Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

27 січня 2020 року від ПАТ «Запоріжжяобленерго» надійшов позов до [PERSON] про відшкодування шкоди. Позов мотивований тим, що Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ПАТ «Запоріжжяобленерго» за період з 01.01.2017 року по 31.03.2019 року. За результатами ревізії складено акт ревізії від 07.08.2019 року №08.05-20/2, яким встановлено, що з бухгалтерського обліку ПАТ «Запоріжжяобленерго» списано дебіторську заборгованість, яка обліковувалась за Михайлівським орендним підприємством теплових мереж у загальній сумі 4 042,98 грн. Вказана заборгованість визнана безнадійною у зв`язку з тим, що згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 23.10.2006 по справі №21/90 Михайлівське ПТМ, ліквідовано. ПАТ «Запоріжжяобленерго» як кредитор, на порушення вимог ст. 509 Цивільного кодексу України не скористалося своїм правом вимагати від боржника виконання його обов`язку та прострочило терміни, у межах яких могло звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, які визначені главою 19 Цивільного кодексу України. Таким чином, ПАТ «Запоріжжяобленерго» безповоротно втрачено активи на загальну суму 4 042,98 грн, чим завдано шкоду на вказану суму. Відповідальна за вказане порушення колишній юрисконсульт 2 категорії Михайлівського району електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго» [PERSON] , оскільки нею не були проведені заходи претензійно-позовної роботи. Згідно наказу ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 30.05.2018 № 2304-к, [PERSON] звільнено з 31.05.2018. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] у відшкодування спричиненої шкоди 4042,98 грн., а також покласти на неї судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Морозов В.С. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні на підставах, викладених в позовні заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Крім того, відповідачем надана заява про застосування строків позовної давності. Згідно поданої заяви, днем виявлення шкоди позивач вважає день підписання акту ревізії Фінансово-господарської діяльності ПАТ «Запоріжжяобленерго» за період з 01.01.2017 року по 31.03.2019 року від 07.08.2019 року, коли було встановлено факт безповоротно втраченого активу на загальну суму 4042,98 грн., чим підприємству завдано шкоду(збитків). Відповідач працювала на підприємстві ПАТ «Запоріжжяобленерго» юристконсультом Михайлівського РЕМ ПАТ Запоріжжяобленеорго», не погоджується з зазначеним, так як вважає, що датою встановлення факту не прийняття заходів по стягненню заборгованості є 06 листопада 2017 року, коли стало відомо уповноваженій особі, а саме Дирекції ПАТ «Запоріжжяобленерго» про даний факт під час розгляду питання списання дебіторської заборгованості та прийнято рішення списати безнадійну заборгованість, що обліковується за боржниками. Вказане зафіксовано в Протоколі зборів виконавчого органу ПАТ «Запоріжжяобленерго» та додатках до нього від 06 листопада 2017 року. При розгляді дирекцією документів на списання рішення ухвалювалось на підставі висновків щодо списання безнадійної дебіторської заборгованості, які оголошував Овчинніков М.Б. , директор з питань правового забезпечення. Згідно висновку № 38-38/20090 на ім`я генерального директора начальником юридичного відділу, за погодженням директора з питань правового забезпечення, було зазначено, що з наданих Михайлівським РЕМ документів, вбачається, що Михайлівський РЕМ не приймали заходи щодо стягнення заборгованості за реактивну електроенергію в судовому порядку. Тобто, уповноважений орган ПАТ «Запоріжжяобленерго» встановив факт не прийняття заходів Михайлівським РЕМ в 2017 році. Будь-яких заходів щодо стягнення з неї нанесеної шкоди в той період не приймались. Також пояснила, що дана заборгованість існує з 2006 року, про що кожен рік у листопаді місяці подавався звіт разом з іншими сумами заборгованостей і рішення про звернення до суду приймалося керівництвом ВЗПІ ПАТ «Запоріжжяобленерго». При звільненні 31.05.2018 року претензій до неї не було. Також пояснила, що саме Седляров В.С. начальник ВЗПІ ПАТ «Запоріжжяобленерго», який надавав пояснення при проведенні ревізії та надав пояснення, був обізнаний з 2006 року і кожен рік про дану заборгованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Так, згідно акту ревізії від 07.08.2019 року №08.05-20/2, встановлено, що з бухгалтерського обліку ПАТ «Запоріжжяобленерго» списано дебіторську заборгованість, яка обліковувалась за Михайлівським орендним підприємством теплових мереж у загальній сумі 4 042,98 грн. Вказана заборгованість визнана безнадійною у зв`язку з тим, що згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 23.10.2006 року по справі №21/90 Михайлівське ПТМ, ліквідовано. ПАТ «Запоріжжяобленерго» як кредитор, на порушення вимог ст. 509 Цивільного кодексу України не скористалося своїм правом вимагати від боржника виконання його обов`язку та прострочило терміни, у межах яких могло звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, які визначені главою 19 Цивільного кодексу України. Таким чином, ПАТ «Запоріжжяобленерго» безповоротно втрачено активи на загальну суму 4 042,98 грн, чим завдано шкоду на вказану суму. Позивач вважає, що відповідальна за вказане порушення колишній юрисконсульт 2 категорії Михайлівського району електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго» [PERSON] , оскільки нею не були проведені заходи претензійно-позовної роботи. Згідно наказу ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 30.05.2018 № 2304-к, [PERSON] звільнено з 31.05.2018. В обґрунтування позову позивач посилався на ст. 1166 ЦК України - загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. За умовами ст.ст. 43, 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. При цьому, цивільно-процесуальний закон, зокрема ст. 175 ЦПК України, не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню. Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов`язаний зазначити в позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження цих вимог. Аналогічні положення містяться й у роз`ясненнях, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду". Відповідно до норм ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, які розміщені в § 1 Глави 82 ЦК України та на які позивач послався як на правову підставу позову, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, можна дійти висновку, що загальне правило ст. 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення спеціальних норм права, то підлягають застосуванню спеціальні норми права. З приводу посилання позивача на ст. 1166 ЦК України, суд зазначає, що в даному випадку таке посилання є безпідставним, оскільки у ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем регулюються КЗпП України. Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності згідно частини 2 цієї статті права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч. 2 ст. 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та працювала на посаді юрисконсульта 2 категорії. Згідно п. 18. Статуту Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», затвердженого 28.07.2016 року, позачерговими Загальними зборами акціонерів ВАТ «Запоріжжяобленерго», п. 2.1. Положення «Про виконавчий орган ВАТ «Запоріжжяобленерго» (нова назва якого ПАТ «Запоріжжяобленерго»), затвердженого Позачерговими загальними зборами акціонерів ВАТ „Запоріжжяобленерго" 22 червня 2010 року протокол № 18, виконавчим органом Товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є колегіальний орган - Дирекція. Товариства Керівником Виконавчого органу Товариства є Генеральний директор, який очолює та керує Дирекцією. Згідно висновку «Щодо списання безнадійної дебіторської заборгованості» від 03.11.2017 року № 38-33/20090, відповідно до довідки Михайлівського РЕМ від 24.02.2017 року № 66/223 в бухгалтерському обліку Михайлівського РЕМ обліковується дебіторська заборгованість у розмірі 4042,98 грн. З наданих Михайлівським РЕМ документів, вбачається, що Михайлівський РЕМ не приймали заходи щодо стягнення заборгованості за реактивну електроенергію в судовому порядку (а.с. 41). Рішенням засідання Дирекції ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 06.11.2017 року списано безнадійну заборгованість, що обліковується за боржниками згідно з додатком до протоколу засідання, в тому числі Михайлівське ПТМ на суму 4042,98 грн. (а.с. 38-40). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що юристконсульт не мав повноважень на звернення до суду з позовом. Окрім того на підставу доведення обставин позову, відповідно до ст. 81 ЦПК України суду не надано посадову інструкцію юристконсульта Михайлівського РЕМ, яким би було доведено повноваження прийняття самостійного рішення щодо проведення дій з претензійної роботи. Судом встановлено, що позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження порушення позивачем покладених на нього трудових обов`язків та в наслідок яких винних протиправних дій (бездіяльності) вчинених відповідачем була завдана шкода. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позов подано з порушення строків позовної давності. Так, 06 листопада 2017 року Дирекції ПАТ «Запоріжжяобленерго» стало відомо про факт наявності заборгованості під час розгляду питання списання дебіторської заборгованості та прийнято рішення списати безнадійну заборгованість, що обліковується за боржниками. Вказане зафіксовано в Протоколі зборів виконавчого органу ПАТ «Запоріжжяобленерго» та додатках до нього від 06 листопада 2017 року. При розгляді дирекцією документів на списання рішення ухвалювалось на підставі висновку № 38-38/20090 на ім`я генерального директора щодо списання безнадійної дебіторської заборгованості, де було зазначено, що з наданих Михайлівським РЕМ документів, вбачається, що Михайлівський РЕМ не приймали заходи щодо стягнення заборгованості за реактивну електроенергію в судовому порядку. Тобто, уповноважений орган ПАТ «Запоріжжяобленерго» встановив факт не прийняття заходів Михайлівським РЕМ 06.11.2017 році, тоді як з позовом звернувся 27.01.2020 року. Будь-яких заходів щодо стягнення з неї нанесеної шкоди в той період не приймались. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено вини відповідача у виникнення дебіторської заборгованості. Крім того, враховуючи, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, не доведено причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди, також, не було доведено передбачених законодавством підстав для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що застосування строків позовної давності в даному випадку не підлягає застосуванню, а в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги, а не через пропущення строків позовної давності.

Outcome: dismissed