Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] 03.09.2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить суд визнати за ним - [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємицею після смерті якої була - [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових справ. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04 вересня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Одночасно судом ухвалено витребувати з Першої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №18/2017, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 21 вересня 2018 року до суду надійшла копія спадкової справи №18/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27.03.2019 року закрито підготовче судове провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача 24.04.2019 року позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити. Представник відповідача - Одеської міської ради у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності представника відповідача по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, підлягає задоволенню. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] в рівних частках належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 липня 2000 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстроване за [NUMBER] , видане на підставі розпорядження від 11 липня 2000 року за №149287. Відповідно до довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №444626.67.14 від 22.08.2014 року, станом на 31.12.2012 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за: - 1/3 частка за [PERSON] ; - 1/3 частка за [PERSON] ; - 1/3 частка за [PERSON] . З наявним документів в матеріалах справи є встановленим, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] , яка приходиться позивачу бабусею. [INFO] у віці 62 роки померла [PERSON] , про що 24 травня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис №4619. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно, у тому числі на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . 18 червня 2002 року її дочка [PERSON] звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі якої було заведено спадкову справу №862/2002, копія якої наявна в матеріалах справи на а.с.81-89. З матеріалів спадкової справи №862/2002 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , звернулась лише - [PERSON] , якою свідоцтво про прийняття спадщини не отримувалось. Отже [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , про що 27 липня 2016 року Відділом записів актів громадянського стану м. Ноябрськ служби записів актів громадянського стану Ямало-Ненецького автономного округу РФ складено актовий запис №301. Після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно. 13 січня 2017 року до Першої Одеської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] , складена 28 листопада 2016 року, про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі вказаної заяви, було заведено спадкову справу №18/2017, копія якої наявна в матеріалах справи на а.с.39-93. З матеріалів спадкової справи №18/2017 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , звернувся лише - [PERSON] . Отже [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] 18 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори винесено постанову №826/02-3/ про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] року [PERSON] , у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на вказане майно. Вказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] з відповідним позовом до Суворовського районного суду міста Одеси (справа №523/6066/17). За наслідком розгляду вказаної справи, 25.07.2017 року Суворовським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Зазначене рішення суду набрало законної сили 07.08.2017 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що позивач [PERSON] своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а тому згідно ст.ст.1268 та 1269 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.07.2017 року по справі №523/6066/17, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке не оскаржувалось та набрало законної сили. На підставі зазначеного вбачається, що позивач є власником 2/3 часток квартири [ADDRESS] , а саме: 1/3 частка якої належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 липня 2000 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстроване за №15-5909, та 1/3 на підставі вказаного рішення суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Також, судом встановлено, що надалі 27.11.2017 року [PERSON] знов звернувся до державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а саме на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , та після смерті якої [PERSON] прийняла у спадщину вказане майно, однак за час життя не встигла зареєструвати своє право власності. Здійснивши розгляд вказаної заяви, 12 березня 2018 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори винесено постанову №475/02-31/ Про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у тому числі на 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємицею після смерті якої була її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав. На підставі викладеного, з метою захисту своїх спадкових прав, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. Листом від 16.05.2013р. № 24-753/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування» Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснено наступне: При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину ( ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Як вже зазначалось, судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , за час життя належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] , на підставісвідоцтва про право власності на житло від 11 липня 2000 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстроване за №15-5909. Як вже було встановлено судом, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка померла [INFO],була її дочка - [PERSON] , яка в свою чергу за час життя прийняла спадщину, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала право власності. Згідно п.п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що оскільки спадкодавець - [PERSON] за час життя не отримала після смерті своєї матері [PERSON] в порядку спадкування - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим не зареєструвала на неї своє право власності, це призвело до неможливості [PERSON] , як єдиному спадкоємцю до майна [PERSON] , померлої [INFO] , оформити свої спадкові права щодо вказаного нерухомого майна, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду його право захистити неможливо. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з тим, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері [PERSON]. , померлої [INFO] , інші спадкоємці відсутні, фактично здійснив дії щодо прийняття спадщини (подання у встановлені законом термін заяви про прийняття спадщини), не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом з причин незалежних від нього, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та за необхідне, з метою відновлення порушеного права позивача, визнати за ними право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] ,в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємицею після смерті якої була - [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових справ. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved