Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся позивач із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, зазначаючи, що відповідачу, який перебував з ТОВ «Престо» у трудових відносинах, згідно наказу № 3-к від 04.01.2011 року та працював на посаді водія ТОВ «Престо», для виконання службових обов'язків позивачеві був ввірений службовий транспортний засіб «ГАЗ-3302», державний номерний знак [NUMBER], який належить ТОВ «Престо». 11 березня 2011 року о 13 годині 30 хвилин, у зв'язку з порушенням водієм [PERSON] правил дорожнього руху України, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої потерпіла [PERSON] отримала телісні ушкодження середньої тяжкості. [PERSON] визнав себе винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року, був звільнений від кримінальної відповідальності. 29.09.2011 року мати потерпілої звернулася до суду із позовом до позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 22 липня 2013 року між сторонами було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою суду від 27.09.2013 року, на підставі якої матері потерпілої була сплачена сума відшкодування в розмірі 39500 гривень, що підтверджується платіжними дорученями за № 11963, № 11964, № 11965 від 01.11.2013 року і підтверджується банківською випискою, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у розмірі 395 (триста дев'яносто п'ять) гривень 00 копійок. Представник позивача у судове засідання не з'явився. Але від нього до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглянути справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи у його відсутність або про відкладення судового засідання не подавав. Заперечень на позов не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди представника позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу, який перебував з ТОВ «Престо» у трудових відносинах, згідно наказу № 3-к від 04.01.2011 року та працював на посаді водія ТОВ «Престо», для виконання службових обов'язків позивачеві був ввірений службовий транспортний засіб «ГАЗ-3302», державний номерний знак [NUMBER], який належить ТОВ «Престо». 11 березня 2011 року о 13 годині 30 хвилин, у зв'язку з порушенням водієм [PERSON] правил дорожнього руху України, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої потерпіла [PERSON] отримала телісні ушкодження середньої тяжкості. [PERSON] визнав себе винним у скоєні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року, був звільнений від кримінальної відповідальності. 29.09.2011 року мати потерпілої звернулася до суду із позовом до позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 22 липня 2013 року між сторонами було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою суду від 27.09.2013 року, на підставі якої матері потерпілої була сплачена сума відшкодування в розмірі 39500 гривень, що підтверджується платіжними дорученями за № 11963, № 11964, № 11965 від 01.11.2013 року і підтверджується банківською випискою. Відповідно до п. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом", враховуючи вищевикладене, до Позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. Ця ж позиція дістала своє відображення і у судовій практиці. Так, в абзаці 2 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вказано, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Судом встановлено, що вказана шкода була заподіяна неправомірними діями [PERSON], за що він був притягнутий до кримінальної відповідальності, а робітник несе відповідальність за свої дії перед підприємством, право регресної вимоги до останннього виникає з часу виплати підприємством сум третім особам, тому вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення суми збитків в порядку регресу правомірною. Відповідно до ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема, витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 395 (триста дев'яносто п'ять) гривень 00 копійок. В межах ст. 79, 88 ЦПК України вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного, даючи оцінку зібраним доказам, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТО»підлягають задоволенню, тому що доведені в судовому засіданні.

Outcome: approved