Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування. У вказаному будинку зареєстрована відповідач, яка фактично у ньому не проживає тривалий час. У зв'язку із викладеним позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи за адресою проживання (а.с. 17-18, 22-23), зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася (а.с. 19-20, 26-29). З письмовою заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не зверталася. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується: договором дарування зазначеного житлового будинку від 27 квітня 2017 року (а.с. 5-6); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86050502 від 27 квітня 2017 року (а.с. 6). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України (а.с. 13) відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21 березня 2013 року. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також доводиться довідкою виконавчого комітету Садківської сільської ради №495 від 16 листопада 2017 року (а.с. 9). З акту обстеження від 16 листопада 2017 року вбачається, що [PERSON] жодного дня не проживала за місцем реєстрації, а саме в будинку [ADDRESS] Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 даної постанови під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сім"ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартири), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач не перебуває у родинних відносинах із власником житлового будинку та не є членом сім'ї позивача в розумінні ст. 3 СК України, ч.2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. За змістом ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які повідомили суд, що не бачили відповідача більше двох років за місцем її реєстрації. Таким чином судом встановлено, що відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні без поважних причин понад передбачені законодавством строки, втратила інтерес до житла, а тому позовні вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право на вказане жиле приміщення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ч. 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що до судових витрат, у тому числі, належить судовий збір. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з цим, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved