Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У січні 2017 року представник позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що за договором факторингу від 13.02.2012 року позивач отримав право вимоги до [PERSON] за кредитним договором, який був забезпечений договором іпотеки, предметом якого виступала квартира [ADDRESS]. У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, позивач в позасудовому порядку, відповідно до умов іпотечного договору та вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки. Право власності позивача на вказану вище квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Вказував на те, що 17.11.2016 року та 24.11.2016 року позивач здійснив спроби потрапити у належну йому квартиру, проте і у вказаному помешканні продовжує проживати відповідач, який не надає доступу до майна та лічильників обліку газу, води та електроенергії, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою [ADDRESS] шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до цього майна; визнати громадянина [PERSON] ([INFO], ІПН - [NUMBER]) таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою м.Чернівці, вул. Білоруська, 1/2. В судове засідання представник позивача не з"явилась, звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідача та винесення заочного рішення. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за відомим зареєстрованим місцем його проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки №51390, відповідно до якого, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, [PERSON] передав в іпотеку банку належну йому квартиру [ADDRESS] (а/с 13). 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу № 2 та Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов'язаннями по кредитним договорам та Іпотечному договору, в тому числі і за договором іпотеки від 11.04.2007 року, де іпотекодавцем виступав [PERSON], що також підтверджується випискою з Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року (а/с 3-12). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомості, 04.09.2015 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. З вказаної довідки також вбачається, що попереднім власником такої квартири був відповідач [PERSON] (а/с 18, 27). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України \~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що у належній позивачу квартирі зареєстрований та проживає колишній власник [PERSON], який чинить представникам позивача перешкоди у доступі та вільному користуванні вказаним житловим приміщенням, що підтверджується довідкою АДБ при ГУДМС України в Чернівецькій області про реєстрацію відповідача, а також актами перевірки/огляду майна від 17.11.2016 року та 24.11.2016 року (а/с 23, 24, 39). У відповідності до розяснень, які містяться в абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч. 1 ст. 346 ЦК ) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою №2 в будинку №1 по вул. Білоруській в м. Чернівці, а також надання позивачу постійного безперешкодного доступу до вказаного майна. У відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2756 грн. за дві позовні вимоги немайнового характеру, у звязку з чим вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved