Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

23 червня 2016 року КП «ВЖРЕО» [PERSON] міської ради» звернулось до Жовтоводського міського суд Дніпропетровської області з даним позовом в якому зазначив, що згідно наказу КП «ВЖРЕО» [PERSON] міської ради» по особовому складу за №151 від 02.10.2010 року [PERSON] було прийнято медичною сестрою на роботу на 0,5 ставки за сумісництвом в дільницю транспортних засобів і механізмів з 10 липня 2010 року з окладом 780 грн. Виплата по даному наказу проводилась за фактично відпрацьований час з розпорядком робочого дня з 06:00 год. до 10:00 год. Відповідно до наказу №16 від 10.02.2014 року її було переведено з посади медичної сестри з ДТЗіМ КП ВЖРЕО з 11.02.2014 року з 0,5 ставки на 0,25 ставки з розпорядком робочого дня з 06:00 год. до 08:00 год. з окладом 1218,00 грн. В свою чергу в ході проведення ревізії позивача [PERSON] фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області та з метою встановлення повноти відпрацювання робочого часу зовнішніми сумісниками, було направлено запити до [PERSON] міського відділення КЗ «обласне бюро судової медичної експертизи», та до ДП Агроцех «Жовторічанський». Згідно отриманих відповідей, що надійшли від вищезазначеного [PERSON] міського відділення КЗ «Обласне бюро судової медичної експертизи» позивачу, було встановлено порушення, яке виявилось в співпаданні графіків робочого часу за основним місцем роботи відповідача [PERSON] міського відділення Комунального закладу «Обласне бюро судової медичної експертизи», де відповідач працювала на 1,5 ставки (з 08:00 год. до 18:00 год.) з годинами по сумісництву (з 06:00 до 10:00 год.) на протязі 2012-2014 років і в результаті чого позивач зайво нарахував відповідачу заробітну плату за невідпрацьований час у сумі 6548,83 грн., з яких 3061,24 грн. за 2012 рік; 3210,44 грн. за 2013 рік; 277,15 грн. за 2014 рік. Вважає, що відповідачем було приховано факт роботи на 1,5 ставки за основним місцем роботи чим було порушено норми діючого законодавства, що регулюють питання про оплату праці, зокрема ст.ст. 94, 102-1 КЗпП України. Факт порушення встановлено шляхом співставлення графіків робочого часу за основним місцем роботи відповідача з графіками, табелями робочого часу на підприємстві позивача за період з 01.01.2012 року по 30.11.2015 року. Вказану суму відповідач повертати в добровільному порядку відмовляється, в звязку з чим просять постановити судове рішення, яким зобовязати [PERSON] сплатити КП "ВЖРЕО" [PERSON] міської ради" борг за надмірно сплачену суму заробітної плати в розмірі 6548,83 грн. та стягнути з неї судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 450,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. При цьому зазначив, що [PERSON] дійсно виконувала свою роботу і згідно табелів відпрацювала весь час, але підприємство не було обізнано, що відповідачка має постійне місце роботи і по якому графіку працює остання. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про день і час розгляду справи у судове засідання не зявилась. У своїй письмовій заяві, просить розглядати справу за її відсутності. При цьому зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити з підстав зазначених в письмових запереченнях.В яких посилається на необґрунтованість заявлених позовних вимог, тому просить суд відмовити КП «ВЖРЕО» [PERSON] міської ради» у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, звертає увагу суду на те, що позов подано після спливу позовної давності, встановленою ч.3 ст.233 КЗпП України. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно наказу КП «ВЖРЕО» [PERSON] міської ради» по особовому складу за №151 від 02.10.2010 року [PERSON] прийнято медичною сестрою на роботу на 0,5 ставки за сумісництвом в дільницю транспортних засобів і механізмів з 10 липня 2010 року з окладом 780 грн. Виплата по даному наказу проводилась за фактично відпрацьований час з розпорядком робочого дня з 06:00 год. до 10:00 год. (а.с.8). Відповідно до наказу директора КП «ВЖРЕО» [PERSON] міської ради» №16 від 10.02.2014 року [PERSON] переведено з посади медичної сестри з ДТЗіМ КП ВЖРЕО з 11.02.2014 року з 0,5 ставки на 0,25 ставки з розпорядком робочого дня з 06:00 год. до 08:00 год. з окладом 1\~218,00 грн. Виплату проводити за фактично відпрацьований час з розпорядком робочого дня з 06:00 годин до 08:00 годин (а.с.9). Крім того, в матеріалах справи наявна ксерокопія трудової книжки [PERSON], згідно якої остання з 02.02.2004 року прийнята на роботу до Дніпропетровського обласного бюро судмедекспертизи на посаду медсестри у Жовтоводське відділення (а.с.6-7), яка надавалась останньою позивачу при оформленні на роботу в ДТЗіМ КП ВЖРЕО, та яка міститься в особовій картці [PERSON] оригінал якої було надо суду для огляду представником позивача. Також, на обґрунтування свого позову позивачем надані копії табелю обліку використаного робочого часу і обліку заробітної плати з січня 2012 року по лютий 2014 року, а також помісячний розрахунок зайво отриманої заробітної плати зовнішнього сумісника [PERSON] з 01.01.2012 року по 31.01.2014 року (а.с.10-21,22). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 26.08.1993 року №43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. У відповідності до положень ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. В ході розгляду справи жодним чином не було встановлено фактів наявності рахункової помилки при виплаті спірних коштів відповідачу або ж недобросовісності з її боку. Оскільки при цьому кошти позивачем були виплачені добровільно, зважаючи на положення ст. 1215 ЦК України, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, суд враховує, що позивачем не надано до суду будь-яких інших доказів, на які він посилається в позові, зокрема на графік роботи за основним місцем роботи [PERSON] та відповіді на запити Державної фінансової інспекції в Дніпропертровській області, акт порушення, складений зазначеною інспекцією, з яких би вбачалось співпадання графіків робочого часу за основним місцем роботи та за сумісництвом і зайво нарахована заробітна плата. Доводи позивача про те, що відповідачем було приховано факт роботи на 1,5 ставки за основним місцем роботи спростовується вказаним вище наказом про прийняття її на роботу, в якому вказано, що вона приймається на роботу за сумісництвом, та надано трудову книжку. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, то суд вважає, що пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з позовом до суду, є окремою самостійною підставою для відмови у позові, лише у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог по суті. Однак, з урахуванням пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову по суті. Тому, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позовних вимогах по суті, у зв'язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed