Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Аргументує свої вимоги тим, що в травні 2016 року він дізнався з мережі інтернет, що на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» власниками якого є відповідач були опубліковані статті «[INFO]» від [INFO](httр://аntікоr.соm.uа) та «[INFO]» від [INFO], в яких викладено негативну та недостовірну інформацію стосовно нього. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та не заперечував проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання. Свої вимоги аргументував тим, що зазначені в статті відомості не відповідають дійсності і спрямовані на його дискредитацію. Твердження в статтях про причетність його до незаконного збагачення, а також некомпетентності не відповідають дійсністі та принижують його честь та гідність. Відповідач в судове засідання не з"явився, про причини неявки суду не повідомив У зв'язку з цим, суд на підставі ст.224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» (http://antikor.com.ua) розміщено статтю «[INFO]» від [INFO] наступного змісту: «Яким чином держлужбовець може дозволити собі придбати та утримувати численні маєтки та квартири? Ми бачимо, що зазвичай таке явище є нормою серед високопосадовців України. Навіть такі структури, як МНС, деякі посадовці продовжують систематично використовувати для розкрадання держбюджету. Яким чином держслужбовець може дозволити придбати та отримати численні маєтки та квартири? Ми бачимо, що зазвичай таке явище є нормою серед високопосадовців України. Навіть такі структури, як МНС, деякі посадовці продовжують систематично використовувати для розкрадання держбюджету. Очолює корупційну схему на даному підприємстві генерал-лейтенант [PERSON], посада котрого дозволяє з легкістю перетворити державні об»єкти у приватну власність підприємців. Колишній заступник голови МНС, якого затвердив на посаду сам [PERSON], [PERSON] наразі очолює ліквідаційну комісію. Ця посада відкриває для [PERSON], а тим самим і для [PERSON] багато можливостей, адже генерал-майор є повністю підконтрольним екс-міністру МНС. За період керування екс-заступника голови МНС кількість режимних об»єктів була зменшена у двічі, а приватні капітали посадовця примножені. Таким чином серед власності [PERSON] маєток у с. Білогородка, земельна ділянку площею 3 гектари біля Дніпру у Черкаській області, 2 квартири, а також котедж у м.Києві. Також у приватному розпорядженні знаходиться водій та власне авто. Це як кажуть «Чим бог послав», адже офіціальні прибутки чиновника не дозволять навіть утримання господарства такого масштабу. Як ми всі знаємо, нажаль, звички людей працюючих за часів [PERSON] із роками залишаються незмінними, а апетити зростають». Таким чином і наш герой не став виключенням копменсувавши за рахунок держави придбані їм лікарські засобів, для власного використання. Де закінчується порог нахабності для [PERSON] залишається загадкою, але згодом сподіваємось він сам дасть відповідь на це питання відповідним органам. Серед переліченого залишаються самі питання ? Чи потрібна країні у такий скрутний період важка спадщина від минулого уряду? Перед країною нелегка задача переформатування устрою панувавшого більше ніж 20 років, який призвів до багатьох місяців кровавого протистояння народа із корупціонерами та загарбниками. Для того щоб продовжувати боротьбу громадський обов»язок змушує нас протидіяти старій системі устрою та розкрадання державних коштів. Не секрет, що на подолання існуючого устрою знадобляться десятиріччя, але ми не на хвилину не повинні зупинитися у нашому прагени жити в Європейській державі. Викоренення таких індивідумів як [PERSON] із керівних посад є пріоритетною задачою для кожного небайдужого.» Крім того на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» (http://antikor.com.ua) розміщено статтю «[INFO]» від [INFO] наступного змісту: «Голова ліквідаційної комісії з реорганізації Міністерства України з надзвичайних ситуацій генерал-лейтенант [PERSON] постійно розширює перелік своїх професійних якостей і любить вголос міркувати про що немає жодної гадки. На разі, єдиним обов»язком [PERSON] у службі є створення виду бурхливої діяльності. Моральні принципи та професійні якості пана [PERSON] не зупиняють його в меті похизуватись та влаштувати власну ПІАР-кампанію. В очевидь нажиті «непомірною працею» приватні будинки, кабінети, водії, секретарі та інший численний персонал вже не приносять морального задоволення екс-заступнику міністра. Все це добро було здобуто [PERSON] за часів правління сталенників екс-президента [PERSON] на пост Міністра МНС пана [PERSON]. [PERSON] в свою чергу перебував на різних посадах і навіть «дослужився» до заступника, але основною його місією було власне збагачення за рахунок бюджету держави. На чолі із своїми керівниками [PERSON] влаштував тендери по розпродажу об»єктів, що перебували на балансі у тодішнього міністерства. Серед об»єктів якими приторговував [PERSON] численні бомбосховища. Такі махінації боляче вдарили по безпеці захисту мирного населення Донбасу під час бомбардування та обстрілів. Сьогодні, рятувальники ДСНС окрім повсякденної звичайної роботи займаються розмінуванням та вилученням вибухівки, доставкою гуманітарних вантажів, відновленням світла, водопостачання, інфраструктури та систем життєзабезпечення в містах, звільнених від терористів на сході країни. Проте в цей час, замість того, щоб використати свій багаторічний досвід на сході країни, наш герой у повному обсязі використовує свої привілеї, і засідає у великих прохолодних кабінетах поки його колеги перебувають на передовій. [PERSON] не просто відсижується, а й ще вголос розмірковує, дає поради та розтлумачує ситуацію, в якій він не задіяний за жодних обставин. І Навіть можна сказати, що екс-заступник паратизує на тілі ДСНС. Одним словом трутень, кажучи словами пасічника. Корупційні схеми на стільки затьмарили голову [PERSON], що він навіть уявив себе зіркою телебачення. Не володіючи ситуацією про роботу рятувальників служби рятунку у Луганській та Донецькій областях, не маючи на це жодного повноваження, як представник держслужби з надзвичайних ситуацій, [PERSON] приймає участь у ефірах рейтингових програм радіо та телеканалів та коментує наприклад питання доставки гуманітарного вантажу до звільнених територій. Оцінюючи пасквілі [PERSON] працівники служби наголошують «Чия би корова мичала та [PERSON] мовла б!!» Некомпетентно оцінюючи як завдання рятувальників, так і взагалі позицію керівництва держави в цих питаннях, просто-напросто компрометує країну у очах громадськості. Виступ [PERSON] нагадує монолог одного з героїв роману «собаче серце», який не маючи ніяких розумових здібностей, дозволяє собі мислити в голос при людях з вищою освітою на утопічні теми, вкладені йому в голову місцевим головою парткому. Так, як і в романі, [PERSON] є шльоріком керованим своїм екс-шефом [PERSON]. Саме таку анологію можна провести для [PERSON], якого годують з двох рук не дивлячись на його хамовиту поведінку. Він же в свою чергу не виказує ніяких ознак поваги і займається показухою». Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до законодавчого визначення, яке закріплене у 1.3. Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого Наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 25.11.2002 № 327/225, веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб'єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет; веб-портал це веб-сайт, організований як системне багаторівневе об'єднання різних ресурсів та сервісів для забезпечення максимальної можливості доступу до інформації та послуг. Згідно абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється. Відповідно до абз. 9 п. 2 Порядку підключення до глобальних мереж передачі даних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. № 522 доменне ім'я - буквено-цифровий вираз, що ідентифікує будь-який комп'ютер абонента у мережі Інтернет. Таким чином, доменне ім'я, зареєстроване у відповідному домені використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним іменем, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім'я у відповідному домені. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про інформаційні агентства», державній реєстрації підлягають усі інформаційні агентства та представництва іноземних інформаційних агентств, що засновуються або діють в Україні. Друкований засіб масової інформації може видаватися після його державної реєстрації. Згідно до ст.11 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні, державній реєстрації підлягають всі друковані засоби масової інформації, що видаються на території України, незалежно від сфери розповсюдження, тиражу і способу його виготовлення. З наведеного вбачається, що реєстрація веб-сайту, як засобу масової інформації, передбачає його обов'язкову державну реєстрацію уповноваженими органами в особі Міністерства юстиції України. Матеріали справи не містять доказів щодо державної реєстрації, як засобу масової інформації, електронного ЗМІ на сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР». Під час розгляду справи в суді встановлено, що на момент здійснення публікацій статті: «[INFO]» від [INFO] та «[INFO]» від [INFO], реєстратором доменного імені аntіkоr.соm.uа власником веб-сайту httр://аntіkоr.соm.uа являється [PERSON](а.с.39). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем вірно визначено [PERSON] відповідачем по справі в частині визнання недостовірною інформації, поширеною на сайті http://antikor.com.ua. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Отже, з наведеного вбачається, що при розгляді справ про захист гідності та честі, ділової репутації фізичної особи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність наступних юридично важливих обставин: поширення інформації, наявність особи стосовно якої поширена інформація, недостовірність поширеної інформації, порушення особистих немайнових прав особи. Так, поширенням інформація, зокрема, є її поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Частина 1 ст. 299 Цивільного кодексу України закріплює особисте немайнове право фізичної особи на недоторканість ділової репутації. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 зазначеної статті Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким, чином, згідно з положеннями ст.277 ЦК України, статті 10 ЦПК України, роз'яснень Пленуму, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Дослідивши матеріали справи суд вважає встановленим, що інформація викладена на сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» (http://antikor.com.ua) в статті: «[INFO]» від [INFO], а саме у реченнях: « Очолює корупційну схему на даному підприємстві генерал-лейтенант [PERSON] ; За період керування екс-заступника голови МНС кількість режимних об»єктів була зменшена у двічі, а приватні капітали посадовця примножені . Таким чином серед власності [PERSON] маєток у с.Білогородка, земельна ділянка площею 3 гектари біля Дніпру у Черкаській області, 2 квартири, а також котедж у Києві. Також у приватному розпорядженні знаходиться водій та власне авто» та в статті «[INFO]» від [INFO], а саме у реченнях: «[PERSON] в свою чергу перебував на різних посадах і «дослужився» до заступника, але основною його місією було власне збагачення за рахунок бюджету держави. На чолі із своїми керівниками [PERSON] влаштовував тендери по розпродажу об»єктів, що перебували на балансі у тодішнього міністерства. Серед об»єктів якими приторговував [PERSON] численні бомбосховища» є недостовірною інформацією щодо позивача. Дана інформація, за своїм змістом фактично вказує на вчинення протиправної поведінки позивача, і зокрема звинувачення його у вчиненні протиправних дій, що сприймається негативно в суспільстві та порушує особисті його немайнові права. Виходячи із змісту положень ч.6 ст.277 ЦК України, відповідно до якого спростування здійснюється, зазвичай у такий самий спосіб, у який була поширена недостовірна інформація, та відсутні докази, що розміщена в вищенаведених реченнях інформація відповідає дійсності, необхідно зобов»язати відповідача опублікувати на веб - сайті Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР» (http://antikor.com.ua) спростування недостовірної інформації щодо [PERSON], шляхом опублікування статті про визнання вищезазначених відомостей недостовірними. Водночас вирішуючи питання про визнання всієї інформації викладеної в статтях: «[INFO]» від [INFO] та «[INFO]» від [INFO], як недостовірної як про це зазначає в позові позивач, суд визначивши характер такої інформації, крім інформації зазначеної вище і визнаної судом недостовірною, в якій наявні висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, є вираженням суб»єктивної думки і поглядів автора статті, суд вважає, що такі висловлювання відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Стосовно вимог стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, суд зазначає наступне. Згідно п.4 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки позивачем ненадано належних та допустимих доказів, які б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди, крім факту опублікування недостовірної інформації, крім того позивач в судовому засіданні зазначив, що жодного негативного коментара по даним статтям не було, то суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивача про визнання опублікованої інформації недостовірною та зобов»язання відповідача [PERSON] спростувати недостовірну інформацію є достатньою сатисфакцією, а отже позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення з іншої сторони стягуються понесені і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи кількість заявлених [PERSON] вимог немайнового характеру в позовній заяві, та документально підтверджену сплату ним судового збору (а.с.1), виходячи із результатів розгляду справи, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 320 грн. судового збору в рахунок відшкодування сплаченого при подачі позову судового збору.

Outcome: partial