Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, обґрунтовуючи його тим, щопротягом 2007-2010 років між ним та відповідачем було укладено договори про надання позики, згядно яких останній зобов"язався повернути 103 тисячі гривень до 25.10.2010 року. Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28.02.2011 року було стягнуто з відповідача борг за розпискою у розмірі 101900 грн. Вказане рішення суду відповідачем виконане повністю тільки 15.11.2017 року, що підтверджується листом, наданим Чигиринським районним відділом ДВС від 20.11.2017 року, тобто майже через п"ять років. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач вказує на прострочення виконання зобовязання, тому просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь період прострочення, а також витрати на правову допомогу. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, додавши, що дійсно відповідач у листопаді 2017 року з ним повністю розрахувався, у наслідок чого виконавче провадження по рішенню суду закінчене. На непавомірні дії чи бездіяльність органів ДВС по виконанню рішення до суду не звертавсь. Відповідач у судовому засіднні позов не визнав повністю, оскільки він з ним повністю розрахувався, рішення суду виконане, а отже зобов"язання припинено. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 2-75/2011 року, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, матеріалами справи встановлено, що рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28.02.2011 року, стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 101900 гривень, у які входять 10000 гривень - проценти за позику (а.с. 4). Відповідач виконав рішення суду, що підтверджується листом Чигиринського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 20.11.2017 року згідно якого вказано, що оскільки 02.11.2017 та 15.11.2017 року борг за договором позики у розмірі 96105,81 гривень та 5794,19 гривень перераховані на картковий рахунок стягувачу, виконавче провадження щодо [PERSON] завершено у звязку повним фактичним виконанням, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 06.11.2017 року (а.с. 8,34). Позивачем пред'явлено вимогу про стягнення інфляційних втрат суми боргу після сплати відповідачем всієї суми боргу за вказаним рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність (лист Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 01.07.2014). Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на правовідносини, що виникають після ухвалення рішення по справі та фактичного виконання зобовязання. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання - ст. 625 ЦК України. (правова позиція ВСУ по справі № 6-2759цс15 від 20.01.2016 року). Оскільки, між сторонами спору виникли не зобов'язальні правовідносини, а такі, які виникають з приводу виконання судового рішення, яке виконано повністю, вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають до задоволення. Щодо стягнення витрат на правову доповмогу, то вони є похідними від предмету спору, а тому у їх задоволенні слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed