Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 15.10.2013 року, та уточненням до нього від 28.10.2013 р. (а.с.35-38), позивачка зазначила, що вона 10.09.1999 року уклала шлюб з відповідачем-2, [PERSON]. Шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис № 115. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу державного зразка та штампом на десятій сторінці паспорта у відповідності до статті 1 «Положення про паспорт громадянина України». Обидві копії вказані у додатках до цієї заяви. З часу укладення шлюбу вона, та відповідач-2 проживають спільно, що можуть засвідчити відповідач-2, родичі, близькі друзі та сусіди ( на вимогу суду). Крім того на момент підписання угоди вона та її чоловік працювали та отримували заробітну плату, що можна засвідчити, на вимогу суду, записом у Трудових книжках та розрахунковими квитками підприємства. У 2008 році відповідач-2 мав намір придбати новий автомобіль у розстрочку. З метою сплатити частину вартості авто, відповідач-2 використав їхні спільні заощадження у розмірі близько 7 600 гривень. Даний факт може підтвердити відповідач-2, оскільки самостійно розпорядився вказаною сумою, сплативши перший внесок в рахунок вартості автомобіля в магазині міста Дніпродзержинська. 01.03.2008р відповідач-2 пригнав автомобіль [NUMBER] з міста Дніпродзержинська. Оскільки її правом, передбаченим в статті 65 Сімейного кодексу України, давати письмову згоду на вчинення правочинів знехтувано, то вона вважає, що даний факт можуть підтвердити відповідач-2, який має водійське посвідчення та право розпорядження частиною спільного майна, та відповідач-1 у якого є підстави вважати, що відповідач-2 отримав у власність чужі кошти, а потім отримав у розпорядження вказаний автомобіль та передав його у заставу. Обставини за яких відповідач-2 отримав кредит, їй були невідомі. З його слів, автомобіль він отримав у розстрочку від дилера Запорізького автозаводу - TOB «Авто кредит Плюс», в приміщенні магазину під 9,6% річних з розстрочкою платежів на сім років. Оскільки відповідач-2 самостійно сплачував щомісячні внески за автомобіль разом з комунальними платежами в касах Приватбанку, то вона нічого не знала про кредитора. Крім того, до квітня 2012 року вважала, що частину вартості авто надано у розстрочку саме TOB Автокредит Плюс, а не відповідачем-1. Тобто факт надання кредитних коштів відповідачу-2 на придбання автомобіля належить доводити відповідачу-1, так як у відповідності до умов договору, визначених в п.п.3.3,6.1.2,17.6,17.7, саме банк відкриває банківський рахунок та визначає транзитний рахунок для здійснення видачі, обліку та погашення заборгованості. У квітні 2012 року вона дізналась про те, що відповідач-1 звернувся з позовом до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, до відповідача-2, про звернення стягнення в рахунок заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року, на автомобіль [NUMBER], який належить їй та відповідачу-2 на праві спільної сумісної власності (провадження по справі за зазначеним позовом у цей час судом зупинене). Даний факт підтверджується копією позовної заяви, зазначеної в додатках, та копією Ухвали про зупинення провадження від 05 жовтня 2012. Як наслідок, відповідач-2, повідомив її, що він при укладенні кредитного договору помилився, підписуючи угоду з TOB «АвтокредитПлюс» та передав належний їм автомобіль у заставу. Даний факт підтверджується тим, що копія формуляра, що містить істотну умову про передачу автомобіля в заставу, набрана кеглем меншим за текст основного договору. Крім того, текст в більшості підпунктів статті 17 зливається з основним фоном та містить посилання на пункти, наприклад, 11.2.2 та 5.1.6, яких взагалі не існує. Кредитно-заставний договір № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року підписаний [PERSON], яка ніякого відношення до відповідача-1 не має. Даний факт підтверджується тим, що в угоді відсутнє будь-яке посилання на право [PERSON] займатись наданням фінансових послуг в магазині міста Дніпродзержинська. Яким чином право вимоги на автомобіль [NUMBER] перейшло до відповідача-1 для неї лишається невідомим. Вважає, що кредитно-заставний договір № DN81AR100030082 від 27.02.2008 року, в частині передачі відповідачем-2 у заставу відповідачу-1 автомобіля [NUMBER], повинний бути визнаний недійсним у судовому порядку, приймаючи до уваги наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 65 CK України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про заставу», майно, що є у спільній власності, може бути передано в заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, вона ніякої письмової згоди, як це передбачає закон, на укладення спірного договору в частині застави належного їй транспортного засобу не давала. Про це свідчить відсутність її підпису на екземплярах спірного договору. Таким чином, умови передачі в заставу автомобіля за спірним договором без її письмової згоди є недійсними. Крім того, згідно зі ст. 585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст.13 Закону України «Про заставу», договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. У свою чергу, ст.14 Закону України «Про заставу» прямо передбачено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. У їхньому випадку спірний договір в частині застави рухомого майна нотаріально не посвідчувався, про що свідчить відсутність відмітки нотаріуса про посвідчення на екземплярі цього договору, що також є додатковою підставою для визнання правочину в частині застави транспортного засобу недійсним. За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчиненим одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив цей правочин, необхідних повноважень. Приймаючи до уваги пункт 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого - У справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшукуваного майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК (1618-15 ) за загальною сумою всіх вимог, мною сплачений судовий збір як із немайнового спору оскільки я не прошу суду застосувати наслідки недійсності правочину, і не вимагаю передачі мені майна. Згідно ч.І ст.113 ЦПК України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9.

Outcome: approved