Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду 26 грудня 2016 року, позовні вимоги остаточно уточнені 04 01.2016 року, вказавши, що він перебував в трудових відносинах з відділом освіти Іванківської РДА. 01 вересня 2013 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду вчителя музичного мистецтва Обуховицького НВО, наказ № 60-К по відділу освіти. Середньомісячна заробітна плата складала 1205,81 грн. 20.04.2015 року він був звільнений з вказаної посади у звязку з призовом на строкову військову службу в лави ЗС України. 20.10.2016 року він був звільнений з строкової служби в запас, прослуживши повних 18 місяців. Згідно ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу до дня фактичної демобілізації зберігається , в т.ч. середній заробіток в організації, де вони працювали на час призову. Відповідно йому має бути заплачено 21704,58 грн. (1205,81 грн. х 18 місяців). Відмову у виплаті цієї суми позивач вважає незаконною, і просить її стягнути у примусовому порядку. 04.01.2017 року, позивач доповнив свої вимоги і просив, крім того, поновити строк звернення до суду щодо поновлення на роботі, оскільки після звільнення перебував на строковій військовій службі, і не мав можливості звернутися до суду та поновити його на посаді, оскільки звільнений він був неправомірно. У попередньому судовому засіданні позивач та його представник на заявлених вимогах наполягали з підстав, викладених в позові, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що позивач зарахований саме на строкову військову службу, що підтверджується самим позивачем. Звільнення відповідачем було проведено правомірно і без порушень та відсутні підстави для скасування наказу про його звільнення та поновлення позивача на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачем особисто власноручно написано заяву про звільнення з займаної посади у зв'язку з призовом до Збройних Сил України на строкову військову службу.\~ На роботу ж його знову візьмуть із задоволенням. Позивач та його представник у судове засідання на 20.01.2017 року не з'явилися, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача також у судове засідання 20.01.2017 року не з*явилася, написавши заяву, що заперечує проти позовних вимог, так як немає правових підстав для їх виконання. Просить справу розглядати без участі представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, додані письмові докази, враховуючи позицію сторін, висловлену під час попереднього судового засідання та у поданих заявах, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 1 вересня 2013 року згідно наказу № 60-к відділу освіти Іванківської РДА [PERSON] був прийнятий на посаду вчителя музичного мистецтва Обуховицького НВО, що підтверджується копією його трудової книжки. Повісткою, підписаною військовим комісаром Іванківського ОРВК [PERSON], [PERSON] повідомлено, що згідно із Законом України "Про військовий обов'язок та військову службу" він призваний на строкову військову службу і зарахований в команду № 17. Наказано 21.04.2015 року о 8 год. з*явитися для відправлення на збірний пункт за адресою смт. Іванків, вул. І.Проскури, 18а. На підставі повістки позивачем було подано 07.04.2015 р. заяву про звільнення його в зв'язку з призовом на строкову військову службу в Збройні сили України з 20.04.2015 р. Згідно наказу по відділу освіти Іванківської РДА від 07.04.2015 року [PERSON] було звільнено за його заявою у зв'язку з призовом на строкову службу в Збройні сили України відповідно до\~ ч. 3 ст. 36 КЗпПУ\~ з 20.04.2015 року. Після звільнення з лав ЗСУ він звернувся до відповідача з проханням виплатити йому середньомісячну заробітну плату за період несення строкової військової служби. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з заявою про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом, так як відразу після звільнення 21.04.2015 року він почав проходити військову службу, а тому не мав можливості звернутися до суду з позовом , тому просить визнати причину пропуску поважною та поновити строк подачі цього позову. Суд вважає, причину пропуску поважною, відповідно заява позивача підлягає задоволенню. Згідно ст. 73 ЦПК України, суд поновлює позивачеві строк для звернення до суду з цим позовом. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються: чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 р. № 116-VIII (далі Закон № 116), що набрав чинності 08.02.2015 р., частину 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.92 р. № 2232-XII (далі Закон № 2232) викладено в новій редакції. У ній було встановлено, що за громадянами України, яких призвано на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнято на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі, незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Законом № 116 з 08.02.2015 р. до частин 3 та 4 ст. 119 КЗпП внесено зміни, які гарантували збереження місця роботи більше ніж на один рік мобілізованим працівникам та тим з них, хто продовжить службу за контрактом. В той же час, п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України ( в редакції, чинній на час звільнення позивача) було встановлено,що підставою для звільнення працівника є «призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року»; Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 р. № 433-VIII, що набрав чинності 11.06.2015 р., ч.2 ст. 39 Закону № 2232 було викладено в новій редакції. Цього разу встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст. 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП), а також частиною 1 ст. 51, частиною 5 ст. 53, частиною 3 ст. 57, частиною 5 ст. 61 Закону України «Про освіту» (йдеться про відстрочки від призову та мобілізації). \~ \~ \~ \~З 11.06.2015 р. п. 3 частини 1 ст. 36 КЗпП, відповідно до Закону № 433, було викладено в новій редакції, де встановлено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника чи власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу. Змінами, внесеними до ст. 119 КЗпП, встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному КМУ. З хронології внесення змін вбачається, що ст. 36 КЗпП до 11.06.2015 р. містила норму, що дозволяла припиняти трудовий договір з працівниками, призваними на строкову військову службу, а ст. 39 Закону № 2232 гарантувала збереження місця роботи. Крім того, до 11.06.2015 р. ст. 39 Закону № 2232 гарантувала збереження працівникам, призваними на строкову військову службу середнього заробітку, а ст. 119 КЗпП такої норми не містила. Мін'юст України у листі від 26.12.2008 р. № 758-0-2-08-19 «щодо практики застосування норм права у випадку колізії», дав роз'яснення, що в разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання». \~ \~ \~ \~Суд, крім того, враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у справі «Кечко проти України" (Заява N 63134/00)\~ від 08.11.2005 року (п.22, 23, 26). В даному випадку позивач, враховуючи норми закону\~ № 166, що набрав чинності 08.02.2015 року, мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому,\~ право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (збереження як місця роботи, так і середнього заробітку). Європейський суд зауважив, що «якщо чинне правове положення\~ передбачає\~ виплату\~ певних\~ надбавок,\~ і дотримано всі вимоги,\~ необхідні для цього, органи державної влади не можуть\~ свідомо\~ відмовляти\~ у\~ цих\~ виплатах\~ доки\~ відповідні положення є чинними». Вимоги позивача за період перебування на строковій військовій службі під час особливого періоду базуються на\~ спеціальних\~ та\~ чинних\~ положеннях національного законодавства. Збереження місця роботи та середнього заробітку у даному випадку залежить від призову на строкову військову службу у період до закінчення особливого періоду. Згідно листа від 01.10.2015 року № 322/2/8417 щодо особливого періоду в Україні, наданого тимчасово виконуючим обов'язки начальника Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України генерал-майором [PERSON], вбачається що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з момент\ оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на час звільнення позивача і до часу розгляду справи судом в Україні діяв особливий період. Відповідно, суд приходить до висновку, що позивач має бути поновлений на роботі з моменту звільнення, а наказ, на підставі якого він був звільнений підлягає скасуванню. З цих же підстав позивачу має бути виплачений середній заробіток, який зберігався за ним на час проходження строкової військової служби в особливий період з дати звільнення з роботи 20.04.2015 року\~ по 20.10.2016 року. Суд вважає, що має братися саме весь період перебування позивача на строковій військовій службі, оскільки зміни, внесені до ст. 119 КЗпП України виключили раніше визначений строк в один рік, визначивши його словосполученням «до закінчення особливого періоду». Суму заробітку, стягнення якої просить позивач, суд вважає неправильним, виходячи з наступного. 983, 12 грн. - розмір заробітної плати позивача за лютий 2015 року, 1204,32 грн. -розмір заробітної плати позивача за березень 2015 року. Отже, (983,12 грн. + 1204,32 грн.) розділити на кількість робочих днів в місяці (20 +21) та помножити на 377 робочих днів отримаємо 20112,95 грн. Тобто, збережений середній заробіток за час перебування на строковій військовій службі в особливий період з 20.04.2015 р. по 20 10.2016 р. (377 робочих днів) становить 20112 грн. 95 коп.: Згідно ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 551,20 грн. та майнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved