Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.06.2018 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем була укладена Угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі-Договір), шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції Банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка»). Відповідно до умов вищевказаного договору позивач зобов`язався відкрити відповідачеві картковий рахунок у валюті гривня та випустити міжнародну пластикову картку MC Debit World строком дії 3 роки з моменту її випуску та встановити кредитний ліміт у розмірі 200000,00 грн., а відповідач зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, відкривши відповідачеві картковий рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випустив міжнародну платіжну MC Debit World строком дії 3 роки з моменту її випуску, встановивши кредитний ліміт у розмірі 200000,00 грн. Однак, [PERSON] , у порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 23.03.2021 утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 154095,22 грн., яка складається з: 81904,68 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 66984,30 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 473,28 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 4732,96 грн. - неустойка. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 21.05.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 23.06.2021 відповідач надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначила, що до позовної заяви додані документи не засвідчені належним чином, при цьому позивач вже звертався до суду з позовною заявою аналогічного змісту до відповідача (справа №756/5592/21), яка була залишена судом без руху, а в подальшому повернута позивачу. Крім того, до позовної заяви в обґрунтування розміру заборгованості додано лише розрахунок заборгованості за кредитом, однак не долучено жодного первинного документу, який би підтверджував суму заборгованості. На думку позивача, відповідач не мав права нараховувати будь-які штрафні санкції, оскільки Законом України № 691-20 від 16.06.2020 "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби «COVID-19» до Господарського та Цивільного кодексів внесені відповідні зміни, згідно з якими споживач тимчасово звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань за договором. Відповідач зазначає, що відповідач штучно створював умови для її закредитовування, відмовляючи від касового обслуговування через відсутність у неї прописки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Cторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Судом встановлено, що 15.06.2018 між сторонами укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції Банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка». Умовами вищевказаного договору передбачено, що позивач зобов`язується відкрити відповідачеві картковий рахунок у валюті гривня та випустити міжнародну пластикову картку MC Debit WORLD строком дії 3 роки з моменту її випуску. Згідно умов Договору відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитому строки та на умовах, що передбачені договором. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав: копію Анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк» від 15.06.2018; Оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.06.2018; Акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії; Акцепт про укладання договору про використання факсимільного відтворення аналогу власноручного підпису та відбитку печатки при укладанні договору добровільного страхування фінансових ризиків держателів кредитних платіжних карток від 15.06.2018; Договір добровільного страхування фінансових ризиків держателів кредитних платіжних карток №248.630951239.111 від 15.06.2018; Угода на використання власноручного підпису клієнта; Договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів від 15.06.2018; Договір добровільного страхування від нещасних випадків та добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби для держателів платіжних карток №227.630951239.111 від 15.09.2018; Публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб; Паспорт споживчого кредиту від 15.06.2018 та Розрахунок заборгованості за кредитом станом на 23.03.2021. З наданих матеріалів вбачається, що 15.06.2018 відповідач підписала Паспорт споживчого кредиту, у якому зазначено: тип кредиту - кредитування рахунку; розмір процентної ставки за користування кредитом - 26%; тип процентної ставки - фіксована; порядок повернення кредиту, реальна процентна ставка, тощо. Наведене свідчить, що відповідач була ознайомлена з умовами кредитування, а 15.06.2018 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено саме кредитнийдоговір. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором від 15.06.2018 року станом на 23.03.2021 становить 154095,22 грн., яка складається з: 81904,68 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 66984,30 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 473,28 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 4732,96 грн. - неустойка. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У матеріалах справи відсутні посилання на докази на підтвердження того, що одна зі сторін чи обидві сторони зверталися з заявами про припинення дії кредитного договору. Отже, строк дії договору не припинився. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З аналізу норм ст. ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що ним як стороною підписаного договору були виконані усі зобов`язання перед відповідачем, а саме: відкрито відповідачеві картковий рахунок № [NUMBER] у валюті гривня, випущено міжнародну платіжну карту MC Debit World строком дії 3 роки з моменту її випуску, на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 200000,00 грн. Разом з тим, у паспорті споживчого кредиту, підписаного [PERSON] , зазначені суми кредитного ліміту: 110000,00 грн. та 75000,00 грн. відповідно, в той час як відповідно до наданого позивачем Розрахунку заборгованості за кредитом кредитний ліміт становить 110000,00 грн. При цьому, суд скептично оцінює доводи відповідача про те, що позивачем не надані такі первинні документи, як меморіальні ордери, квитанції, оскільки, як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, кредит видавався шляхом зарахування відповідної суми на картковий рахунок та відповідач мала змогу власноруч здійснювати зняття грошових коштів за допомогою банкоматів, розраховуватися платіжною карткою в торгівельних центрах, інтернеті, тощо. Тобто, здійснювати будь-які розрахункові операції, які не потребують видачі касового документу. Разом з тим, суд також враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Проте, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час оформлення кредитного договору), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 16.09.2020 у цивільній справі №200/5647/18. Щодо розрахунку заборгованості як належного доказу існування такої заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до позиції Верховного суду у цивільній справі№278/2177/15-ц, викладеній у постанові від 17.12.2020, наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Проте, вказаний доказ повинен бути досліджений разом з іншими доказами у сукупності, оскільки з наданого розрахунку неможливо встановити, яким чином здійснювалась зміна кредитного ліміту, як змінювалась заборгованість, кількість днів існування вказаної заборгованості, відповідно на яку суму заборгованості та за який період нараховувались відсотки. Позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку № [NUMBER] , доказів отримання відповідачем платіжної картки, а також виписки по даному рахунку, що позбавляє суд можливості встановити наявність або відсутність заборгованості, дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримувала [PERSON] кредитну картку та строк її дії, чи користувалася кредитними коштами, якщо користувалася, то в якому розмірі, чи здійснювала повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснювала, то в якому розмірі, за який період здійснювалось нарахування відсотків, тощо. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Разом з тим, оскільки позивачем не надано виписку з карткового рахунку, суд позбавлений можливості встановити на яку суму та за який період здійснювалось нарахування відповідних сум неустойки. Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо неналежного оформлення позовної заяви з посиланням на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/5592/21 від 14.04.2021, враховуючи те, що вказана ухвала не має преюдиційного значення, оскільки суддя отримавши позовну заяву самостійно вирішує питання щодо відкриття провадження у справі та відповідності позовної заяви вимогам ЦПК України. Суд звертає увагу відповідача, що подана позовна заява та долучені до неї додатки прошиті, пронумеровані та на зворотній сторінці останнього аркуша міститься напис, який містить дату, підпис уповноваженої особи, печатку, тощо. При цьому, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, а також положення Конвенції. Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року). Крім того, Верховний суд у постанові від 18.12.2018 у справі №761/5894/17 дійшов висновку, що суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, повертаючи позовну заяву з підстав, що представником позивача подані документи, які потребували засвідчення кожної сторінки окремо. Інші доводи відповідача, які наведені у відзиві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed