Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

10 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 25 % з усіх видів заробітку (щомісячно), починаючи з дня розірвання шлюбу 12.08.2008 року. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, в добровільному порядку відповідач дитину матеріально не утримує, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що суд не залучив до участі в справі іншого одержувача аліментів, що свідчить про упередженість та необ'єктивність суду. Апелянт наполягає на тому, що відповідач в силу закону зобов'язаний утримувати свою дитину. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, законом встановлено обмеження розміру аліментів, що можуть стягуватися із доходів боржника, з відповідача вже стягують аліменти на утримання дитини в розмірі 1\\2 частини всіх видів його доходу, тому позов [PERSON] не може бути задоволений. Даний висновок суду суперечить нормам матеріального права. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2013 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON]. на утримання їх дочки [PERSON] [INFO] року народження, у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 04.12.2013 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.28). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області і отримує пенсію за вислугу років, з якої проводиться утримання аліментів в розмірі ? її частини (а.с.23). Відповідно до ч.2 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження»,обмеження розміру відрахувань із заробітної плати встановлюється законодавством про працю, тобто ст.128 КЗпП України. Згідно ч.1 ст.128 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20%, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, 50% заробітної плати, яка належить до виплати працівникові, а згідно частини 2 цієї ж статті при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено 50% заробітку. Згідно ч.3 ст. 128 КЗпП України обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статі, не поширюється на відрахування із заробітної плати при відбування виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70% відсотків. Частина 3 ст.128 КЗпП України є аналогічною ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження" стосовно не поширення обмежень на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. В ч. 5 ст. 70 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що положення цієї статті застосовуються також у разі стягнення на належні боржникові стипендію та інші доходи. Отже, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів з посиланням на ст. 70 Закону України „Про виконавче провадження". Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Апеляційний суд,

Outcome: partial