Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач - [PERSON] 06 червня 2017 року звернувся до суду з позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення пені, відсотків та інфляційних нарахувань за договором купівлі-продажу внаслідок невиконання грошового зобов'язання, який під час розгулу справи уточнював та згідно з останньою редакцією позову від 13 жовтня 2017 року просить суд стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] на свою користь: пеню в розмірі 1560 гривень 00 копійок внаслідок невиконання грошового зобов'язання у порядку, в розмірі та в строки передбачені договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року; три відсотки річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 258 гривень 26 копійок; інфляційні нарахування на суму боргу по невиконаному грошовому зобов'язанню у розмірі 1268 гривень 95 копійок; витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень 00 копійок; а також витрати пов'язанні з наданою правовою допомогою в сумі 4000 гривень 00 копійок. В обґрунтування вказаного позову позивач посилається на те, що 29 січня 2017 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №5, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати у власність позивача товар відповідно до розрахунку-заявки №5, а позивач в свою чергу, був зобов'язаний сплатити вартість товару у розмірі 60426 гривень 40 копійок. Відповідно до п. 2.3. вказаного договору, позивач був зобов'язаний сплатити 50% вартості договору, що підтверджує дату замовлення, яка була сплачена позивачем у відповідності до квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 29.01.2017 року, а саме у розмірі 30000 гривень 00 копійок. Відповідно до п. 2.6 договору, відповідач був зобов'язаний виготовити та поставити продукцію за 60 календарних днів з дня сплати передплати, яка була внесена 29 січня 2017 року, тобто кінцевим строком виготовлення продукції вважалося 27.03.2017 року. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 26.03.2017 року позивачем була внесена сума у розмірі 30426 гривень 00 копійок, у зв'язку з чим позивач зазначив, що ним було повністю виконано умови договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року. Однак, як стверджує позивач, станом на 12.05.2017 р. продукція не була поставлена, відповідачем належним чином умови договору купівлі-продажу не виконані, у зв'язку з чим 12 травня 2017 року він - [PERSON] надав відповідачу письмову претензію на повернення внесеної оплати товару та відшкодування штрафних санкцій. 18 травня 2017 року позивачеві була повернута сума, сплачена відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру №5 від 29 січня 2017 року та 26 березня 2017 року у загальному розмірі 60426 гривень, проте, інші суми відшкодування відповідачем позивачеві сплачені не було. Станом на 18 травня 2017 року, як посилається позивач, строк прострочення виконання відповідачем зобов'язань за вказаним договором складає 52 дні, який розпочинається з дня наступного після дати прострочення, тобто з 28 березня 2017 року. Позивач зазначив, що відповідно до п. 3.1 вказаного договору купівлі-продажу, сторонами визначена сплата пені у розмірі 0,1 відсоток від суми передплати за кожен день прострочки у разі невиконання продавцем зобов'язання, у зв'язку позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у вказаному розмірі від суми передплати, яка складає 30000 гривень 00 копійок, за кожен день прострочки, яка складає в сумі 1560 гривень 00 копійок (0,1*30000,00*52=1560,00). Також позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь: три проценти річних від простроченої суми, яка розрахована з дня, коли сума мала бути повернута, до дня її фактичного повернення, а саме з 28 березня 2017 року по 18 травня 2017 pоку, у загальному розмірі 258 гривень 26 копійок (60426,00*3*52:365:100=258,26), а також індекс інфляції за весь час прострочення, який складає в сумі 1268 гривень 95 копійок ((101,8:100)*(100,9:100)=1,021; 60426,00*1,021=61694,95; 61694,95-60426,00=1268,95). З урахуванням вищевикладеного, оскільки відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23 червня 2017 року на підставі вищевказаної позовної заяви було відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 13 жовтня 2017 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла уточнена позовна заява позивача, з вищезазначеними вимогами, яка 29 листопада 2017 року була прийнята судом до розгляду. 19 грудня 2017 року до суду надійшли заперечення від відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] на позовну заяву, в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], посилаючись на його необґрунтованість. У вказаних запереченнях проти позову, відповідач свої заперечення мотивує тим, що позивач в обґрунтування вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних посилається на ст. 625 ЦК України, однак відповідач вважає, що вказана норма чинного законодавства України визначає санкції, які виникають через порушення грошового зобов'язання, проте даний спір на думку відповідача виник за невиконання ним умов договору купівлі-продажу, а саме за не виготовлення та не передачу оплаченого товару покупцю, у зв'язку з чим, оскільки взяте ним за вказаним договором купівлі-продажу зобов'язання не є грошовим, відповідач вважає, що вимога позивача в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про стягнення пені, відповідач зазначив, що відповідно до п. 3.1. укладеного договору купівлі-продажу, у випадку не вчасної доставки продавець зобов'язується виплатити штраф у розмірі 0,1 % від суми передплати, однак вказаний пункт не містить посилання, що вказаний штраф виплачується саме від суми передплати за товар, який визначений в п. 2.3. договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим відповідач вважає, що в цій частині позов позивача задоволенню не підлягає. Оскільки позов позивача задоволенню не підлягає, відповідач зазначив, що судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правовоу допомогу позивачеві не відшкодовуються. 30 січня 2018 року до суду надійшла відповідь від представника позивача [PERSON] - [PERSON] на відзив відповідача проти позову, в яких представник вважає посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову необґрунтованими жодним доказом та такими, що не можуть бути взяті до уваги під час ухвалення рішення по справі. 07 лютого 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] або його представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак 07 травня 2018 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позивача, в якій представник позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача, а саме: 79052, [ADDRESS], про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням вищевикладеного, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, та запобігання порушення прав передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України. Як встановлено у судовому засіданні, 29 січня 2017 року між [PERSON], як покупець, та фізичною особою-підприємцем [PERSON], як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу №5, за умовами якого продавець взяв на себе зобов'язання передати у власність покупця товар відповідно до розрахунку-заявки №5, а покупець в свою чергу зобов'язаний сплатити вартість товару у розмірі 60426 гривень 40 копійок. Згідно з п. 2.3. вказаного договору, покупець зобов'язаний сплатити 50% вартості договору, яка складає 30000 гривень 00 копійок. Пунктом 2.6 договору передбачено, що строк виготовлення продукції складає 60 календарних днів з дня отримання передплати. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 29 січня 2017 року, позивачем [PERSON] було сплачено фізичній особі-підприємцю [PERSON] в рахунок передплати за договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року грошові кошти в сумі 30000 гривень 00 копійок (а.с.10). 26 березня 2017 року позивачем [PERSON] було сплачено фізичній особі-підприємцю [PERSON] в рахунок доплати за договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року грошові кошти в сумі 30426 гривень 00 копійок, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №5 від 26 березня 2017 року (а.с.10). Відповідачем по справі особисто у наданих 19.12.2017 року до суду запереченнях проти позову, визнано факт сплати позивачем [PERSON] вказаної суми грошових коштів та виконання умов договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У зв'язку з чим, вищевказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, на підставі чого судом встановлено, що позивачем [PERSON] належним чином були виконані умови договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року. Оскільки позивачем було сплачено вказану суму передплати у відповідності до п. 2.3 договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, тобто кінцевий строк виготовлення продукції відповідно до п. 2.6 вказаного договору є 29 березня 2017 року. Судом встановлено, що відповідач належним чином умови договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року в обумовлений термін не виконав, продукцію за вказаним договором в строк до 29 березня 2017 року включно позивачеві не передав, у зв'язку з чим 23 травня 2017 року [PERSON] звернувся до фізичної особи-підприємця [PERSON] з претензією про повернення грошових коштів в загальній сумі 60426 гривень 00 копійок, сплачених відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера №5 від 29 січня 2017 року та від 26 березня 2017 року, яка була отримана відповідачем 23 травня 2017 року, що підтверджується відповідним записом на звороті тексту вказаної претензії (а.с.86). 23 травня 2017 року відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON], на виконання вимог викладених [PERSON] в претензії від 23 травня 2017 року, було здійснено повернення останньому грошових коштів в загальній сумі 60426 гривень 00 копійок, що підтверджується видатковим касовим ордером від 23 травня 2017 року (а.с.87). Вказані обставини визнані відповідачем особисто у наданих 19.12.2017 року до суду запереченнях проти позову, а також визнано, що дійсно ним - [PERSON] були порушені умови договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року та не виконано у встановлений в договорі строк, а саме в термін до 29 березня 2017 року, продукцію, у зв'язку з чим на претензію позивача було здійснено повернення сплачених [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 60426 гривень 00 копійок, що у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 665 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф i пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК ). Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК ). Неустойка має подвiйну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разi невиконання зобов'язання перетворюється на вiдповiдальнiсть, яка спрямована на компенсацiю негативних для кредитора наслiдкiв порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань i пiсля сплати штрафу, тобто порiвняно зi штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Пiсля застосування такої вiдповiдальностi, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання. Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, продавець зобов'язується передати покупцеві продукцію належної якості та у відповідній кількості, згідно із замовленням. У разі несвоєчасної доставки продавець зобов'язується виплачувати штраф в розмірі 0,1% від суми передоплати за кожен день прострочки. Виходячи із: порядку оплати передплати, передбаченого п.2.3 договору, яка встановлена сторонами в сумі 30000 гривень та була сплачена позивачем 29 січня 2017 року; кінцевого терміну виконання зобов'язань, встановленого судом 29 березня 2017 року включно; суд вважає, що розмір пені слід відраховувати із наступного дня від вказаної дати, а саме з 30 березня 2017 року, в термін до повернення відповідачем позивачеві грошових коштів, а саме в строк до 23 травня 2017 року без включення цієї дати, а отже термін прострочення відповідачем виконання умов договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року складає 54 календарні дні. В даному випадку розмір пені за прострочені відповідачем невиконання умов договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, за період з 30 березня 2017 року включно по 22 травня 2017 року включно, складає в сумі 1620 гривень 00 копійок (30000*0,1%*54=1620,00). Щодо посилання відповідача в заперечення проти позову в цій частині, а саме, що виплата штрафу у розмірі 0,1 % від суми передплати, визначена п.3.1 договору є не конкретизованою, оскільки не зазначено, що вказаний штраф виплачується саме від суми передплати за товар, який визначений в п. 2.3. договору купівлі-продажу, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодним доказом. З урахуванням вищевикладеного, оскільки відповідачем порушені умови договору купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, прострочено грошове зобов'язання за вказаним договором, що також особисто визнано відповідачем у запереченнях проти позову, та обумовленою сторонами по справі пенею у разі прострочення виконання зобов'язань, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, оскільки позивачем невірно розраховано період прострочених зобов'язань, та підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] пеня за період з 30 березня 2017 року включно по 22 травня 2017 року включно в сумі 1620 гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз вказаної норми вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11). На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та роз'яснень в правовій позиції Верховного Суду України, позивач обґрунтовано вимагає стягнення трьох процентів річних та індекс інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України. Позивачем заявлено стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 28 березня 2017 року по 18 травня 2017 року, а отже за 52 календарних дні, в загальній сумі 258 гривень 26 копійок, однак суд не погоджується з наданим до суду розрахунком, оскільки, як вже було встановлено судом, період простроченого виконання зобов'язання складає 54 календарних дні, за період з 30 березня 2017 року включно (наступний день від кінцевого терміну виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року) по 23 травня 2017 року без включення цієї дати (дата повернення відповідачем позивачеві грошових коштів за вказаним договором). Три відсотки річних за період з 30 березня 2017 року включно по 22 травня 2017 року включно від простроченого грошового зобов'язання в сумі 60426 гривень 00 копійок складає у розмірі 268 гривень 19 копійок (60426,00*3*54/365/100=268,19). Індекс інфляції за весь час прострочення, а саме за період з 30 березня 2017 року включно по 22 травня 2017 року включно від простроченого грошового зобов'язання в сумі 60426 гривень 00 копійок, складає в сумі 1641 гривня 29 копійок, з розрахунку індексу інфляції за березень 2017 року - 101,8 та за квітень 2017 року - 100,9, опублікованих в офіційному виданні центральних органів виконавчої влади України - газеті «Урядовий кур'єр». Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, повністю узгоджуються з наданими доказами, а тому підлягають до задоволення та слід стягнути з відповідача на користь позивача пеню за невиконане грошове зобов'язання у порядку, в розмірі та в строки передбачені договором купівлі-продажу №5 від 29 січня 2017 року, за період з 30 березня 2017 року включно по 23 травня 2017 року в сумі 1620 гривень 00 копійок, три відсотки річних від простроченого грошового зобов'язання за період з 30 березня 2017 року включно по 23 травня 2017 року в сумі 268 гривень 19 копійок; інфляційні втрати на суму боргу по невиконаному грошовому зобов'язанню у розмірі 1641 гривня 29 копійок, що в загальному розмірі складає 3529 гривень 48 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача частковому задоволенню, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на оплачу правової допомоги в сумі 4000 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне. Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачем на підтвердження вказаної вимоги надано до суду договір №243/А від 30.05.2017 року укладений між ТОВ «Шавров і Партнери» та [PERSON], копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про підтвердження реєстрації ТОВ «Шавров і Партнери», копію довідки ТОВ «Шавров і Партнери» від 22.01.2018 року про підтвердження, що [PERSON] працює юристом у вказаному підприємстві, копію диплому бакалавра від 08.07.2016 року виданого на ім'я [PERSON], копію довіреності від 01 червня 2017 року посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №635, виданої [PERSON] на ім'я [PERSON], копію платіжного доручення №1239 від 30.05.2017 року на підтвердження сплати [PERSON] на користь ТОВ «Шавров і Партнери» грошових коштів в сумі 4000 гривень 00 копійок відповідно до договору №243/А, на підставі яких судом встановлено, що дійсно [PERSON] здійснювала правову допомогу та представництво інтересів [PERSON] Суд зазначає, що з аналізу ст. 137 ЦПК України вбачається, що законодавством передбачено можливість відшкодування витрат на оплату правової допомоги, пов'язаних з наданням цієї допомоги адвокатом. Документів, що підтверджують право [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: partial