Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому зазначив, що відповідно до умов кредитного договору укладеного 05.10.2011 року між сторонами, ПАТ КБ "ПриватБанк" надав [PERSON] кредит у сумі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і станом на 31.07.2016 року має заборгованість перед банком в розмірі 14495,92 грн., яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало ПАТ КБ "ПриватБанк" звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримав в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі (а.с.2). Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав в частині сплати основного боргу. Відповідно до ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які приймають участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2011 року між позивачем та відповідачем, був укладений кредитний договір № б/н згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", з розрахунку 360 календарних днів на рік. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і станом на 31.07.2016 року має заборгованість перед банком в сумі 14495,92 грн., яка складається з наступного: 501,73 грн. - заборгованість за кредитом; 9685,94 грн. - заборгованість по процентам; 3141,78грн. - заборгованість по комісії та пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 666,47 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-6). Останній платіж на погашення кредиту відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості було здійснено відповідачем в грудні 2013 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що відповідач неодноразово і протягом тривалого часу допускав порушення прийнятих на себе зобов'язань, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії підлягають задоволенню. Висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем порушені умови договору кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість, доказів погашення заборгованості сторона відповідача не надала. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки (штрафу, пені) за порушення строків проведення розрахунків, суд враховує правову позицію Верховного Суду України щодо застосування ст. 61 Конституції України та ст. 559 ЦК України, викладену в постанові від 21.10.2015 року № 6-2003цс15, в якій Суд вказав, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням ст.61 Конституції України. Тому суд вважає, що умовами договору, закріпленими в п. 1.1.5.20, п. 1.1.5.21, п. 1.1.5.32, п. 2.1.1.7.6 - передбачена відповідальність позичальника за одне й теж порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, а тому їх одночасне застосування суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Враховуючи, що підстави для застосування неустойки позивачем доведені, але він не визначився однозначно з приводу різновиду неустойки, який підлягає застосуванню та пред'явив вимоги, які одночасному задоволенню не підлягають, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню саме пеня, яка в даному випадку є більш дієвим заходом впливу на порушника, а в стягненні штрафу належить відмовити, оскільки одночасне нарахування штрафу у фіксованій грошовій сумі (500 грн.) незалежно від суми заборгованості та у відсотках від суми заборгованості суперечить принципу нарахування штрафу, передбаченому ч.2 ст. 549 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1267 грн. судового збору.

Outcome: partial