Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

24.09.2020 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.01.2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 01.11.2012 рік. 25.02.2000 року відповідач придбав квартиру, розташовану в [ADDRESS] . 04.12.2006 року позивач придбала квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання сторін по справі, вказані квартири були об`єднанні в одну, про що було видано свідоцтво про право спільної часткової власності по Ѕ частці кожному на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22.12.2014 року, [PERSON] виділено у власність Ѕ частини квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , а саме квартиру [ADDRESS] . [PERSON] .Є виділено у власність Ѕ частини з квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] - квартиру [ADDRESS] . Вказаним рішенням припинено право часткової власності сторін на квартиру. Окрім цього, цим же рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації виконаних зобов`язань за борги - 12 082 ,00 гривень; в рахунок компенсації вартості Ѕ частки Mersedes-benz Vito 108 CDs - 87 335,00 гривень, всього 99 417,40 гривень та судові витрати : судовий збір у розмірі 994,17 гривень та витрати пов`язані з оплатою правової допомоги - 3 043,93 гривні, всього 4 038,10 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області, вказане рішення залишено без змін. 27.04.2016 року [PERSON] вчинив відчуження належної йому на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , подарувавши її своїй матері - [PERSON] . Так, Каховським міськрайонним судом Херсонської області видано два виконавчі листи до виконання, проте боржник не виконав рішення суду добровільно і ухиляється від його примусового виконання. Постановами державного виконавця, виконавчі документи повернуто стягувачу, оскільки транспортний засіб боржника, розшук якого здійснюється поліцією, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку, а інше майно та грошові кошти у боржника відсутні. Позивач упевнена, що договір, укладений 27.04.2016 року є фіктивним, та таким, що порушує її законні права. Тому просить визнати вказаний договір дарування квартири недійсним та стягнути на її користь судові витрати. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 22.10.2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. 12.11.2020 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , відповідно до змісту якого, відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27.04.2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] , діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: відділ у справах дітей Каховської міської ради, приватний нотаріус Коршунова Людмила Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] - відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 26.10.2017 року, рішення залишено без змін. Постановою ВС від 30.10.2019 року, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.08.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 26.10.2017 року - залишено без змін. На момент звернення до суду з вказаним позовом є вже рішення суду, яке набрало законної сили. Щодо фіктивності договору дарування, посилається на те, що квартира, розташована за адресою [ADDRESS] придбана відповідачем 11.09.2003 року за кошти, які йому надала мати, [PERSON] . Під час спільного проживання з позивачем, були об`єднанні вказані квартири. Матеріальне становище мати відповідача змінилось, вона потребувала і потребує постійної матеріальної допомоги, а оскільки відповідач перестав отримувати кошти від спільного бізнесу з позивачкою, то не мав змоги надавати їй необхідну допомогу. Під час виконання рішення суду про розподіл квартир, стосунки між сторонами погіршились, що доводилось викликати працівників поліції. Проживання відповідача [PERSON] з позивачкою в одному під`їзді стало неможливим. [PERSON] було прийнято рішення про укладення договору дарування квартири [PERSON] . Договір, ствержують не фіктивний, оскільки фактична передача майна відбулась, квартирою нова власниця користується на власний розсуд. Окрім цього, посилається на пропущений строк позовної давності. З огляду на те, що позивач дізналась про оспорюваний договір ще у лютому 2017 року. Дана позовна заява датована 23.09.2020 роком, тобто після спливу трьох років та семи місяців після того, як вона довідалась про існування оспорюваного договору, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Представник позивача, [PERSON] , в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, на підставах, зазначених у позовній заяві, додавши, що позовна давність не пропущена позивачкою, оскільки, як тільки позивачка дізналась про постанову від 24 липня 2019 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 405/1820/17( провадження № 61-2761 св 19) , одразу звернулась до суду з позовом про недійсність договору,на підставі того, укладений договір між відповідачами, як родичами, є фіктивним, так як укладення між останніми договору дарування квартири відбулась з метою приховування цього майна від наступнного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконання зобов"язання. Представник відповідача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що просить позов не задовільняти, оскільки укладений договір є реальним, відповідач [PERSON] подарував матері квартиру, оскільки не міг проживати з позивачкою в одному під"їзді. Позивачкою порушено строки позовної давності, про порушене право позивачка ( укладення договору дарування квартири) дізналась 16.02.2017 року і звернулась до суду з аналогічним позовом про визнання оспорюваного договору дарування недійсним, але їй було відмовлено у всіх інстанціях. Вибраний позивачем спосіб захисту своїх прав був невірним, про що вказано в рішеннях судів, і це не може слугувати підставою для поновлення строків. позовної давності. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з"явилась , належним чином повідомлена , про причини неявки суд не повідомилаЮ будь-яких заяв на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд, дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судом встановлено, що рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.01.2016 року, встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2012 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : -в рахунок компенсації виконаних зобов`язань за боргами 12 082,40 грн.; -в рахунок компенсації вартості 1/2 частки Mersedes-benz Vito 108 CDi 87 335 грн., всього 99 417,40 гривень ( а.с.13-16). Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 06.04.2016 року вказане рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.01.2016 року залишено без змін ( а.с.17-19). В матеріалах справи містяться виконавчі листі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] : в рахунок компенсації виконаних зобов`язань за боргами 12 082,40 грн.; в рахунок компенсації вартості Ѕ частки Mersedes-benz Vito 108 CDi 87 335 грн., всього 99 417,40 грн. ( а.с.22) та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий збір в розмірі 994,17 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, - 3 043,93 грн., всього 4 038,10 грн.( а.с.23). Постановами державного виконавця Каховського МР ВДВС ГТУЮ від 26.07.2018 року, повернуто вищевказані виконавчі документи стягувачу в зв`язку тим, що транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлено протягом року з дня його оголошення в розшук ( а.с.20,21). Рішенням по цивільній № 658/522/17 за позовом [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: відділ у справах дітей Каховської міської ради, приватний нотаріус Коршунова Людмила Анатоліївна, про визнання правочину недійсним, встановлено, що рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.08.2017 року Позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: відділ у справах дітей Каховської міської ради, приватний нотаріус Коршунова Людмила Анатоліївна, про визнання правочину недійсним - залишено без задоволення, ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 26.10.2017 року, вказане рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.08.2017 року залишено без змін ( а.с. 49 -51).Постановою Верховного суду від 30.10.2019 року рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09.08.2017 року залишено без змін ( а.с.51-52). Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 25.12.2010 року, об`єкт нерухомого майна: квартира, багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по Ѕ частки кожний ( а.с.11). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вла сності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.07.2016 року, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27.04.2016 року належить на праві приватної власності [PERSON] ( а.с.12). За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. ст. 215 і 216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, 24. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Наприклад: - у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора; - у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності [PERSON] на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [PERSON] перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав; - у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач правильно звернувся до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послався на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Суд рахує, що [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру відповідно до договору дарування 27.04.2016 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , своїй матері - [PERSON] ,був обізнаний про наявність рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.01.2016 року, що набрало законної сили, яким стягнуто, з [PERSON] на користь [PERSON] : в рахунок компенсації виконаних зобов`язань за боргами 12 082,40 грн.; в рахунок компенсації вартості Ѕ частки Mersedes-benz Vito 108 CDi 87 335 грн., всього 99 417,40 грн. ( а.с.22) та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий збір в розмірі 994,17 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, - 3 043,93 грн., всього 4 038,10 грн., вважає, що боржник ( [PERSON] ) міг розуміти негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Тому суд погоджується з позивачем та його представником, що при укладенні 27.04.2016 року оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] і цей договір необхідно було б визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України. В той же час, відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на те, що позивач дізналась про існування оспорюваних правочинів у липні 2016 року - після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.12) та звернулась до суду з аналогічним позовом , між тіми ж сторонами, предметом позову, тільки з інших підстав 16.02.2017 року, слід застосували частину п`яту статті 267 ЦК України та встановити, що [PERSON] пропущено визначену статтею 257 ЦК України позовну давність. Позивачем не надано суду доказів поважності причин пропущення позовної давності . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed