Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

16 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» (далі ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт») про стягнення заборгованості по заробітній платі та час середнього заробітку за час затримки розрахунку, просить суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 55\~040,69 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 01.06.2020 у розмірі, на момент постановлення судового рішення, а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на посаді «моториста 1 класу - матроса 1 класу, основне виробництво/портовий флот/РБТ «Метель». Вказує, що наказом ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» від 24.11.2020 № 412-к [PERSON] було звільнено з підприємства на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Однак, при звільненні позивача із займаної посади відповідач не виплатив усіх належних йому сум із заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Як вказано у довідці відповідача № 3 від 14.01.2021, заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу за період з травня 2020 року по листопад 2020 року складає 55\~040,69 грн. Крім того, враховуючи,що з вини відповідача не виплачено виниклу заборгованість із заробітної плати в день звільнення, позивач, посилаючись на ч.1 ст. 117 КЗпП вважає правильним просити стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, вказує, що оскільки позивачу починаючи з травня 2020 року підприємством не виплачувалась належна заробітна плата, він переживав моральні страждання, адже він як чоловік має забезпечувати свою родину, а нестабільність його фінансових можливостей призводить до нервового стану, у зв`язку з чим вважає за доцільне відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Тому, скориставшись своїми правами на труд та отримання заробітної плати,закріплених у Конституції України, вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк із дня отримання копії ухвали для подачі відзиву на позов. Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 19 березня 2021 року відповідач отримав 19 квітня 2021 року, однак правом подачі відзиву на позов не скористався. З огляду на розгляд справи без виклику сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що дійсно 23.03.2006, згідно наказу № 67-к від 21.03.2006 року, [PERSON] був прийнятий матросом 2 класу РТ-306 до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", що підтверджується записом його трудової книжки серії [NUMBER] . Згодом неодноразово переведений в межах підприємства по посаді різних класів. Згідно наказу № 412-к «По особовому складу» ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт», звільнено [PERSON] , моториста 1 класу- матроса 1 класу, основне виробництво/портовий флот/РБТ «Метель, 24.11.2020 року за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки про заробітну плату, виданої ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» № 3 від 14.01.2021, заборгованість за підприємством [PERSON] становила станом на 01.01.2021 55040,69 грн. В силу ст. 43 Конституції України,- кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно ч. 1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»,- працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ч. 5\~ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі\~ст. 241-1 КЗпП України. Відповідно до\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Разом з тим, відповідач не скористався свої процесуальним правом на подання відзиву та надання доказів у спростування позовних вимог, тож суд виходить із фактичних матеріалів справи. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). В силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, з врахуванням фактичних обставин справи, прийнявши до уваги, що у матеріалах справи дійсно наявні докази перебування позивача у трудових відносинах з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт", нарахування, проте лише часткову виплату заробітної плати, а саме у травні 2020 року у сумі 2290,15 грн., наявність за підприємством достатнього розміру заборгованості, тож суд, виходячи з гарантованого конституційного права на працю та отримання винагороди, вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 55040,69 грн. обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації за час затримки виплати заробітної плати, суд доходить такого висновку. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно до п. 2 розділу І та п. 8 розділу ІV\~Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. В той же час, у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року №6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Отже, позивач має право на передбачене\~статтею 117 КЗпП України\~відшкодування, розмір якого має бути визначено судом з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, а також істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Для того, щоб визначити середньомісячну заробітну плату, суд бере до уваги розмір заробітної плати за два місяці, напередодні звільнення [PERSON] , шляхом ділення їх на 2, тобто 6087,86+4366,78/2=5227,32. Виходячи з кількості робочих днів встановлює середньоденну заробітну плату позивача наступним чином 5227,32/43 робочих дні у вересні та жовтні=305,83 грн. Позивач невірно бере за основу середньоденний заробіток, вказуючи на його розмірі 237,60 грн., адже судом вище за текстом рішення зроблено відповідний розрахунок. Більш того, виходячи з правового аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, у контексті виниклих правовідносин невірно вказувати про період нарахування компенсації, саме з часу наступного місяця після припинення відповідних виплат / з 01.06.2020 року/,як про те вказує позивач, адже права працівника, в разі їх порушень під час трудової діяльності підлягають захисту в інший спосіб, визначений КЗпП України. В даному разі, виходячи з фактичних обставин справи, за основу має бути взято період звільнення працівника по день фактичної виплати, у сенсі розуміння вимог ст. 116,117 КЗпП України. Таким чином, з моменту звільнення 24.11.2020 по день ухвалення рішення 19.05.2021 минуло 120 робочих днів, а отже розмір компенсації по день фактичного розрахунку становитиме 120х305,83 =36699,60 грн. З огляду\~на викладене,\~виходячи із\~вимог заявленого\~позову та\~наданих доказів,\~в його\~обґрунтування,\~із застосуванням\~до виниклих\~правовідносин норм\~чинного законодавства,\~доведенням невиконаних\~зобов`язань з\~боку роботодавця\~ДП «Білгород-Дністровський\~морський торговельний\~порт» з\~виплати усіх\~належних працівнику\~сум,\~в т.ч.\~заробітної плати,\~внаслідок чого\~наявна підтверджена\~документально заборгованість,\~розмір якої\~повністю обґрунтовано\~позивачем,\~однак виходячи\~із періоду\~затримки такої\~виплати,\~позовні вимоги\~позивача підлягають\~частковому задоволенню,\~а саме\~в частині\~стягнення з\~відповідача компенсації\~за час\~затримки цієї\~виплати на\~суму 36699,60 грн., за весь час затримки розрахунку в день звільнення до моменту фактичного розрахунку, а отже позовні вимоги [PERSON] в частині виплати йому компенсації у розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, суд вважає за необхідне зауважити про таке. Відповідно до\~ст.\~237-1\~КЗпП україни, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно\~статті 237-1 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та невиплати заробітної плати в період роботи, суд вважає, що такі дії відповідача призвели до вимушених змін у життєвих стосунках позивача і такі дії є втручанням у право на майно. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про правомірність відшкодування моральної шкоди. Даний висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 461/6803/16-ц, провадження № 61-15027св18. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги вищевикладене, що для відновлення свого порушеного права позивачу довелось докладати додаткових зусиль, та виходячи із принципу розумності та справедливості, суд доходить висновку, що наявні правові підстави для відшкодування [PERSON] моральної шкоди в розмірі 2000 грн., що відповідає балансу співвідношення втрат немайнового характеру та спричиненої шкоди. В зв`язку з цим, суд позовні вимоги в цій частині задовольняє частково і стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Виходячи із того,що позивач звільнений від сплати судового збору за подання відповідного позову, то з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 2270 грн., оскільки 1,5% від суми задоволених позовних вимог менший за мінімальний розмір судового збору, визначеного ЗУ «Про судовий збір» для юридичних осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, слід допустити рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць негайному виконанню.

Outcome: partial