Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт навчання у вищому навчальному закладі у періоди з 01.09.1986 р. по 30.06.1987 р. включно та з 29.09.1989 р. по 11.09.1991 р. включно за спеціальністю «Автоматизація технологічних процесів та виробництв» на денній формі навчання у Комунарському гірничо-металургійному інституті; з 12.09.1991 р. по 10.05.1992 р. включно за спеціальністю «Електропривод та автоматизація гірничих робіт» на вечірньо-заочному факультеті Комунарського гірничо-металургійного інституту; з 11.05.1992 р. по 30.06.1993 р. включно за спеціальністю «Електропривод та автоматизація гірничих робіт» на вечірньо-заочному факультеті Донбаського гірничо-металургійного інституту, із закінченням навчання 30.06.1993 р. отриманням диплому про вищу освіту КБ №002317 за кваліфікацією спеціаліста гірничого інженера-електрика. Заявник у судове засідання не з`явився, справу просив розглядати за його відсутності, заявлені вимоги підтримав, про що надав відповідну письмову заяву. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у письмовій заяві просив у заяві відмовити, справу розглядати за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що заявник у лютому 2019 р. звернувся до УПФУ в м. Лисичанську з питання щодо пенсії за віком та включення до страхового стажу періоду навчання у вищому навчальному закладі. 15 лютого 2019 р. УПФУ в м. Лисичанську надало заявнику письмову відповідь, що немає можливості зарахувати період навчання з 01.09.1986 р. по 30.06.1993 р. у Донбаському ( [PERSON] ) гірничо-металургійному інституті через відсутність довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки з відомостями про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів. Через знаходження архіву ВНЗ на непідконтрольній частині Луганської області у м. Алчевську, таку допустиму для УПФУ довідку надати неможливо. З наданих заявником доказів вбачається, що з 01.09.1986 р. на підставі наказу від 11.08.1986 року №166-с заявник розпочав навчання у Комунарському гірничо-металургійному інституті за спеціальністю «Автоматизація технологічних процесів та виробництв» на денній формі навчання. З 01.07.1987 р. у зв`язку із призивом до лав Радянської Армії заявнику була надана академічна відпустка. Після проходження служби в армії, 29.09.1989 р., заявник був знову зарахований Комунарського гірничо-металургійного інституту за спеціальністю «Автоматизація гірничо-технологічних процесів та виробництв». 12.09.1991 р. заявника переведено на вечірньо-заочний факультет Комунарського гірничо-металургійного інституту за спеціальністю «Електропривод та автоматизація гірничих робіт». Наказом МОУ від 11.05.1992 р. № 16 Комунарський гірничо-металургійний інститут перейменовано у Донбаський гірничо-металургійний інститут. Рішенням Державної екзаменаційної комісії заявнику присвоєна кваліфікація гірничого інженера-електрика, видано диплом спеціаліста КБ № 002317 та 30.06.1993 р. відраховано з університету у зв`язку із закінченням навчання. Саме встановлення факту навчання ВНЗ у певний час і потрібно заявнику для зарахування цих періодів до страхового стажу та призначення пенсії. Відповідно до\~ст.\~315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до\~ч.2\~ст.\~315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд не може встановити факт навчання заявника у період з 01.09.1986 р. по 01.07.1987 р. , т.я. в цей період він проходив строкову військову службу, та з 12.09.1991 р. по 30.06.1993 р., тому що факт навчання на заочній формі навчання не є юридичним фактом, який породжує юридичні наслідки для заявника, до стажу для призначення пенсії підлягає зарахуванню період роботи в цей час.. Суд приймає у якості доказу довідку б/н від 04.02.2019 р. (а.с.9) та не приймає доводи представника заінтересованої особи, оскільки до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані владою на тимчасово непідконтрольних територіях, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Такий висновок зроблений у постанові КАС ВС від 22 жовтня 2018 р. у справі №235/2357/17 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/77310529). Таким чином, суд доходить висновку, що є передбачені законом підстави для часткового задоволення заяви, надані докази, в частині задоволення заявлених вимог, достатніми та переконливими. На підставі викладеного,

Outcome: partial