Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони з травня 2012 року проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, а 18.10.2014 року уклали між собою шлюб. В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В період спільного проживання та перебування у шлюбі сторони набули право власності на майно, яке зареєстроване на відповідача: земельну ділянку - згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 10.01.2006 року, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,0419 га, цільове призначення: ведення садівництва, розташованої в [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2005 року та садовий будинок за тією ж адресою, загальною площею 465,2 м2. За період спільного проживання сторін позивач за рахунок власних коштів отриманих від підприємницької діяльності оплатила значний обсяг будівельних та оздоблювальних робіт, внаслідок яких вартість будинку значно збільшилась. За таких обставин просить визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та садового будинку за кожним в порядку поділу майна подружжя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, повністю підтримавши та погодившись з поясненнями представника позивача [PERSON] Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 18.10.2014 року, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2159 (а.с.5). У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 19.09.2005 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,0419 га, цільове призначення: ведення садівництва, розташовану в [ADDRESS] (а.с.8). 10.01.2006 року на неї відповідачу був оформлений та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] (а.с.9). 13.11.2013 року відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності серія [NUMBER] на садовий будинок, розташований в [ADDRESS], загальною площею 465,2 м2 (а.с.10). Того ж дня він був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11). Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як роз'яснює п.п.1-2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Як вбачається з описаної вище норми права законодавець передбачив поділ майна подружжя тільки того, яке їм належить на праві спільної сумісної власності і набуте в період шлюбу або під час спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. У своїй позовній заяві позивачка [PERSON] зазначила, що з травня 2012 року сторони проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні і представник позивача [PERSON] Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, щодо набуття у власність відповідачем по справі спірної земельної ділянки, суд вважає, що поскільки [PERSON] придбав її 19.09.2005 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки, отримавши 10.01.2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], тобто набагато раніше терміну спільного проживання сторін, тому даний об'єкт нерухомого майна не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути об'єктом поділу майна подружжя. За таких обставин в задоволенні частини позову про поділ спірної земельної ділянки шляхом визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 її частину необхідно відмовити. У відповідності до ч.1-2, ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як наполягає ч.1, ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом ч.1, ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. У відповідності до ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначає п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як зазначив у судовому засіданні представник позивача [PERSON] за період спільного проживання сторін позивач за рахунок власних коштів отриманих від підприємницької діяльності оплатила значний обсяг будівельних та оздоблювальних робіт, внаслідок яких вартість спірного садового будинку значно збільшилась. На підтвердження вказаних обставин ним була надана значна кількість фіскальних та товарних чеків, накладних та оплачених рахунків-фактур. Однак суд не може їх покласти в основу рішення, поскільки у їх більшості відсутнє прізвище платника, позивачем та її представником не надано доказів що саме ці будівельні матеріали та конструкції були використані для будівництва спірного садового будинку, а також подані до справи на стадії доповнень, що є порушенням цивільно-процесуальних норм. Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 18.06.2014 року постановою відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві було накладено арешт на садовий будинок, розташований в [ADDRESS], що належить [PERSON] (а.с.23-24). Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для поділу будинку між сторонами також відсутні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed