Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

У травні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про припинення права власності на частку квартири, стягнення грошової компенсації вартості частки нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі вказували, що [PERSON] належить 1/6 частка квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2015 року реєстровий номер 169. [PERSON] також належить 1/6 частка вищевказаної квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2015 року реєстровий номер 167., а відповідачці 2/3 частки цієї ж квартири. Дана квартира є однокімнатною, має 27,9 кв.м., загальної площі, 15,5 кв.м. житлової площі. Фактично в квартирі [ADDRESS] зареєстрована та проживає відповідачка. В уточненій позовній заяві позивачі просили про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, посилаючись на те, що з моменту оформлення позивачами своїх спадкових прав та набуття права власності між ними та відповідачкою не може скластися певний порядок щодо користування, володіння та розпорядження зазначеним нерухомим майном, добровільно домовитися про поділ [PERSON] відмовляється. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] Зазначила, що частка позивачів у праві на спірну квартиру є незначною, виділити її в натурі неможливо через неподільність цього майна між всіма власниками, а також через неможливості спільного проживання. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, відповідачки, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Позивачам належить по 1/6 частці за кожним квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від. 10.04.2015 року, реєстрові номера 167 та 169 (а.с.4,6), після смерті їх батька [PERSON], померлого [INFO] Власником іншої 2/3 частини вищевказаної квартири є відповідачка - [PERSON] Під час розгляду справи була проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої від 27.10.2015 року № 125-089 було встановлено, що здійснити реальний поділ квартири [ADDRESS] між всіма співвласниками неможливо, оскільки всі допоміжні приміщення мають в натурі розміри наближені до мінімально допустимих. Улаштування додаткових підсобних приміщень в типовій однокімнатній квартирі не можливо. Виходячи з вищевикладеного в розділі «Дослідження», вимог ДБН В. 2.2.-15-2015 «Житлові будинки. Основні положення» п.2.22 «У квартирах слід передбачати житлові кімнати і підсобні приміщення: кухню, вбиральню, ванну, коридор», виділити в користування співвласників ідеально належну площу не представляється можливим, у зв'язку з тим, що квартира складається з однієї житлової кімнати з площею, яка відповідає вимогам ДБН В. 2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення". п.2.22. для однокімнатних квартир. За положеннями ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У пунктах 6,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює права приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток житлового будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку з самостійним виходом ( квартиру). Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що правових підстав для задоволення позову немає. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачкою, з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed