Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ Лазурне узбережжя, КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, в якому з урахуванням уточнень (т. 3, а.с. 190-194) просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.03.2005 року № 310 про дозвіл будівництва 5-поверхового житло\-вого будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одеса вул. Гаршина, 3; визнати незаконним та скасувати дозвіл ТОВ «Лазурне узбережжя» на виконання ві\-дповідних будівельних робіт від 22.03.2005 року № 156/05, виданий Інспекцією Державного ар\-хітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради; визнати незаконним та скасувати рішення комунального підприємства «Одеське мі\-ське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» від 27.08.2008 року, ре\-єстраційний № 24483107, номер запису: 16 в книзі 1н/с-24, про реєстрацію права власності за ТОВ «Лазурне узбережжя» на об'єкт незавершеного будівництва 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина, 3; визнати незаконним та скасувати рішення від 30.05.2013 року № IV 143131500699 про реєстрацію декларації товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» про готовність 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Оде\-са, вул. Гаршина, 3 (поштова адреса - м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) до експлуатації, прийняте Державною архітектурно - будівельної інспекцією України; усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належними йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0668 га у м. Одеса, вул. Гаршина, 5, ка\-дастровий № 5110136900:34:010:0109, та домоволодінням у м. Одеса, вул. Гаршина, 5, що скла\-дається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м, шляхом зо\-бов'язання товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» здійснити перебу\-дову п'ятиповерхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 3 (поштова адреса - м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) з метою усунення пору\-шень будівельних норм та правил відповідно до технічного висновку від 28.02.2014 року Науково-дослідницького і проектно-вишукувального інституту ,.Нііпроектреконструкція": знести (демонтувати) двоповерхову мансарду та четвертий і п'ятий поверхи будинку, знизити поверховість будинку до трьох поверхів; зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» влашту\-вати житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 3 (поштова адреса - м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) необхідними інженерно-технічними заходами, що запобігатимуть стіканню ат\-мосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки площею 0,0668 га у м. Одеса, вул. Гаршина, 5, кадастровий № 5110136900:34:010:0109. яка на\-лежить на праві власності [PERSON]; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» на ко\-ристь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що 22.01.2008 року йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділян\-ку 0,0668 га, розташовану м. Одеса, вул. Гаршина, 5, кадастровий № 5110136900:34:010:0109, а 05.02.2008 року позивач отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5 та складається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м. [PERSON] вказує, що Облспоживспілка, яка була суміжним землекористувачем, здійснювала будівництво двоповерхового спального корпусу реабілітаційно-оздоровчого центру у м. Одесі по вул. Гаршина, 3, однак в подальшому продала його фізичним особам [PERSON], [PERSON], [PERSON] як обєкт незавершеного будівництва із покладенням на останніх обов'язків за договором будівництва спального корпусу реабілітаційного центру. Замість виконання п. 8 договору купівлі-продажу від 27.11.2002 року, земельну ділянку, на якій був розташований незавершений будівництвом спальний корпус реабілітаційного центру, було продано ТОВ «Лазурне узбережжя», яке одержало Державний акт від 08.04.2004 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2797 га, розташовану в м. Одесі, по вул. Гаршина, 3. Позивач зазначає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» зруйнувало двоповерхову будівлю та по\-чало будувати багатоповерховий 2-х секційний житловий будинок з мансардою і підземним паркінгом без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт. 17.03.2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради видала розпоря\-дження № 310, яким дозволило ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво 5-поверхового житлового будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одеса вул. Гаршина, 3. 22.03.2005 року Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Управлін\-ня архітектури та містобудування Одеської міської ради, видала ТОВ «Лазурне узбережжя» дозвіл № 156/05 на виконання будівельних робіт строком до 01.04.2006 року, який в подальшому відмовилась продовжувати у зв'язку з відмовою відповідача зменшити поверхо\-вість будинку. Позивач також вказує, що ТОВ «Лазурне узбережжя» отримало дозволи на виконання відповідних будівель\-них робіт Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 15.08.2007 року № 13 та від 22.08.2012 року № 11312146803. Позивач посилається також на те, що 27.08.2008 року КП «ОМБТІ та РОН», пізніше перейменоване в комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, прийняло рішення про реєстрацію права власності ТОВ «Лазурне узбережжя» на об'єкт незавершеного будівництва, 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина, 3, про що позивачу стало відомо лише 10.11.2012 року. 30.05.2013 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України прийняла рішення № IV 143131500699 про реєстрацію декларації ТОВ «Лазурне узбережжя» про готовність 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина, 3 до експлуатації. Будинку було присвоєно поштову адресу м. Одеса, вул. Гаршина, 5 А. [PERSON] стверджує, що вказані рішення та дії відповідачів є незаконними, оскільки були здійснені без належно затверджено\-го проекту, істотно порушують будівельні норми і правила, а також права та інтереси позивача [PERSON] Так, позивач зазначає, що відстань між довгою стороною будинку відповідача ТОВ «Лазурне узбережжя» та довгою стороною будинку літ. «В» позивача складає 16 м, літ. «И» - 17 м, а тому ТОВ «Лазурне узбережжя» своїм будівництвом порушило правило побутових розривів, яке в цьому випадку згідно п. 3.13, примітки 2 до цього пункту ДБН 360-92**«Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» повинно дорівнювати 20 м. Прибудинкова територія будинку відповідача ТОВ «Лазурне узбережжя» складає 1 419,7 кв.м, в той час як має бути не менше 1 835 кв. м у зв'язку з побудовою більшої кількості квартир та поверхів, ніж було заявлено у розпорядженні 17.03.2005 року (замість 22 квартир - 44, замість 5 поверхів з мансардою - фактично 7, тому що мансарда двоповерхова), а тому [PERSON] вважає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» порушило правило про дотримання мінімальної розрахункової площі земельної ділянки для окремого будинку, яке в цьому випадку згідно примітки 1 до п. 3.8 ДБН І 92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» має складати не менше 1 835 кв. м; при цьому також неможливо дотримати вимоги п.п. 3.15, 3.17 цього ДБН щодо розміщення відповідних ділянок (для відпочинку, господарських цілей тощо). Позивач вказує, що висота будинку, яке побудувало ТОВ «Лазурне узбережжя» складає 25 м, будинок побудовано в районі сталої малоповерхової забудови (не більше 3 поверхів) без відповідного проекту та узгоджень, з цих підстав [PERSON] вважає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» порушило правила добросусідства, не дотримало вимоги ст. 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст. 91, 103 Зе\-мельного кодексу України і без згоди суміжних землекористувачів та власників будинків, які оточують будівництво (зокрема, позивача), підвищило межу вітрового підпору вже існуючих димових труб будинку позивача по вул. Гаршина, 5, що згідно п. Ж. 15 примітки Ж до ДБН В.2.5-20- 2001 «Газопостачання» має наслідком заборону [PERSON] використовувати газообладнання в його приміщеннях. Також при будівництві будинку по вул. Гаршина, 3, за твердженням [PERSON], порушено норми додатку 3.1 ДБН 360- 92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», тому що відс\-тань від краю проїзду до стін будинку (ширина проїзду для пожежних машин) менше нормати\-вної через не врахування при будівництві існуючого газопроводу, який йде поверх землі, крім того, цей будинок затінює земельну ділянку позивача від світанку до 10 години ранку. На підтвердження цих обставин позивач посилається на технічний висновок ДНДПВІ «Ндіпроектреконструкція» від 28.02.2014 року та припис від 18.09.2008 року Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Одесагаз", згідно з яким будинок позивача по вул. Гаршина, 5 опинився в зоні вітрового підпору в результаті будівництва відповідачем ТОВ «Лазурне узбережжя» будинку по вул. Гаршина, 3, та [PERSON] зобов'язано наростити д/к та в/к або замінити газове обладнання на бездимове, інакше йому відключать газопостачання. Позивач стверджує, що здійснене ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво фактично позбавляє позивача права використовувати встановлену в його будинку систему газопостачання, ство\-рює загрозу пожежної безпеки, підвищену скупченість людей та автомашин на 1 кв. м території навколо належних [PERSON] земельної ділянки та будинків, а також погіршує інсоляцію останніх. Виходячи з наведених обставин позивач вважає, що до спірних правовідносин підляга\-ють застосуванню положення ст.ст. 375, 376 ЦК України щодо самочинного будівництва. Крім того, позивач вказує, що 24.07.2014 року під час сильного дощу через відсутність відповідних улаш\-тувань покрівлі будинку ТОВ «Лазурне узбережжя», необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів із покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки в порушення п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відбувся залив підвальних приміщень у домоволодінні позивача та внаслідок цього їх пошкодження. Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 29.04.2014 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на житловий будинок з мансардою та паркінгом, який розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Гаршина, 3, а також заборонено ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснювати відчуження у будь-який спосіб квартир у житловому будинку з мансардою та паркінгом, який розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Гаршина, 3. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.07.2014 року ухвалу суду від 29.04.2014 року скасовано, а у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвала апеляційної інстанції мотивована тим, що, на думку апеляційного суду, ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснює будівництво законно та при наявності повного пакету дозвільних документів (т.1, а.с. 212). Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Відразу ж після скасування апеляційним судом ухвали суду про забезпечення позову, ТОВ «Лазурне узбережжя» було укладено низку правочинів щодо відчуження квартир у спірному будинку фізичним особам, про що свідчить витребувана судом та наявна в матеріалах справи інформаційна довідка з реєстру речових прав на нерухоме майно (т.3, а.с. 127-137). У звязку із одержанням судом інформації про нових власників квартир, розташованих в тому числі на 4, 5 та мансардному поверхах спірного будинку, передання ними квартир в іпотеку банку, судом було залучено цих осіб до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів (т.4, а.с. 151, т.5, а.с. 131). Представник ТОВ «Лазурне узбережжя» у судове засідання 28.07.2015 року не зявився, сповіщений належним чином, будучи присутнім у інших судових засіданнях надав пояснення по суті спору, заперечував проти задоволення позову, вказував на відсутність будь-яких порушень прав позивача, на те, що обставини, викладені [PERSON] у позовній заяві, не відповідають дійсним обставинам справи, на те, що технічний висновок, виконаний на замовлення [PERSON], не може братися судом до уваги, оскільки не є висновком судової експертизи, складений з порушенням чинного законодавства України та містить недостовірні дані, на сплив строку позовної давності. Представники комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради у судове засідання 28.07.2015 року не зявилися, сповіщались судом належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. Представники Державної архітектурно-будівельної інспекції України, КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради надіслали суду заперечення, в яких просили закрити провадження у справі, при цьому представники КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради просили розглянути справу за їх відсутності (т.1, а.с. 140-142, т.3, а.с. 138-139, т.3, а.с. 170-171). Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПАТ «Радікал Банк», [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, повідомлялись судом належним чином. Представник ПАТ «Радікал Банк» надіслав суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю, а справу розглядати за його відсутності (т.5, а.с. 1-3). У судове засідання зявився представник третьої особи [PERSON], заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника ТОВ «Лазурне узбережжя», представника третьої особи [PERSON], дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні згідно договору купівлі - продажу від 30.11.1997 року позивач [PERSON] придбав домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5, яке складалося з двох житлових будинків літ. «А», літ. «И», надвірних споруд «Б», №№ 2-3 - огородження, І - мощення. розташованих на земель\-ній ділянці площею 642 кв.м (т.1, а.с. 36). У 1998 році позивач отримав згоду на здійснення будівництва у м. Одесі, по вул. Гаршина, 5 від суміжних землекористувачів, в тому числі і від реабілітаційно-оздоровчого комплексу Одеської обласної спілки споживчих товариств, розташованої у м. Одесі, вул. Гаршина, 3, а також погодив із ними межі своєї земельної ділянки (т.1, а.с. 37-39). 16.07.1999 року позивач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в м. Одеса, вул. Гаршина, 5 (т.1, а.с. 40). Рішенням Державної приймальної комісії житловий будинок за вказаною адресою було прийнято в експлуатацію, про що свідчить акт від 12.11.2007 року, зареєстрований інспекцією ДАБК м. Одеси від 23.11.2007 року № 597, затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.11.2007 року № 1292 (т.1, а.с. 41-42). 22.01.2008 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділян\-ку 0,0668 га, розташовану м. Одеса, вул. Гаршина, 5, кадастровий № 5110136900:34:010:0109 (т.1, а.с. 43). 05.02.2008 року позивач отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5 та складається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м (т.1, а.с. 44-45). Судом також встановлено, що Облспоживспілка, яка була суміжним із [PERSON] землекористувачем, здійснювала будівництво двоповерхового спального корпусу реабілітаційно-оздоровчого центру у м. Одеса по вул. Гаршина, 3, який продала фізичним особам [PERSON], [PERSON], [PERSON] як обєкт незавершеного будівництва за договором купівлі-продажу від 27.11.2002 року (т.1, а.с. 47). В подальшому ТОВ «Лазурне узбережжя» набуло право власності на земельну ділянку, на якій був розташований незавершений будівництвом спальний корпус реабілітаційного центру, згідно Державного акту від 08.04.2004 року на право власності на земельну ділянку 0,2797 га. в м. Одесі вул. Гаршина, 3 (т.1, а.с. 48-49). ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснило знесення недобудованої двоповерхової будівлі та розпо\-чало будівництво житлового будинку з мансардою і підземним паркінгом. 17.03.2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради прийняла розпоря\-дження № 310, яким дозволила ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво 5-поверхового житлового будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одеса вул. Гаршина, 3 (т.1, а.с. 51). 22.03.2005 року Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Управлін\-ня архітектури та містобудування Одеської міської ради видала ТОВ «Лазурне узбережжя» дозвіл № 156/05 на виконання відповідних будівельних робіт строком до 01.04.2006 року, який в подальшому відмовилась продовжувати у зв'язку з відмовою відповідача зменшити поверхо\-вість будинку (т.1, а.с. 52, 53, 54). ТОВ «Лазурне узбережжя» отримало дозвіл на виконання відповідних будівельних робіт Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 15.08.2007 року № 13 (т.1, а.с. 128). Станом на момент ухвалення судом рішення у справі збудованому ТОВ «Лазурне узбережжя» житловому будинку присвоєно поштову адресу м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А (т. 3, а.с. 220-223). Будинок введено в експлуатацію 30.05.2013 року шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Декларації про готовність обєкта до експлуатації (т.3, а.с. 224-229). ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснено відчуження квартир на користь фізичних осіб (т.3, а.с. 128-137). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, визнання недійсним дозволу №156/05 від 22.03.2005 року на виконання будівельних робіт, скасування рішення КП «ОМБТІ та РОН» від 27.08.2008 року, визнання недійсним та скасування рішення про реєстрацію декларації ТОВ «Лазурне узбережжя» про готовність 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина 3, суд виходить з того, що вищезазначені нормативні акти індивідуальної дії жодним чином не стосуються, не порушують права та охоронювані законом інтереси позивача. [PERSON] не є стороною правовідносин в результаті яких ці акти видавалися та не навів в позові доказів того, що вказані акти яким небудь чином порушують його права. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України поняття „охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.І ст.4 ЦПК України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям права, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України, суспільним інтересам, справедливості, розумності та іншим загальноправовим засадам. При цьому, судом встановлено, що Київська районна адміністрація Одеської міської ради при прийнятті оскаржуваного розпорядження № 310 від 17.03.2005 року (т.1, а.с. 51) дійсно вийшла за межі своєї компетенції, оскільки відповідно до п. 3.2.7 діючого на той час Положення про районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 04.02.2004 року, у галузі будівництва районна адміністрація мала можливість видавати розпорядження тільки щодо будівництва індивідуального житла, а не багатоквартирних, багатоповерхових будинків (т.5, а.с. 55-57). Судом також встановлено, що будівництво здійснено ТОВ «Лазурне узбережжя» без належним чином затвердженого проекту, адже Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради відкликало свій висновок від 15.03.2005 року № 273/05 про погодження проекту будівництва (т.1, а.с. 55, т.5, а.с. 59). Нарешті судовим розглядом встановлено, що ТОВ «Лазурне узбережжя» навело недостовірні відомості у Декларації про готовність обєкта до експлуатації, про що свідчать наявні в матеріалах справи листи ІДАБК в Одеській області, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (т.1, а.с. 66-67, т.3, а.с. 203). Проте наведене не спростовує висновків суду щодо неможливості задоволення позовних вимог особи, чиї права зазначені акти жодним чином не порушують. Обґрунтовуючи порушення своїх прав з боку ТОВ «Лазурне узбережжя», [PERSON] посилається на технічний висновок, виконаний на замовлення [PERSON] 28.02.2014 року ДНДПВІ «НДІПРОЕКТРОКОНСТРУКЦІЯ». Вказаний технічний висновок суд оцінює критично, оскільки, перш за все, він не є висновком судової будівельно-технічної експертизи, особи, які надавали висновок не попереджувалися судом про кримінальну відповідальність. Судом неодноразово пропонувалося та розяснювалося в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачу [PERSON] та його представнику право на звернення до суду із заявою про призначення судової будівельно-технічної експертизи, що зафіксовано у журналах судових засідань (т.5, а.с. 107), однак позивач своїм правом так і не скористався. ТОВ «Лазурне узбережжя» стверджувало, що жоден представник ДНДПВІ «НДІПРОЕКТРОКОНСТРУКЦІЯ» не звертався до ТОВ «Лазурне узбережжя» з проханням надати доступ на територію та до приміщень будівельного об'єкту, також зазначена установа та її експерт не зверталися до ТОВ «Лазурне узбережжя» з метою отримання проектної документації на будівництво, відповідно неможливо встановити яким чином у технічному висновку було визначено площу забудови, висотність об'єкту, побутові розриви, кількість квартир тощо. Так, кількість квартир у будинку становить 26, а не 44, висота будівлі становить 23,3 м, а не 25, поверховість будинку становить 5 поверхів, а не 7. Кількість квартир у будинку експертом взагалі визначалася з даних рекламних листів. Отже, проаналізувавши розділ 1. «Вихідні дані» технічного висновку (т.1, а.с. 70) суд вважає, що експерту для надання обґрунтованого висновку було вочевидь недостатньо первинної документації. Крім того, суд зазначає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» 05.03.2005 року отримало в Укрінвестекспертизі Державного комітету України з будівництва та архітектури комплексний експертний висновок (позитивний) №69 по проекту багатоквартирного житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом по вул. Гаршина, 3 в м. Одеса, яким рекомендувала його для затвердження з визначеними в ньому параметрами. Аналогічну оцінку суд надає наявній в матеріалах справи копії акту про затоплення цокольного поверху будинку № 5 по вул. Гаршина (т.3, а.с. 196), який складався за відсутності та без повідомлення представників забудовника ТОВ «Лазурне узбережжя» та містить припущення про те, що залиття будинку [PERSON] внаслідок зливи відбулося в основному через відсутність системи водовідведення дощових стоків з даху будинку по вул. Гаршина, 5-А. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18.09.2008 року ВАТ «Одесагаз» видало [PERSON] припис у строк до 30.09.2008 року у звязку із будівництвом на суміжній земельній ділянці здійснити підвищення д/к та в/к, або замінити газове обладнання на бездимоходне за рахунок забудовника (т.1, а.с. 64). В матеріалах справи відсутні докази виконання [PERSON] вказаного припису до цього часу як і докази відключення його будинку від газопостачання, проте суд вважає, що у будь-якому випадку [PERSON] не позбавлений можливості здійснити підвищення д/к та в/к, або замінити газове обладнання на бездимоходне за рахунок забудовника ТОВ «Лазурне узбережжя», звернутися до ТОВ «Лазурне узбережжя» з позовом про відшкодування витрат на здійснення цих робіт та придбання устаткування, замість того щоб вимагати знесення трьох поверхів багатоквартирного будинку. Суд не приймає до уваги численні заяви та посилання відповідачів про неможливість розгляду частини позовних вимог в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Звертаючись до суду із цивільним позовом, [PERSON] правильно виходив з того, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку суду, такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року стосовно «суду, встановленого законом». Так, судом при вирішенні справи було встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав, оскільки вважає, що погодження спірного будівництва та введення будинку в експлуатацію органами державної влади та місцевого самоврядування призвели до порушення його прав власника суміжної земельної ділянки, тобто до порушення земельних прав. Суд вважає, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного та господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядаютьсь в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що випливають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Саме такої правової позиції притримується Верховний суд України, який зазначив її у своїх постановах від 16 грудня 2014 року, 09 грудня 2014 року та 11 листопада 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Викладене унеможливлює розгляд в порядку адміністративного судочинства позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, дозволу Інспекції ДАБК, рішення КП «ОМБТІ та РОН», рішення про реєстрацію декларації Державної архітектурно - будівельної інспекції України. Враховуючи наведене вище, в тому числі наявність зареєстрованої Декларації про готовність обєкта до експлуатації, наявність права власності у фізичних осіб на квартири у спірному будинку по вул. Гаршина, 5-А (яке не скасоване та ніким в межах даної чи іншої судової справи не оспорюється), суд не може застосувати до спірних правовідносин положення ст. 376 ЦК України щодо самочинного будівництва та зобов'язати ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснити перебу\-дову п'ятиповерхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом шляхом знесення двоповерхової мансарди та четвертого і п'ятого поверхів будинку. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у\~\~справі. В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів на підтвердження спричинення йому діями ТОВ «Лазурне узбережжя» моральної шкоди, а тому позов не задовольняється судом і в цій частині. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог, оскільки позивача як інваліда другої групи звільнено від сплати судового збору, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed