Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] та, відповідно до заявлених вимог просить визнати недійсним, як фіктивний, договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладений 14 березня 2011 року між [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діяв [PERSON] на підставі довіреностей від 25 вересня 2009 року № 4829 та 4830, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. та покупцем - [PERSON] . Вимоги мотивовано тим, що укладений 14 березня 2011 договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки [PERSON] не передавав та не збирався передавати у власність [PERSON] кв. [ADDRESS] , а [PERSON] не збирався отримувати у власність вказану квартиру. Також [PERSON] не збирався передавати [PERSON] грошові кошти, як оплату за квартиру, а останній не збирався наполягати на сплаті [PERSON] цих коштів. Вказані обставини, як зазначила позивач, підтверджуються тим, що 18 квітня 2011 року [PERSON] подарував [PERSON] кв. [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 28 лютого 2020 року вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 02 березня 2020 року по справі відкрито провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, яке мотивовано тим, що справа № 754/2738/20 стосується того ж самого предмета спору, між тими ж сторонами та з тих же підстав, що і спір, який був предметом розгляду Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/9769/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіна О.В. про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними. 01 червня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі, - відмовлено, оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що вказані у позовній заяві від 28.02.2020 підстави, за яких позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14.03.2011, а саме його укладення без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин), не були предметом дослідження судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі № 754/9769/16-ц у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет, а тому підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України відсутні. Відповідачем [PERSON] до суду надано відзив, у якому останній зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки ним, як особою, яка була повірена [PERSON] та [PERSON] на представництво їх інтересів, було укладено 14 березня 2011 року договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] без будь-яких перевищень повноважень, визначених довіреностями від 25 вересня 2009 року. Водночас його сином [PERSON] було придбано вказану квартиру та набуто право власності на неї, чим створені правові наслідки, які обумовлені договором купівлі-продажу. В подальшому, [PERSON] , реалізуючи своє право щодо розпорядження належним йому майном, повністю усвідомлюючи правові наслідки, здійснив йому, [PERSON] , дарування кв. [ADDRESS] . 25 березня 2021 року відповідачем [PERSON] надіслані на електронну адресу суду письмові пояснення, в яких останній зазначив, що в березні 2011 року він разом з батьком, перебуваючи у нотаріуса, уклав договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . Попередньо перед підписанням договору між ним та його батьком було досягнуто домовленість про те, що грошові кошти в сумі вартості зазначеної квартири, як розрахунок за договором купівлі-продажу, батько отримає з грошових коштів, які належали йому, [PERSON] , та зберігалися у [PERSON] . Їх воля була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові. Позивач посилається на те, що вона та її чоловік видавали довіреності своєму сину [PERSON] на представництво їх інтересів, але лише з метою оформлення соціальної допомоги, а не для продажу квартири. Про продаж вона дізналася лише під час оформлення спадщини. Вважає, що її син діяв не в інтересах довірителів, а вчинив правочини лише у своїх інтересах. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа - державний нотаріус Шостої Київської Державної нотаріальної контори Ларіна О.В. просила розглядати справу за її відсутності, рішення винести у відповідності до чинного законодавства. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя. Згідно зі статтям 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що відповідач є його рідним братом, який викрав документи щодо права власності на квартиру, на даний час з`являється в квартирі лише для провокацій, а його племінник [PERSON] вказував, що боїться батька [PERSON] , тому і погодився на укладення договору. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідачі є її рідними сином та онуком, при цьому сину дійсно було видано нею та чоловіком довіреності, на підставі яких уповноважено сина на отримання саме соціальної допомоги, а не щодо отримання права власності на квартиру, однак син скористався правом переоформлення квартири в подальшому на себе. Свідки зазначили також, шо не були присутні під час оформлення договору купівлі - продажу квартири та не спілкувалися зі сторонами під час оформлення правочину, що безпосередньо свідчить про те, що свідкам достеменно не відомо, які наміри переслідували сторони по договору під час його підписання та чи було останніми дотримано умов договору. Заслухавши пояснення сторін, заслухавши вказаних вище свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02 лютого 1969 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.9,109) Спірним жилим приміщенням є кв. [ADDRESS] . 25 листопада 2004 року позивач, її чоловік [PERSON] та молодший син [PERSON] приватизували вказану квартиру у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації видано свідоцтво на право власності на житло - кв. [ADDRESS] , власниками якої у рівних частках були позивач, її чоловік - [PERSON] та їх син [PERSON] (а.с.10) 06 лютого 2007 року [PERSON] подарував позивачу [PERSON] належну йому 1\\3 частку кв. [ADDRESS] (а.с.11) 25 вересня 2009 року позивач видала на ім"я свого сина - відповідача [PERSON] довіреність на представлення її інтересів. Також, 25 вересня 2009 року чоловік позивача [PERSON] видав на ім"я свого сина - відповідача [PERSON] довіреність на представлення його інтересів. Вказані довіреності були видані, у тому числі, на придбання, відчуження/здачу в оренду, передачу в заставу (іпотеку) з метою забезпечення зобов"язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. За цими довіреностями представник також користується, у тому числі, правом підписувати та укладати від імені довірителів будь-які цивільно-правові договори (угоди, правочини), в тому числі і ті, що потребують нотаріального посвідчення, одержувати належне їм майно, включаючи гроші, пенсію, цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, відкривати (закривати) від їх імені рахунки, користуватися депозитними, індивідуальними банківськими сейфами в банківських установах, у тому числі в іноземній валюті та в цінних паперах, користуватися та розпоряджатися належними їм коштами та цінними паперами, мати право розпорядчого підпису за такими рахунками, укладати всі дозволені законом угоди, договори цивільно-правового характеру, в тому числі кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше укладених угод та угоди про їх розірвання. 14 березня 2011 року син позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] на підставі довіреностей від 25 вересня 2009 року № 4829 та 4830, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю., уклав зі своїм сином (онуком позивача) - [PERSON] договір купівлі-продажи кв. [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори Ларіною О.В. (а.с.12,13,18) Відповідно до п.1.6 зазначеного договору сторони договору під час його укладення зазначили, що усвідомлюють значення своїх дій, розуміють природу правочину, при укладенні правочину відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані. У подальшому, 18 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування кв. [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори Ларіною О.В. (а.с.20) Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81ЦПК України). Ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на викладені обставини та досліджені судом докази у їх сукупності, суд вважає не встановленим та недоведеним той факт, що укладений 14 березня 2011 року договір купівлі-продажу мав ознаки фіктивного правочину та був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Посилання позивача на виконання сторонами договору його умов в частині розрахунків, висновків суду не спростовують. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для визнання зазначеного правочину недійсним.

Outcome: dismissed