Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі також позивач) звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з зазначеним позовом до [PERSON], Житомирської міської ради, комунального підприємства "Житомирський міський центр земельних відносин", в якому просила: визнати недійсним рішення №1285 від 23.06.2010 року Житомирської міської ради, яким затверджено їй наділ землі площею 0,0998 га ([ADDRESS]), а для [PERSON] у власність 0,1000 га ([ADDRESS]) та в оренду площу 0,0104 га та свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на нерухоме майно від 21.11.2013 року, видано на ім'я [PERSON] на земельну ділянку 0,1 га за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Житомирської міської ради №1285 від 23.06.2010 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0998 га за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що підписавши протокол погодження меж земельної ділянки від 10.09.2009 року, позивачу не було відомо про площу земельної ділянки, що буде належати їй після погодження, вказувала на порушення її прав. Також зазначала, що рішення Житомирською міської ради №1285 від 23.06.2010 року прийнято з порушенням вимог земельного законодавства та суперечить рішенню Житомирською міської ради №881 від 20.03.2015 року. Позивач та представник позивача у судовому засіданні поданий позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що законність та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень міської ради на підставі яких відповідач набув та зареєстрував право власності на земельну ділянку та отримав в довгосторокову оренду земельну ділянку по [ADDRESS], а також вказуючи на відсутність у позивача права власності на земельну ділянку та пропуск нею строків позовної давності просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Житомирської міської ради у судове засідання не прибув, згідно поданої заяви просив проводити розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача - КП "Житомирський міський центр земельних відносин" та третьої особи - Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області у судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], площею 52,5 кв.м. та приналежних: сараю літ. "Б", "В". уборної літ. "У", огорожі №1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2001 року після смерті матері [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.1988 року після смерті батька [PERSON] (а.с.4, 95). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 71,9 кв.м. та приналежних: сараю літ. "Б", "Д", уборної літ. "В", погребу "Г", огорожі №1 на підставі договору дарування житлового будинку від 08.08.2008 року, зареєстрованого за №9442 (а.с. 102-104). Відповідно до п. 135, 136 додатку №1 до рішення Житомирської міської ради від 23.06.2010 №1285 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,0998 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,01 га та в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0104 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17,18,119). Рішенням Житомирської міської ради №249 від 07.12.2011 внесено зміни в п.136 додатку 1 до рішення міської ради №1285 від 23.06.2010 в частині площі земельної ділянки наданої у довгострокову оренду терміном на 10 років [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 0,0104 на 0,0046 на підставі клопотання від 13.09.11 №25/З-8396 (а.с.120). Згідно матеріалів справи вбачається, що [PERSON] оформив у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], площею 0,1 га відповідно до свідоцтва на право власності [NUMBER] від 21.11.2013 року [PERSON] (а.с. 96). Відповідно до п. 73 додатку №1 до рішення Житомирської міської ради №881 від 20.03.2015 [PERSON] надано дозіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під існуючим нерухомим майном за адресою: [ADDRESS], орієнтовною площею 0,1247 га (а.с.121). Земельно-технічною експертизою №348/17 від 16 березня 2017 року зроблено висновок, що факт заняття (захоплення) з боку [PERSON] з виходом за межі встановлені кадастровим планом земельних ділянок в частині земельної ділянки, що примикає до межі землекористувача [PERSON] не встановлено. Встановлено накладку земельних ділянок площею 0,0028 га, що виникла внаслідок невірно встановленої метричної координації зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] відносно їх фактичного розташування в натурі (на місцевості) (а.с.150-167). Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин 1,7 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Частина 2, 3 статті 152 ЗК України передбачають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Згідно частини другої статті 116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частинами 8, 9 статті 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Абзацом 5 частини 1 статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельної ділянки на підставі технічної документації щодо складання документів, що посвідчує право користування земельною ділянкою, відбувається лише щодо земельних ділянок, межі яких встановлено в натурі (на місцевості) без зміни їх цільового призначення. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1, 3 та 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наявного в матеріалів справи протоколу погодження меж земельної ділянки від 20.05.2009 року вбачається, що суміжні землекористувачі: [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] погодили встановлення в натурі існуючих меж земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що засвідчили своїми підписами (а.с.60). Позивач [PERSON] у судовому засіданні факт підписання протоколу погодження меж земельної ділянки від 20.05.2009 року не оспорювала. При цьому, технічна документація із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] за адресою [ADDRESS] в матеріалах справи відсутня та на час розгляду справи не розроблена та не затверджена, що в свою чергу робить неможливим встановлення меж земельної ділянки [PERSON] за зазначеною адресою. Суд вважає безпідставними доводи позивачки про те, що останній нележить земельна ділянка саме площею 0,1247 га згідно рішення міської ради №881 від 20.03.2015, та остання була позбавлена права на земельну ділянку площею 0,03 га, оскільки як вбачається з рішення міської ради зазначення площі земельної ділянки є орієнтовною, а технічна документація із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] є розроблена та не затверджена. Висновок земельно-технічної експертизи №348/17 від 16 березня 2017 року (на призначення якої наполягали позивач та її представник), яким встановлено невідповідність фактичних меж земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з межами, що визначені відповідно до його правовстановлюючих документів на житловий будинок та даних Державного земельного кадастру правового значення для розгляду даного спору правового значення не має, оскільки жодним чином не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення Житомирської міської ради №1285 від 23.06.2010 року чи правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідача. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1, 3 та 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, в порушення ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності рішення оскаржуваного рішення Житомирської міської ради №1285 від 23.06.2010 року та свідоцтва від 21.11.2013 року про право власності за [PERSON]на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], площею 0,1 га. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed