Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] - 07.04.2014 року , звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" про визнання недійсним Кредитного договору від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020, укладеного між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON], Іпотечного договору № 100.3.2-020020 від 25 березня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк», Договору про внесення змін №1 до Кредитного договору від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020, укладеного 08.10.2009 року, Договору про внесення змін №1 до Іпотечного договору № 100.3.2-020020 від 25 березня 2008 року, укладеного 08.10.2009 року, Договору поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ БАНК», [PERSON] та [PERSON], Договору про внесення змін №1 до Договору поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, укладеного 08.10.2009 року. В свою чергу Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору - [PERSON] - звернулася до суду з аналогічними вимогами про визнання недійсними договорів. Позивач [PERSON] та Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] мотивували свої вимоги тим, що працівники ПАТ «ВТБ БАНК» ввели Третю особу - [PERSON] як позичальника в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення кредитного договору. Зокрема повідомили їй про те, що її чоловік - Позивач у справі, [PERSON] , надав свою згоду на укладення нею договору кредиту, однак як з'ясувалося згодом останній такої згоди не надавав, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №2132/2272/15-32 від 02.03.2015 року. Також Представник позивача, не заперечуючи отримання кредитних коштів [PERSON] та наміру такі отримати, зазначив, що нею не було підписано аркуші з номером бланку 000343, 000352 в детальному розписі сукупно(загальної) вартості кредиту в межах акційної програми «Крок на зустріч» ВАТ «ВТБ Банк», що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №2132/2272/15-32 від 02.03.2015 року. Крім того, Позивач [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що від імені ПАТ «ВТБ Банк» оспорювані договори були засвідчені неіснуючою печаткою і такі договори укладалися філією, яка не мала права укладати такі договори. Також Позивач [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що Третьою особою [PERSON] та Відповідачем ПАТ «ВТБ Банк» підписано два Кредитні договори різного змісту, що свідчить про умисел Банку ввести в оману [PERSON] За таких обставин позивач вважає кредитний договір від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020 недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, а тому на думку Позивача такий договір не створює юридичних наслідків, що відповідно до вимог статті 548 ЦК України є підставою для визнання недійсними похідних договорів, у тому числі іпотечного договору, договору поруки та є підставою зняття заборони на відчуження предмету іпотеки. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги за вищевикладеними обставинами в повному обсязі з посиланням на письмові обґрунтування, наведені у позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог та просив суд ухвалити рішення, яким вимоги Позивача [PERSON] , Третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] задовольнити та визнати недійсними Кредитний договір від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020, Іпотечний договір № 100.3.2-020020 від 25 березня 2008 року, Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020, укладений 08.10.2009 року, Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору № 100.3.2-020020 від 25 березня 2008 року, укладеного 08.10.2009 року, укладені між [PERSON] та ПАТ «ВТБ БАНК», Договір поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, Договір про внесення змін №1 до Договору поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, укладений 08.10.2009 року, укладені між ПАТ «ВТБ БАНК», [PERSON] та [PERSON], зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і вирішити питання про судові витрати. Представник Відповідача ПАТ «ВТБ Банк» в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказавши, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним та на недоведеність позовних вимог. Приватний нотаріус Латанюк І.А. до суду не з"явилася , судом про дату судового розгляду повідомлена належним чином . Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи , судом встановлено наступне . 25 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір за № 100.3.2-01/0020, за умовами якого ПАТ «ВТБ Банк», як позикодавець надав [PERSON], як позичальнику кредит в сумі 1000000 (один мільйон) доларів США на строк до 25 березня 2028 року зі сплатою 12.5% річних. Факт отримання зазначених коштів представником Позивача в судовому засіданні підтверджено. 25 березня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до умов якого предметом іпотеки було забезпечено виконання зобов'язань позичальника за оспорюваним кредитним договором № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 року. 25 березня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, відповідно до умов якого Поручитель - [PERSON] поручився перед ПАТ «ВТБ БАНК» за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 року укладеним. Факт укладення Договору поруки представником Позивача в судовому засіданні не оскаржувався. 08 жовтня 2009 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до Кредитного договору від 25 березня 2008 року № 100.3.2-01/0020 . 08 жовтня 2009 року ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до Іпотечного договору № 100.3.2-02/0020 від 25 березня 2008 року. 08 жовтня 2009 року між ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до Договор поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року. За змістом статей 203,215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд не вважає доведеними твердження представника Позивача, що позичальник - [PERSON] була навмисно введена в оману працівниками ПАТ «ВТБ Банк» щодо обставин, які мають істотне значення. З матеріалів кредитного договору вбачається, що сторони правочину досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину(сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, тощо). Факт отримання грошових коштів наданих ПАТ «ВТБ Банк» Позичальнику представником Позивача не оспорювався та під сумнів сторонами спору не ставився. Стосовно відсутності згоди одного з подружжя [PERSON] на укладення договору кредиту, суд не приймає вказану обставину як підставу для визнання недійсним кредитного договору, оскільки кредитний договір не є договором з розпорядження майном подружжя, а отже, положення ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту та, відповідно, для укладення договору кредиту закон не вимагає отримання згоди іншого з подружжя. Таким чином, висновки судово-почеркознавчої експертизи №2132/2272/15-32 від 02.03.2015 року не мають правового значення для вирішення даного спору. Також твердження про відсутності згоди [PERSON] та нібито необізнаність останнього щодо умов Договору кредиту беззаперечно спростовуються фактом підписання останнім Договору поруки №100.3.2-03/0020 від 25.03.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед ПАТ «ВТБ БАНК» за виконання позичальником виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 року. Посилання Представника позивача на не підписання [PERSON] зазначеного у висновку судово-почеркознавчої експертизи №2132/2272/15-32 від 02.03.2015 року документа - сторінок детального розпису сукупної (загальної) вартості кредиту, правового значення при вирішенні спору по суті не має (зокрема, приймаючи до уваги, що згідно п.п. 7.16 Кредитного договору, Сторони домовилися, що Графік не є невід'ємною частиною цього договору), не узгоджується з іншими матеріалами справи і за сукупності досліджених судом доказів не можуть бути правовою підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. Інші твердження представника позивача на обґрунтування вимог позову не заслуговують на увагу та повністю спростовуються доказами ,дослідженими судом в ході розгляду справи по суті . Зокрема , не приймаються судом посилання на порядкові номери бланків ,на яких надруковано згоду на надання кредиту та безпосередньо кредитний договір ненадання позичальнику для ознайомлення матеріалів кредитної справи ,наявність проекту кредитного договору за підписом банку ,як такі що не стосуються предмета спору . Наявність певних невідповідностей щодо ідентифікаційних даних юридичної особи - ПАТ «ВТБ Банк», його філії, печатки, мають формальні ознаки, і не визнаються судом підставами для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, яким було б можливо задовольнити позовні вимоги. Таким чином, в ході судового розгляду Позивачем не надано переконливих доказів введення Позичальника в оману під час укладення Кредитного договору, не доведено щодо яких саме обставин Позичальника нібито було введено в оману, не доведено сам факт обману, не доведено наявність умислу в діях Відповідача, не доведено в чому саме полягає порушення прав Позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог Позивача, Третьої особи з посиланням на норми ст. 215, 230 ЦК про визнання недійсним Кредитного договору, оскільки такі суперечать доказам дослідженим в судовому засіданні та не ґрунтуються на матеріалах справи. Оскільки не підлягають задоволенню вимоги Позивача щодо визнання недійсним Кредитного договору, відповідно не підлягають задоволенню також вимоги Позивача щодо визнання недійсним Іпотечного договору, Договору поруки як похідних та не підлягають задоволенню вимоги щодо зняття заборони на відчуження предмета іпотеки. Судові витрати за правилами ст..88 ЦПК України покласти на позивача [PERSON] та треті особу з самостійними вимогами [PERSON] На підставі викладеного , та

Outcome: dismissed