Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Навчально-виховний комплекс «Антошка» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов»язання внести зміни до трудової книжки. Мотивуючи свої вимоги тим, що 01 вересня 2015 року наказом № 01/09-6 вона була прийнята на роботу до ТОВ «Дошкільний навчальний заклад «Антошка» на посаду вихователя-методиста із щомісячною заробітною платою 5 000 грн. 00 коп., яка складалась із таких складових (посадовий оклад - 1 500 грн. 00 коп., решта - 3 500 грн. 00 коп. - виплачувались за ініціативи керівництва не із фонду заробітної плати на її картковий рахунок), відповідно, її середньоденний заробіток склав 238 грн. 00 коп. В подальшому, вона домовилась з відповідачем про її звільнення з 01 лютого 2016 року за згодою сторін в порядку п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв»язку з чим нею була написана заява про звільнення та передана роботодавцю. Проте, ТОВ «НВК «Антошка» на її заяву про звільнення наказ не видав, не здійснив відповідний запис в трудовій книжці та не провів розрахунок по заробітній платі при звільненні. Трудову книжку вона отримала по пошті лише 30 березня 2016 року у зв»язку з чим просить стягнути середній заробіток за період затримки видачі трудової книжки з 02 лютого по 30 березня 2016 року. Із запису трудової книжки їй стало відомо про те, що вона була звільнена наказом від 18 лютого 2016 року з 02 лютого 2016 року за відсутності на робочому місці без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, виданого ТОВ «НВК «Антошка» на підставі актів про її відсутність на роботі та відмову надати письмові пояснення з цього приводу. Враховуючи те, що її звільнення відбулось не на підставі поданої нею заяви від 01 лютого 2016 року про звільнення за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України), прость зобов»язати ТОВ «НВК «Антошка» внести зміни до її трудової книжки - замість запису «звільнена за прогул без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України», вказати «звільнена за згодою сторін за ст. 36 КЗпП України з 01.02.2016 року». Вважає, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 15 000 грн. 00 коп., яку просить стягнути на її користь. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2016 року (а.с.137), позовні вимоги підтримали в редакції вимог від 25 квітня 2016 року (а.с.58-58) й просили: стягнути з ТОВ «НВК «Антошка» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 05, 06, 11, 12, 16, 19, 20 січня 2016 року у розмірі 1 666 грн. 00 коп. та 04 лютого 2016 року - 238 грн. 00 коп., 1 027 грн. 26 коп. - компенсацію за невикористану відпустку; 9 996 грн. 00 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 лютого 2016 року по 30 березня 2016 року, 15 000 грн. 00 коп. - компенсацію за заподіяну моральну шкоду; а також зобов»язати відповідача внести зміни до запису про звільнення у трудову книжку позивачки. Представник відповідача [PERSON], діюча на підстві довіреності від 22 квітня 2016 року (а.с.111), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за безпідставністю та недоведеністю вимог. Як на підставу заперечення проти позову, послалася на те, що позивачка була звільнена на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з підстав прогулу (відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, проте із заявою про її звільнення за угодою сторін вона не зверталась. При цьому, оскільки наказ про звільнення був данований 18 лютого 2015 року, виплати по заробітній платі проведені роботодавцем вчасно платіжними дорученнями 19 лютого 2016 року, з відрахуванням коштів за дні прогулу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що 01 вересня 2015 року наказом № 01/09-6 [PERSON] була прийнята на роботу до ТОВ «Дошкільний навчальний заклад «Антошка» на посаду методиста із посадовим окладом 1 500 грн. 00 коп. (а.с.95). Наказом № 18/02-02 від 18 лютого 2016 року ТОВ «Навчально-виховний комплекс «Антошка» (підприємство ТОВ «ДНЗ «Антошка» перейменовано на ТОВ «НВК «Антошка» з 28.01.2016 року) (а.с.53) [PERSON] звільнено з 02 лютого 2016 року з підстав відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, з проведенням повного розрахунку відповідно до чинного законодавства (а.с.75). Підставою для постановлення даного наказу стали: акт про відсутність [PERSON] на роботі; акт про відмову надати письмове пояснення (а.с.75). Так, згідно Акту від 03 лютого 2016 року ТОВ «НВК «Антошка» [PERSON] в період з 05 січня по 12 січня 2016 року та з 19 січня по 20 січня 2016 року й 03 лютого 2016 року самовільно, без відповідного дозволу залишила роботу і була відсутня протягом вказаних робочих днів (а.с.69). Даний акт підписаний комісією у складі трьох осіб. Так, факт відсутності працівника на роботі може бути підтверджено його письмовим поясненням, письмовими свідченнями інших працівників, відповідним актом, складеним у довільній формі безпосереднім керівником за участю не менше двох інших осіб, які є свідками відсутності на роботі працівника, щодо якого застосовується звільнення. Факт відсутності позивачки на робочому місці також відображений у табелі використання робочого часу. У зв»язку з тим, що позивачка не з»являлась на роботі протягом кількох днів та не повідомила про причини своєї відсутності, ТОВ «НВК «Антошка» рекомендованим листом від 09 лютого 2016 року запропоновано [PERSON] надати письмове пояснення з причин відсутності на робочому місці (а.с.70), який вона отримала 12 лютого 2016 року. Про відсутність письмових пояснень та будь-яких документів від позивачки, 17 лютого 2016 року ТОВ «НВК «Антошка» складений акт про те, що [PERSON] була відсутня на робочому місці у вказані дні, й їй було запропоновано надати письмові пояснення з причин відсутності на робочому місці, проте письмових пояснень з даного приводу та будь-яких доказів, які свідчать про поважність причин відсутності на роботі у вказаний період, не надала (а.с.71). Враховуючи той фактор, що позивачка не з»явилась на роботі по минуванню вжитих роботодавцем заходів, вона була звільнена останнім днем виконня нею трудових обов»язків - 02 лютого 2016 року з виданням наказу про звільнення від 18 лютого 2016 року. Так, при звільненні за прогул (як і за інше дисциплінарне порушення) трудові відносини вважають припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював. Але днем звільнення, зазначеним у наказі про звільнення, за загальним правилом, вважатиметься останній день роботи, - що відповідає спірним правовідносинам. ТОВ «НВК «Антошка» листом від 18 лютого 2016 року повідомило [PERSON] про розірвання з нею трудового договору на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України та необхідність прибути для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (а.с.72, 73, 74). 16 березня 2016 року [PERSON] листом повідомила ТОВ «НВК «Антошка» про її прохання надіслати їй цінним листом трудову книжку з медичною книжкою за адресою: [ADDRESS] (а.с.76). У зв»язку з отриманим погодженням на відправлення ТОВ «НВК «Антошка» на вказану позивачкою адресою, відповідач надіслав поштою їй оригінал трудової книжки на 63-х аркушах, оригінал особистої медичної книжки на 1-му аркуші та оригінал довідки про проходження флюрографії на 1-му аркуші (а.с.77), й вказані документи отримані особисто [PERSON], що підтверджується розпискою звортнього повідомлення рекомендованого листа від 30 березня 2016 року (а.с.78); й провів розрахунок при звільненні - перерахувавши грошові кошти на її банківський рахунок (а.с.79, 80, 81, 82, 98-98, 99-100, 101, 102-105), що не спростовується й визнається позивачкою. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України). В судовому засіданні позивачем не спростований факт її відсутності на робочому місці протягом робочого дня з 05 по 12 січня й 19, 20 січня 2016 року та 03 лютого 2016 року, відповідно, судом встановлений факт відсутності позивача на робочому місці протягом 8-ми годинного робочого дня у вказаний період часу. Позивачем не оскаржується наказ про її звільнення. Оскільки позивачем не оскаржується наказ про її звільнення, з урахуванням положення ч. 3 ст. 235 КЗпП України, правових підстав для зобов»язання відповідача внести зміни до редакції підстави звільнення (зміна формулювання причин звільнення) немає. Суд не вбачає правових підстав для зміни формулювання причин звільнення позивача, якщо ним вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення не заявлена, й ця вимога не враховує підстави, які передбачають зміну такого формулювання. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Тобто, законодавцем визначені підстави, які передбачають зміну формулювання причин звільнення, проте останні на спірні правонідносини не поширюються. При цьому суд, враховуючи положення ч.4 ст. 10 ЦПК України, за правилом якої суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, неодноразово з»ясовував обставину, чи оскаржується позивачкою наказ про звільнення, яка вказала про те, що наказ про звільнення нею не оскаржується, що підтверджується журналом судового засідання. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не вправі порушувати встановлений законом принцип диспозитивності й виходити за межі заявлених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи з позивачем повністю та вчасно проведено розрахунок при звільненні: виплачені всі суми заробітної плати та інші нарахування, з відрахуванням коштів за дні прогулу, що підтверджується платіжними відомостями та платіжними дорученнями від 17 лютого 2016 року та від 19 лютого 2016 року, табелем обліку використання робочого часу (а.с.79, 80, 81, 82, 96-98, 99-100, 101, 102-105); видано трудову книжку та повернуто на її письмове прохання всі особисті документи, що знаходились в особовій справі (а.с.76, 77, 78). Посилання позивача на те, що нею подавалась заява датована 01 лютого 2016 року про звільнення й погоджена ТОВ «НВК «Антошка» в порядку п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, матеріали справи не містять, а тому суд вважає дані доводи такими, що не заслуговують на увагу з відсутності належних та допустимих доказів. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не надані належні докази по справі, суд розцінює доказування позивача, як такі, що ґрунтуються на припущеннях. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, судом перевірялась та встановлювалась та обставина, що позивачка як працівник мала змогу подати заяву про звільнення в порядку п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України /за угодою сторін/ з отриманням погодження від керівництва, й про існуючу процедуру подачі заяви про звільнення їй було відомо, проте цього не вчинила, й докази про те, що вона подавала вказану заяву, матеріали справи не містять. А її посилання на те, що заяву про звільнення вона погодила з керівництвом в усному порядку, не відповідає чинному законодавсту та процедурі звільнення працівника за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Положенням п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України визначено підставу припинення трудового договору - угода сторін, й на цю підставу звільнення претендувала позивачка. При досягненні домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України може мати місце лише при взаємній згоді про це роботодавця і працівника. Законодавцем передбачений порядок ініціювання розірвання трудового договору. Положення ст. 38 КЗпП України передбачає, що при звільненні за ініціативою працівника (у загальному порядку) умовою розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, є письмове попередження працівником про це роботодавця за два тижні до запланованої дати звільнення. Положення п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачає звільнення працівника за угодою сторін та не містить вищевказаних обмежень щодо строку повідомлення та наявності поважних причин для припинення трудових відносин у більш короткий строк. Таким чином, за п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період. За п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України ініціатором звільнення може бути як працівник шляхом подання роботодавцеві відповідної заяви, так і роботодавець шляхом направлення працівникові повідомлення про запропоноване звільнення за угодою сторін, та за умови погодження сторонами дати звільнення працівника за правилами ч.1 ст. 38 КЗпП України. Проте, такої домовленоості /угоди/ між сторонами не було досягнуто, а тому позиція позивачки є хибною й такою, що не заслуговує на увагу. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на те, що правових підстав для задоволення основної частини позовних вимог немає, підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні, оскільки судом в межах заявлених позовних вимог встановлено, що відповідачем трудові права позивача порушені не були. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», тому останній згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі вищевикладеного, п.1 ч.1 ст. 36, п.4 ч.1 ст. 40, ст. 235 КЗпП України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листолпада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів",

Outcome: dismissed