Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася у грудні 2020 року до суду з позовом до Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм" про визнання трудових правовідносин припиненими, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона, працюючи на посаді фармацевта у Центральній районній аптеці №85, що є відокремленим структурним підрозділом Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» подала 01.10.2020 заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Зазначає, що підставою для звернення із вищевказаною заявою стало грубе порушення (невиконання) відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору, зокрема, починаючи із 01.03.2020 відповідачем не виплачувалась належна їй заробітна плата з невідомих причин. Колектив ЦРА №85 та позивач особисто неодноразово звертались як до керівництва ПОКП «Полтавафарм», як і до правоохоронних органів та органів виконавчої влади для вирішення даного питання. При цьому, незважаючи на відсутність виплат заробітної плати, [PERSON] завжди вчасно з`являлась на робоче місце за графіком роботи та сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, не допускаючи порушень правил внутрішнього трудового розпорядку. Заяву про звільнення від 01 жовтня 2020 року відповідачем було проігноровано. Наказ про звільнення не видавався, остаточні розрахунки по заробітній платі не здійснювались. Інших працівників, які подали подібні заяви, також не було звільнено належним чином, тому 29 жовтня 2020 року колектив ЦРА № 85 звернувся із заявою до Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області з метою вирішення питання про порушення трудового законодавства відповідачем. У вищевказаній заяві було вказано, що з 16 жовтня 2020 року працівники більше не виходять на роботу, а з 20 жовтня 2020 року всі медикаменти були передані для подальшої реалізації на іншу аптеку та на склад головного підприємства, залишки товару обнулені. Після звернення з вищевказаною заявою, з боку працівників відділу кадрів почав здійснюватись моральний тиск на позивача з метою змусити забрати заяву про звільнення від 01.10.2020 року, а тому вона звернулась до керівництва підприємства з проханням провести належним чином процедуру звільнення та здійснити повний розрахунок по заробітній платі, однак на сьогоднішній день відповіді не отримала. Останній раз заробітна плата виплачувалась їй 02 березня 2020 року, що підтверджується випискою по її рахунку за період з 01.01.2020 року по 30.10.2020 року. Станом на день подання позовної заяви відповідачем наказ про звільнення та трудова книжка позивачу не видавались, остаточні розрахунки по заробітній платі не здійснювались. Крім цього, зазначила, що у зв`язку із допущенням відповідачем порушення її трудових прав, вона зазнала моральної шкоди, що виразилось у вигляді емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги з приводу майбутнього, страху за своє фінансове благополуччя. В результаті чого її загальний фізичний стан погіршився та вона була вимушена лікуватися, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЯ № 410557 від 09 листопада 2020 року, а після виходу із лікарняного 14 листопада 2020 року, дізналась, що ЦРА № 85 припинила свою діяльність. Просила визнати трудові правовідносини між [PERSON] та Полтавським обласним комунальним підприємством «ПОЛТАВАФАРМ» припиненими, шляхом розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, починаючи з 01 жовтня 2020 року; зобов`язати Полтавське обласне комунальне підприємство «ПОЛТАВАФАРМ» належним чином оформити звільнення [PERSON] з посади фармацевта з 01.10.2020 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки; стягнути з Полтавського обласного комунального підприємства «ПОЛТАВАФАРМ» на її користь заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 27940, 44 грн; стягнути з Полтавського обласного комунального підприємства «ПОЛТАВАФАРМ» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13795, 88 грн., стягнути з Полтавського обласного комунального підприємства «ПОЛТАВАФАРМ» на її користь 14985, 18 грн. вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України у зв`язку із звільненням з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. У судове засідання позивач не з`явилася, направила до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. У своїх поясненнях, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів, зазначив, що дійсно трудові відносини з позивачем, яка працювала фармацевтом ЦРА №85, до цього часу не були припинені. ЦРА №85 закрита з 09.11.2020 у зв`язку із звільненням завідувача аптеки та працівників, тому фактично [PERSON] припинила виконувати свої трудові обов`язки з 09.11.2020. Трудова книжка [PERSON] знаходиться у відповідача. Полтавське обласне комунальне підприємство «ПОЛТАВАФАРМ» не заперечує проти позову [PERSON] та просить суд визнати трудові відносини припиненими з 09.11.2020. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд, розглянувши позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді фармацевта Центральної районної аптеки №85 невідокремленого структурного підрозділу Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм». Позивачка зазначає, що роботодавецьгрубо порушував законодавство про працю та умови трудового договору, зокрема з 01 березня 2020 року позивачу не виплачувалася заробітна плата з невідомих причин, у зв`язку з чим почала утворюватися заборгованість.Останній раз заробітна плата виплачувалась 02 березня 2020 року, що підтверджується випискою по рахунку [NUMBER] за період з 01.01.2020 по 30.10.2020 (а.с.21-26). Вказані позивачем обставини, також підтверджуються листами зверненнями працівників ЦРА №85 до керівництва ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» від 26.05.2020, до управління Держпраці у Полтавській області від 27.05.2020 та від 29.10.2020, зверненням позивача до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину від 02.06.2020 тощо (а.с.10,11,12-14,15,51). Згідно довідки ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» № 01-773 від 05.11.2020 року заборгованість позивача по заробітній платі складає 17950,44 грн. (станом на 01.11.2020 року) (а.с.28). 01 жовтня 2020 року позивачка подала керівнику підприємства письмову заяву, в якій прохала звільнити її із займаної посади з 01.10.2020 року за власним бажанням (а.с.9). Вказана заява отримана відповідачем 01.10.2020 року і на ній міститься резолюція в.о. директора Кірєєвої О.В. із записом «заперечую» (а.с.70). Відповідно трудові відносини з позивачем не були припинені. 06.11.2020 вона звернулася до відповідача з листом-повідомленням, де просила провести відповідача належним чином процедуру її звільнення на підстав поданої нею 01.10.2020 заяви та звільнити її відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України та здійснити повний розрахунок по заробітній платі (а.с.16). Згідно з ст.43 Конституції України, кожен маєправо напрацю, що включаєможливість зароблятисобі нажиття працею,яку вінвільно обираєабо наяку вільнопогоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП,заробітна плата виплачується працівникам регулярно вробочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що роботодавцем не було дотримано вимоги законодавства про працю, зокрема щодо строків виплати заробітної плати. Дане порушення закону мало тривалий та системний характер, адже заборгованість існувала ще з березня 2020 року та сума заборгованості по заробітній платі на момент звільнення становила 17950,44 грн, що відповідає понад 3 середньомісячним заробіткам. КЗпП надає можливість працівнику за власної ініціативи розірвати трудовий договір, зокрема у разі порушення роботодавцем законодавства про працю. Так, ч.3 ст. 38 КЗпП зазначає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Вказаним правом позивачка скористалася, подавши до роботодавця відповідну заяву про звільнення, проте у її заяві не міститься вказівки на ч. 3 ст. 38 КЗпП та строк розірвання трудового договору. Матеріали справи також не дають змоги встановити дату останнього робочого дня позивачки. Враховуючи викладене, суд виходить з того, що обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця. Представник останнього в своїх поясненнях не заперечував щодо підстави припинення трудових відносин з позивачем [PERSON] та зазначив, що дійсно трудові відносини з позивачем до цього часу не були припинені. ЦРА №85 закрита з 09.11.2020 у зв`язку із звільненням завідувача аптеки та працівників, тому фактично [PERSON] припинила виконувати свої трудові обов`язки з 09.11.2020. Трудова книжка [PERSON] знаходиться у відповідача. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] 09.11.2020 по 13.11.2020 знаходилася на лікарняному у зв`язку із загальним захворюванням, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЯ № 410557 від 09 листопада 2020 року (а.с.30). Таким чином, суд вважає, що останнім робочим днем, з якого [PERSON] підлягає звільненню є 13 листопада 2020 року. За таких обставин, права позивача є порушеними та потребують судового захисту. Належним способом захисту є визнання трудових відносин між сторонами припиненими шляхом розірвання трудовго договору на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України, починаючи з 13 листопада 2020 року та покладення на відповідача зобов`язання належним чином оформити звільнення позивача з посади фармацевта на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки. У відповідності до ч.1 ст. 44 КЗпП, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Вказане також знайшло своє відображення в п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99, а саме при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Якщо ж трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, вихідна допомога стягується на його користь у розмірі тримісячного середнього заробітку, коли колективним договором не передбачено більшого її розміру. Таким чином, звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП наділяє працівника правом на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. За встановлених судом обставин, право позивачки на виплату їй вихідної допомоги знайшло своє об`єктивне підтвердження та законодавче обґрунтування, а тому, дана позовна вимога підлягає до задоволення. Відповідно до довідки ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» № 01-773 від 05.11.2020, середньоденна заробітна плата позивача складає 237,86 грн (а.с.28). Таким чином, розмір вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України становить 273,86*21 день (середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді)*3=14 985,18 грн. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства проводиться в день звільнення. Після припинення трудових правовідносин з позивачем не був проведений розрахунок по виплаті належних їй від підприємства сум у вигляді заробітної плати, що підтверджується довідкою ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» № 01-773 від 05.11.2020 року, згідно якої заборгованість позивача по заробітній платі складає 17950,44 грн (а.с.28). Ця сума заборгованості визначена до сплати, після утримання з неї прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, тому підлягає стягненню на користь позивача у повному розмірі. Визначена позивачем сума заборгованості в розмірі 27 940,44 грн не підтверджується матеріалами справи, тому в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Таким чином, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 17950,44 грн. Законом також передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачка пред`явила позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день подачі позовної заяви. Розмір середнього заробітку, котрий підлягає стягненню на користь позивача має розраховуватися у відповідності до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». У відповідності до п. 8 Постанови КМУ № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З довідки роботодавця, розмір середньоденного заробітку позивача склав 237,86 грн. Період з дня порушення строку виплати по день подачі позовної заяви по справі, включає в себе 29 робочих днів. Отже розмір середнього заробітку, котрий підлягає стягненню на корить позивача складає 6897,94 грн. (29 днів * 237,86 грн.). Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено із змісту позовної заяви, позивач заподіяння їй моральної шкоди обґрунтовує тим, що допущене відповідачем порушення її трудових прав спричинило емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги з приводу майбутнього, страху за своє фінансове благополуччя. Моральну шкоду позивач оцінює в 5000 грн. Отже, ураховуючи, що неправомірними діями відповідача, який всупереч вимогам трудового законодавства належним чином не оформив звільнення позивача, не провів остаточного розрахунку із виплати їй заборгованості по заробітній платі, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні її конституційних прав на працю, у зв`язку з чим вона була змушена докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які вона зазнала, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про стягненення з відповідача на її користь моральної шкоди є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачкою [PERSON] за заявлену немайнову вимогу, та у розмірі 840,80 грн за три вимоги майнового характеру, у зв`язку з їх задоволенням, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Судовий збір у розмірі 840,80 грн за майнову вимогу, від сплати якої позивач звільнений в силу закону, котра також була задоволена судом, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial