Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 03.11.2006 року. Посилається на те, що 03 листопада 2006 року було укладено договір дарування квартири по [ADDRESS] , яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , обдарованим є відповідач - [PERSON] . Підготовкою документів щодо укладання договору займався [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] та після його смерті постало питання щодо оформлення спадщини та позивачу стало відомо, що було укладено договір дарування, хоча зі слів сина [PERSON] стояло питання довічного утримання. Після укладення договору дарування [PERSON] не піклувався, жодним чином не забезпечував та не доглядав за батьками. Зазначає, що позивач з покійним чоловіком проживали та і надалі вона продовжує проживати в квартирі за адресою [ADDRESS] та несе витрати по оплаті за комунальні послуги та утримання квартири. Обдарований [PERSON] не турбується та не утримує майно. Вважає, що договір дарування підлягає скасуванню, оскільки не відповідав внутрішній волі, сподівалися, що син буде утримувати та піклуватися про батьків, однак виїхав за кордон на заробітки, має інше житло для проживання. На даний час позивач є особою похилого віку та бажає, щоб за нею здійснювався належний догляд та лікування, і майно перейшло до осіб, які візьмуть на себе зобов"язання з утримання та догляду. В зв"язку з вищевикладеним просить визнати недійсним договір дарування квартири від 03 листопада 2006 року зареєстрований в реєстрі за № 2487 посвідчений державним нотаріусом Гуледза С.М. укладений [PERSON] та [PERSON] на користь обдарованого [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за № 306/1553/20 (провадження №2/306/533/20) передано на розгляд судді Вінер Е.А. (а.с. 23). 11 вересня 2020 року ухвалою судді Свалявського районного суду Закарпатської області Вінер Е.А. відкрито провадження в справі (а.с. 26). 29 жовтня 2020 року ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 35). Представник позивача та адвокат в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. В судовому засіданні, яке відбулося 25 січня 2021 року, позивач [PERSON] пояснила, що син проживає в Португалії, додому не приїжджає, оформленням договору дарування повністю займався син з померлим чоловіком. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 29-31, 38, 44, 48, 55), про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов від нього не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися нормами ст. 717 ЦК України. Судом встановлено, що згідно виписки з рішення виконавчого комітету Свалявської міської ради Закарпатської області від 15 серпня 1996 року квартиру за адресою [ADDRESS] передано в спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] загальною площею 42,4 кв.м (а.с.9). Згідно договору дарування квартири від 03 листопада 2006 року, який зареєстрований в реєстрі за № 2487 посвідчений державним нотаріусом Гуледза С.М. [PERSON] та [PERSON] безоплатно передали (подарували) у власність своєму синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Особу громадян, які підписали договір встановлено, дієздатність, а також належність квартири, що дарується гр. [PERSON] та гр. [PERSON] перевірено (а.с.10,11). Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 квітня 2020 року виданого Свалявським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) стерджується, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.12). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); . Статтею 728 ЦК України визначено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не заявлена вимога про поновлення строку звернення до суду та всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано доказів, що підтверджують поважність причини пропуску строку, встановленого законом для звернення до суду з вимогою про розірвання договору дарування. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В оспорюваному договорі дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором. Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то відповідний договір є дійсним. В позові позивач не наводить належного обґрунтування та пояснення чому саме правочин повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене та те, що сплив строк позовної давності, в задоволенні позову необхідно відмовити. За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed