Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON], третя особа: Хмільницька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивачі зареєстровані та проживають у квартирі по [ADDRESS]. В даній квартирі з 1982 року, разом з позивачами, проживала відповідач [PERSON], яка в 1988 році отримала іншу квартиру по [ADDRESS] до якої переселилась, у 2002 році зареєструвалась, а в січні 2003 року приватизувала її. Враховуючи те, що відповідач вибула на постійне місце проживання до іншої квартири, позивачі просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою по [ADDRESS] Ухвалою суду від 22.09.2015 року до участі в даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено виконавчий комітет Хмільницької міської ради. В судовому засіданні позивачі підтримали позовну заяву, з наведених в ній підстав та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, враховуючи наступне. 1988 року [PERSON] було надано тимчасове житло по [ADDRESS], однак постійним місцем проживання залишилась квартира по [ADDRESS] яку вона приватизувала в 2000 році. Після приватизації квартири по [ADDRESS] [PERSON], будучи власником квартири по [ADDRESS] переселилась до квартири по [ADDRESS]. Після скасування приватизації квартири по [ADDRESS] [PERSON] намагалась вселитися в дану квартиру, однак позивач [PERSON] перешкоджала їй у цьому. Треті особи у судове засідання не з'явились, відповідно до заяви від 13.10.2015 року Хмільницька міська рада та виконавчий комітет Хмільницької міської ради просили розглянути справу за відсутності їх представників, у вирішенні справи поклались на розсуд суду, із врахуванням наявних відомостей, що містяться у матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення позивачів, відповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. Як встановлено судом з досліджених доказів, спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] отримала у найм, що підтверджується договором найму від 14.04.1982 року (а.с. 85-87), актом здачі від 14.04.1982 року (а.с. 88), в якій 12.04.1982 року зареєструвалась (а.с. 10), а в подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 311 від 23.11.2000 року отримала дозвіл на приватизацію та приватизувала, отримавши свідоцтво [NUMBER] від 12.12.2000 року. Довідкою КП Хмільницька ЖЕК №677 від 15.06.2015 року (а.с.7), копіями паспортів (а.с.8-10), а також довідкою адресно-довідкового підрозділу УДМС УМВС України у Вінницькій області від 05.08.2015 року (а.с.59) підтверджено, що в квартирі по [ADDRESS] зареєстровані: з 23.05.1987 року - [PERSON], [INFO], з 01.11.1999 року - [PERSON], [INFO], з 12.04.1982 року [PERSON], [INFO] Листом виконавчого комітету Хмільницької міської ради №02-12/1782 від 13.12.2011 року (а.с.11) підтверджено, що [PERSON] та її син [PERSON] в 1982 році отримали двокімнатну квартиру по [ADDRESS]. В 1987 році в дану квартиру як члени сім'ї наймача були прописані [PERSON] з чоловіком, а з 1999 року [PERSON] В липні 1988 року [PERSON], її чоловіку та сину було виділено двокімнатну квартиру в гуртожитку по [ADDRESS]. В 2000 році [PERSON] приватизувала квартиру по [ADDRESS], а в січні 2003 року разом із сином приватизувала квартиру по [ADDRESS]. Вказане також підтверджується рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради №18 від 11.01.2003 року (а.с.12-13), а також свідоцтвом про право власності на житло (а.с.14). Позивачі звертаючись до суду з даним позовом, як підставу для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням наводять ч. 2 ст. 107 ЖК України. Так, згідно ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 11 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Як встановлено з досліджених судом доказів, доводи позивачів про те, що [PERSON] вибула із [ADDRESS] з 1988 року не знайшли свого підтвердження. Так, з відмітки про прописку, наявної у паспорті відповідача встановлено, що вона змінила прописку 21.11.2002 року, тобто вже після того, як у 2000 році приватизувала квартиру [ADDRESS] ставши її власником. Відповідно до ст. 17 ЦК Української РСР, який діяв на час приватизації відповідачем спірної квартири, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004 року, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 12 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Таким чином, те, що [PERSON] як власник спірної квартири у 2002 році змінила прописку та зареєструвалась в квартирі [ADDRESS], не має наслідком втрати нею права користування квартирою по [ADDRESS] м.Хмільник, Вінницької області, власником якої вона була. Також не є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] і та обставина, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.02.2015 року у цивільній справі №149/3482/14-ц, яке набуло законної сили 20.04.2015 року, визнано недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] визнано незаконним рішення виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 311 від 23.11.2000 року в частині надання дозволу [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] та визнано недійсним Свідоцтво [NUMBER] від 12.12.2000 року про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Так, до набрання чинності вказаним рішенням суду і рішення про приватизацію і свідоцтво були дійсними. У свою чергу, як встановлено з пояснень сторін, з квітня 2015 року відповідач [PERSON] намагалась вселитись до квартири [ADDRESS] однак позивач [PERSON] перешкоджає їй у цьому. Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed