [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області, реєстр №7846 від 14.07.2008(а.с.14). Відповідно до довідки КП «Прилукижитлобуд» №534 від 22 липня 2013 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] (а.с.16) Згідно з довідки КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради №269 від 04.02.2019 року, станом на 31.12.2012 року право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (а.с.18) Відповідно до довідки №25 від 25.01.2019 року виданої Удайцівською сільською радою, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.68) Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 червня 2008 року, [PERSON] продав [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3 вказаного договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 169900 грн. 50 коп., що становить в еквіваленті 35 тис. дол.. США (а.с.58) Згідно з довідки наданої АТ «Укрсиббанк», [PERSON] відкрито вкладний рахунок № [NUMBER] в USD в АТ «Укрсиббанк». Залишок грошових коштів за рахунком станом на 14.06.2008 року складає 47000 (сорок сім тисяч дол.США 00 цнт.)(а.с.59) Відповідно до довідки вих.№540 від 21.01.2019 та вих. №545 від 26.03.2019 року наданої АТ «Укрсиббанк», [PERSON] має вкладний рахунок № [NUMBER] в USD в АТ «Укрсиббанк» від 13.06.2008 року, на який з 13.06.2008 року було зараховано, а 14.07.2008 року знято кошти в розмірі 47000 дол.США (а.с.59, 99-100) . Згідно з довідки №66 від 12.10.2008 року, виданої науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України в Чернігівській області, [PERSON] , за час роботи в НДЕКЦ при УМВС України в Чернігівській області з квітня 2008 року по вересень 2008 року отримав дохід у сумі 12061 грн. 40 коп.(а.с.103) З листа Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 22.01.2019 року №С-37 та долучених матеріалів перевірки, вбачається, що за зверненнями [PERSON] щодо неправомірних дій [PERSON] , зареєстровано заяви і повідомлення: ЄО 6124 від 13.09.2014, ЄО 6643 від 03.10.2014, ЄО 8197 від 01.08.2016, ЄО 8307 від 04.08.2016, ЄО 9304 від 27.08.2016, ЄО 9331 від 28.08.2016, ЄО 4117 від 25.04.2018, ЄО 4194 від 27.04.2018, ЄО 7314 від 16.07.2018 (а.с.15) V.Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання права власності на Ѕ спірної квартири. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.316, ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогами про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Верховний Суд України в п.п.23, 24 Постанови Пленуму від 21.12.2007 р. № 1 "Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно необхідно з`ясувати джерело і час його придбання, а також роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Судом встановлено, що 14.07.2008 року перебуваючи в шлюбі з [PERSON] [PERSON] придбала кватиру за адресою: [ADDRESS] за 33 317 гривень. Крім того судом встановлено, що [PERSON] , батько позивача [PERSON] , 30.06.2008 року продав належну йому на праві власності квартиру за 169 900 гривень, що еквівалентно 35 тис. дол.. США. Також судом встановлено, що [PERSON] відкрито банківський рахунок в АТ «Укрсіббанк» та 13.06.2008 року внесла кошти в сумі 47 000 дол. США, а 14.07.2008 року дані кошти були зняті з рахунку. За таких обставин суд, вважає встановленим, що [PERSON] 14.07.2008 року придбала квартиру за кошти, які знаходилися на рахунку в АТ «Укрсіббанк». Натомість, суд вважає, що позивачем [PERSON] ненадано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира її батька була продана за 47 тис. дол.. США, а інша квартира [PERSON] була придбана саме за 45 тис. дол. США, оскільки показання позивача та свідка [PERSON] не є належними доказами на підтвердження вартості реалізованої та придбаної квартири та не спростовують відомості про вартість квартир зазначених в договорах купівлі продажу. За таких обставин, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що квартира батька позивача [PERSON] була продана за 47 тис. дол. США і саме ці кошти були подаровані [PERSON] та внесені на банківський рахунок , та отримані від продажу квартири батька [PERSON] кошти були витрачені саме на купівлю спірної квартири, а не на інші потреби, або на потреби сім`ї. Теоретичні припущення купівлі спірної квартири за особисті кошти [PERSON] не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] про те, що кошти, які він отримав від реалізації квартири він подарував своїй дочці для придбання в особисту власність квартири, оскільки судом встановлено, що свідок є батьком позивача та зацікавлений у вирішенні спору на користь дочки, а також з урахуванням того, що між свідком та колишнім зятем [PERSON] , після розлучення дочки виникли неприязні відносини. Суд, вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] про те, що кошти за які була придбана спірна квартира є її особистою власністю, оскільки були подаровані її батьком, так як останньою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до частини1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 5 ст.719 ЦК України визначено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що належним та допустимим доказом на підтвердження укладення договору дарування валютних цінностей ( [PERSON] стверджує, що батько подарував їй 47 тис.дол. США) є договр укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, але [PERSON] такого договору до матеріалів справи не долучено. Крім того , слід зазначити, що при придбанні квартири [PERSON] не була позбавлена можливості указати в договорі, що оплату за квартиру здійснено за її власні кошти, що дана квартира є її особистою власністю. Однак, купуючи дану квартиру [PERSON] , не повідомила нотаріуса, що купує її для себе, за свої особисті кошти, не в інтересах сім`ї, тому нотаріус отримала відповідну згоду у її чоловіка [PERSON] Також , суд вважає, що укладення договору купівлі спірної квартири [PERSON] в інтересах сім`ї підтверджується заявою , якою [PERSON] надав згоду на придбання [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , в інтересах сім`ї і укладення цього договору відповідає спільному волевиявленню. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд вважає, що [PERSON] не спростовано належними та допустимими доказами, доводів [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу в інтересах сім`ї . Оскільки факт придбання [PERSON] спірної квартири за особисті кошти, які були подаровані заявниці не доведено, належними та допустимими доказами то презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя [PERSON] не спростовано, а [PERSON] в судовому засіданні довів, що договір купівлі - продажу спірної квартири укладався в інтересах сім`ї, за попередньою домовленістю з [PERSON] , з якою він на час укладення договору перебував в зареєстрованому шлюбі, то вказана квартира є сумісною власністю подружжя, тому суд приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання права власності на 1 / 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі справа № 334/9028/15-ц. Щодо позовної вимоги про припинення права власності [PERSON] на 1 / 2 частину вказаної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності;3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;9) реквізиції;10) конфіскації;11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу і є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , то суд вважає, що жодних правових підстав визначених статтею 346 ЦК України для припинення права власності [PERSON] на 1 / 2 частину спірної квартири немає ,а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Щодо первісних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення [PERSON] та неповнолітніх дітей. Згідно з ст.47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогами про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, закріплено принцип, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина , крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю(принцип 6). Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України). У тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С.проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо не придатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є благодійним. Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків. Такий правовий висновок був висловлений Верховним Судом України у постанові від 04.04.2018 року у справі №746/2109/16-ц. Таким чином судом встановлено, що сторонам у справі на праві власності в рівних частках належить спірна квартира. На даний час [PERSON] чинить перешкоди у проживанні у вказаній квартирі [PERSON] та її неповнолітнім дітям, не допускає їх до квартири, вчиняє сварки, з цього приводу остання зверталася з заявами до поліції. Вказана квартира, використовувалася як постійне місце проживання сторін, їх спільної неповнолітньої дочки та неповнолітнього сина [PERSON] від попереднього шлюбу. Такими своїми діями [PERSON] порушив право позивача користуватися належною їй власністю та суперечить найкращим інтересам малолітньої дочки та неповнолітнього сина, що не сприяє створенню безпечного, спокійного середовища, для гармонійного розвитку дітей. Оскільки , [PERSON] має таке ж право володіти, користуватися та розпоряджатися вказаною нерухомістю як і [PERSON] , враховуючи найкращі інтереси дітей, суд вважає, що підлягають задовольню первісні позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення позивача за первісним позовом [PERSON] та її неповнолітніх дітей в спірну квартиру та зобов`язання відповідача. за первісним позовом [PERSON] надати ключі від даного житла та не чинити перешкоди. Щодо первісних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, з урахуванням того, що судом встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ,суд вважає, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову щодо виселення [PERSON] , оскільки він має рівне з позивачем право щодо володіння та користування належним їй майном. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону Україги «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. (рішення у справі «Проніна проти України», від 18.07.2006 №63566/00, §23). VI. Судові витрати. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом задоволено частково, то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 384 грн. 20 коп. в рахунок повернення коштів сплачених при подачі позовної заяви; з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 774 грн. 84 коп. в рахунок повернення коштів сплачених при подачі позовної заяви. Шляхом проведення відповідних підрахунків, а саме: (1549,68 :2) -(768,40 :2) = 390 грн. 64 коп., суд вважає за необхінне остаточно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 390 (триста дев"яносто) грн. 64 коп. в рахунок відшкодування коштів за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви. На підставі наведеного,

Outcome: partial