Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судове засідання представник Позивача не з»явився, надавши заяву щодо розгляду справи без його участі, та те, що просить позов задовольнити в повній мірі. На минулих судових засіданнях представник позивача позов підтримав та пояснив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 11.12.2007 року уклали кредитний договір № РLOKAE00000114. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 8784,69 [Долар США] на термін до 10.12.2012 р., а Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме, надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобовязання за вказаним Договором не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, Відповідач станом на 06.03.2015 року має заборгованість - 15993,71 [Долар США]. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 4497.21 [Долар США] яка була задоволена рішенням Октябрського райсуду м. Полтави від 24.02.2011 року, яким з Відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК» стягнута, а різниця становить - 11496,50 [Долар США]. Зважаючи на дані обставини просив стягнути з Відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» заборгованість у розмірі 11496,50 [Долар США], що за курсом 22,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.03.2015 року складає 263154,88 грн., за кредитним договором №РLOKAE00000114 від 11.12.2007 року та судові витрати. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, а в задоволенні позову просив відмовити в повній мірі з підстав, вказаних в письмових запереченнях. Згідно поданих заперечень відповідач зазначив, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2011 року по справі № 2-386/11 стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 4497,21 Доларів США, що за курсом 7.89 відповідно до службового розпорядження НБУ №417/334 від 01.09.2010 року складає 35465, 44 грн. Дана заборгованість була стягнута достроково, при ухвалені даного рішення суд керувався, зокрема, ст.1050 ЦК України. Також даним рішенням суду було встановлено наступні факти, що [PERSON] станом на 18.08.2010 року має заборгованість перед позивачем в сумі 4522.57 Доларів США, тобто, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави встановлений факт, який не підлягає доказуванню в силу положень ст. 61 ч.3, ч. 2 ст. 205 ЦПК України, а саме факт того, що заборгованість відповідача перед позивачем за основним зобовязанням складає 3427.03 Доларів США, проте, позивач з незрозумілих підстав в даній позовній заяві, нарахував суму основного зобовязання в розмірі 3477,61 Доларів США, що на 50,58 Доларів США більше ніж зазначено в рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 24.02.2011 року, а відтак сума 50,58 Доларів США нарахована позивачем додатково до суми основного боргу є необгрунтованою, так як рішенням Октябрського районного суду встановлено факт, що сума боргу за основним зобовязанням складає 3427.03 Доларів США, а не 3477,61 Доларів США і не може збільшуватись в подальшому, так як заборгованість за кредитом була стягнута достроково. Також Позивачем в позовній заяві не зазначено період за який позивач нараховує заборгованість за процентами та по комісії, які можуть бути нараховані лише за останні три роки в силу положень ст. 256 ЦК України. Також відповідач вказував, що, позивачем не зазначений період нарахування пені який відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України не може перевищувати один рік, незважаючи навіть на подовжений строк позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України. Відповідач вважає, що свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі. На виконання умов договору та погашення заборгованості відповідач передав ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіль Рeugeot 206, 2003 року випуску, днз. ВІ0753АР, який перебував у заставі у ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору застави рухомого майна. Банком 20 лютого 2009 року, у відповідача було вилучено автомобіль Рeugeot 206, 2003 року випуску, днз. ВІ0753АР, в рахунок погашення заборгованості за договором та на підставі Акту передачі транспортного засобу. Таким чином, відповідач вважає, що свої зобовязання перед банком за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відтак вимоги банку є незаконними та необгрунтованими. Крім того зазначив, що Відповідач отримав кредит в розмірі 8784,69 Доларів США, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави стягнуто 4497,21 дол. США, тепер позивач просить стягнути ще 11496,50 Доларів США, а відтак штрафні санкції за кредитом значно перевищують суму самого кредиту, враховуючи, що кредит вже погашено та зважаючи на те, що відповідач хворіє на відкриту форму туберкульозу та не має роботи, то дана сума є надмірно високою та необгрунтованою. Зважаючи на викладене, просив суд застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» в задоволені позовних вимог в звязку із безпідставністю. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості в сумі 11496,50 Дол. США. за кредитним договором від 11 грудня 2007 року та судових витрат на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Даний кредитний договір було укладено сторонами 11.12.2007 року та відповідно до п.3.3 та 7.1 строк дії даного договору був визначений до 10.12.2012 року. Договір застави рухомого майна був укладений між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] 11.12.2007 року відповідно до якого [PERSON] в забезпечення виконання заставодавцем зобов»язань за кредитним договором надав в заставу автомобіль марки Рeugeot 206, 2003 року випуску, днз. ВІ0753АР. Згідно акту передачі транспортного засобу від 11.12.2007 року [PERSON] передав ПАТ « Приватбанк» вищевказаний транспортний засіб. ( а.с. 37). Відповідно до повідомлення УДАІ УМВС України в Полтавській області ( а.с. 56) 13.03.2009 року автомобіль Рeugeot 206, 2003 року випуску, днз. ВІ0753АР був знятий з обліку для реалізації. Згідно звіту про експертну оцінку транспортного засобу від 23.03.2009 року, а саме, авто марки Рeugeot 206, 2003 року випуску, ринкова вартість автомобіля на дату оцінки складала 40042 грн. 31 коп. Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24.02.2011 року ухваленого за позовом ПАТ «Приватбанк» до ТОВ «Агрокапітал 3000» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов банка було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 4497,21 доларів США, що за курсом 7,89 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/334 від 01-09-2010 року складає 35465,44 грн. Стягнуто з ТОВ «Агрокапітал 3000» та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» державне мито. Дане рішення суду набрало законної сили. У відповідності до повідомлення ПАТ «Приватбанк» від 01.07.2011 року (а.с. 91) адресованого відповідачу [PERSON] зазначено, що позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 11844,10 дол. США. 22.05.2009 року автомобіль марки Рeugeot 206, 2003 року випуску, днз. ВІ0753АР було реалізовано за 41042,00 грн., а також, що у відповідача перед банком існує прострочена заборгованість, проте не зазначено в якій саме сумі яку необхідно погасити. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність згідно статті 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки. Тобто з 24.02.2011 року, а саме з дати проголошення рішення Октябрського райсуду м. Полтави у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право для звернення до суду за захистом порушеного цивільного права, якщо так вони вважали. За таких обставин строк позовної давності закінчився 24.02.2014 року. Звернувшись до суду з позовом 23.03.2015 року, позивач цей строк пропустив. Будь-яких заяв про поновлення пропущеного строку позовної давності ПАТ КБ «ПриватБанк» не надавав. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач дану заяву про застосування строку позовної давності до суду подав. До того ж, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у Постанові від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14, зокрема вказується на таке, «За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права». Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Тож є підстави для застосування строку позовної давності. Нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов договору та графіку платежів, який є невідємною частиною договору. Як вбачається з матеріалів справи, а саме рішення Октябрського райсуду м. Полтави від 24.02.2011 року заборгованість у відповідача виникла з травня 2009 року та з того часу йому нараховувалися відповідні проценти, пеня та штрафні санкції, передбачені умовами договору. Тобто, згідно з цим розрахунком, останній платіж надійшов 29.05.2009 року з реалізації авто після чого позивач звернувся до Октябрського райсуду м. Полтави у грудні 2010 року. Це означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у звязку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів та однорічного строку для звернення стягнення пені. У відповідності до договору відповідач зобов'язувався здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами даного договору, здійснювати погашення обов'язкових мінімальних платежів з першого дня наступного розрахункового періоду до наступного місяця включно, тобто початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його , про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості. З вищезазначених обставин Октябрський райсуд м. Полтави ухвалив рішення по справі від 24.02.2011 року яке набрало законної сили. Банк на протязі більш ніж 4 років не предявляв ніяких претензій до відповідача [PERSON] та не повідомляв про наявність боргу, хоча згідно зі статтею 348 ГК України банк зобовязаний здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством. Таким чином, строк позовної давності сплинув у лютому 2014 року, а стосовно стягнення пені сплинув у лютому 2012 року. Проте позивач звернувся з позовом до суду лише в березні 2015 року. Позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що спір з відповідачем вирішувався у досудовому порядку або будь-яких доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом свого права. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 Цивільного кодексу України). Доводи позовної заяви про те, що зобов'язання за договором не припинилися та він діє до повного його виконання сторонами, вважаються неспроможними, оскільки сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, з огляду на те, що це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вказувалось вище, то дана заборгованість була стягнута рішенням Октябрського райсуду м. Полтави від 24.02.2011 року достроково, при ухвалені даного рішення суд керувався, зокрема, ст.1050 ЦК України. Крім цього, у відповідності до пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом. Додаткова угода або нова угода до кредитного договору підписана не була. Отже в даному випадку строк позовної давності сплинув 24 лютого 2014 року, бо пункт 5.1. про дію договору до повного виконання сторонами зобовязань є нікчемним, крім того при розгляді справи Октябрським райсудом м. Полтави було застосовано положення ч.2 ст. 1050 ЦК України щодо дострокового повернення всієї суми кредиту. При цьому сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пунктом 1 ст. 261 ЦК України чітко визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у звязку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. З 24.02.2011 року, тобто з дати проголошення рішення Октябрського райсуду м. Полтави за позовом ПАТ «Приватбанк» до [PERSON] пройшло більш ніж 4 роки і на протязі останніх цих років позивач не вчиняв ніяких дій по вирішенню даного питання. Згідно пункту 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Отже на протязі останніх 4 років строк позовної давності не переривався і за даним пунктом її строк сплинув у лютому2014 року. А стосовно стягнення пені строк позовної давності сплинув у лютому2012 року. Враховуючи положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув. (ПЛЕНУМ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ, ПОСТАНОВА від 30.03.2012 року №5). Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафів тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку. Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, зокрема вказується на таке, «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов». Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті». Даним правом банк скористався, про що свідчить рішення Октябрського райсуду м. Полтави від 24.02.2011 року яке набрало законної сили. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, від 19 березня 2014 року, у справі № 6-14цс14 від 18 червня 2014 року по справі № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року по справі № 6-103цс14 та від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14. Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, зокрема вказується на таке, «За договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).» Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 18 червня 2014 року по справі № 6-61цс14, зокрема вказується на таке, «За договором про надання банківських послуг, яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).»

Outcome: dismissed