Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. В ході розгляду справи позивач, уточнивши позовні вимоги, відповідно до поданої заяви від 31.08.2020 року просила суд: - встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 17 квітня 2006 року по 18 січня 2009 року; - визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS] ; транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель LT 35,2003 року |випуск, який з 11.12.2010 зареєстровано за [PERSON] ; - в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки земельних ділянок, за кадастровими номерами: 5623410100:02;004:0573, 5623410100:02:004:0572, 5623410100:02;004:0571, 5623410100:02:004:0570, 5623410100:02;004:0569, призначення земельних ділянок: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію (в сумі визначеній при проведені судової експертизи) взамін належній їй 1/2 частки у праві спільної власності транспортного засобу - автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] . Крім того, просить здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позову зазначає, що проживала з відповідачем [PERSON] однією сім`єю як дружина та чоловік з 17 квітня 2006 року. 19 січня 2009 року офіційно зареєстрували шлюб у Мирненській сільській раді Костопільського району Рівненської області, про що було вчинено актовий запис №2. Згодом шлюбне життя між ними не склалося, у зв`язку з чим 12 травня 2018 року за спільною заявою [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано Костопільським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ в Рівненській області, про що зроблено актовий запис №5. Під час спільного проживання однією сім`єю було придбане рухоме та нерухоме майно. Зокрема, 31 жовтня 2007 року було придбано квартиру [ADDRESS] , яке було 4 грудня 2007 року зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Нерухоме майно придбали за рахунок позики, яку погашали разом під час спільного проживання подружжя. Крім того, квартира та погосподарські будівлі для її обслуговування під час спільного проживання сторін, як подружжя, були значно поліпшені, зроблений капітальний ремонт, до квартири добудований навіс, на подвір`ї будинку сторонами збудовані господарські будівлі та споруди: гараж та сараї. 23 березня 2019 року на [PERSON] були зареєстровані земельні ділянки за кадастровими номерами: 5623410100:02:004:0573, 5623410100:02:004:0572, 5623410100:02;004:0571, 5623410100:02;004:0570, 5623410100:02:004:0569 (призначення земельних ділянок: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,043 кв.м), на яких розміщені квартира та господарські будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] . В 2010 році, вже під час шлюбу, був придбаний транспортний засіб VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску, який з 11.12.2010 року був зареєстрований за [PERSON] . Крім того, сторонами під час шлюбу були придбані речі побутового вжитку: телевізор, холодильник, меблі в спальню та кухню, диван, газову плиту, пилосос, зварювальний апарат, свердлильний станок та інші речі. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, про що повідомлено сторони. 21.01.2020 року на адресу суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечує факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] в період з 2006 по 2009 рік, оскільки останній не вів з нею спільного господарства, не був пов`язаний спільним побутом до укладення шлюбу 19 січня 2018 року. В обгрунтування своїх заперечень покликаються на те, що 31 жовтня 2007 року відповідачем згідно договору купівлі продажу було особисто придбано квартиру [ADDRESS] . Дане майно було придбано до укладення шлюбу, за рахунок іпотечного кредиту згідно договору від 07.11.2007 року. Всі поліпшення, які було здійснено в даній квартирі було здійснено також до шлюбу. Виплата кредиту на протязі 2007-2008 років здійснювалась частинами в розмірі 1330 грн. Даний кредит було погашено повністю у 2008 році, за рахунок того, що мати відповідача - [PERSON] здійснила продаж своєї квартири за ціною 131300 грн. та кошти, отримані від продажу квартири надала відповідачеві в якості допомоги для повного погашення іпотечного кредиту. 04.06.2008 року [PERSON] здійснив платіж в розмірі 100951,72 грн., виплативши таким чином іпотечний кредит. Після продажу квартири [PERSON] - мати відповідача з квітня 2008 року почала проживати в спірній квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] . Будь-якого спільного проживання з позивачем однією сім`єю як подружжя до укладення шлюбу у період з 2006 по 19.01.2009 року не було. Крім того, згідно рішення Костопільської міської ради №569 від 16 жовтня 2008 року відповідачеві було виділено у власність для обслуговування даної квартири 5 земельних ділянок розміром 0,0110 га, 0,0195 га, 0,0084 га, 0,0012 га, 0,0029 га. Державні акти на право власності видані 23.03.2009 року. Що ж стосується транспортних засобів, дані транспортні засоби було придбано за особисті кошти відповідача, які отримано ним від продажу транспортних засобів, що придбано до шлюбу. Позивач [PERSON] в судові засіданні не з"являлася, її представник - адвокат Ромашко Л.Г. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Красовський А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Так, 19 січня 2009 року було укладено шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , який зареєстровано виконавчим комітетом Мирненської сільської ради Костопільського району Рівненської області, актовий запис №2, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00024380620 від 29.10.2019 року. 12 травня 2018 року за спільною заявою [PERSON] та [PERSON] шлюб між ними було розірвано Костопільським районним відділом ДРАЦС Головного тереторіального управління юстиції в Рівненській області, про що зроблено актовий запис №5, дана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12 травня 2018 року. Тобто, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 січня 2009 року по 12 травня 2018 року . Як встановлено судом та відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 31.10.2007 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 23.7 кв.м. та загальною площею 34.7 кв.м. Земельні ділянки площею 0,0110 га, 0,0195 га, 0,0084 га, 0,0012 га та 0,0029 га, цільове призначення для для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані у [ADDRESS] , на підставі рішення від 16 жовтня 2008 Костопільської міської ради за №569, належать відповідачу [PERSON] , що підтверджується Державними актами на право власності на земельні ділянки: серії ЯЗ №009514, серії ЯЗ №009515, серії ЯЗ №009516, серії ЯЗ №009517,серії ЯЗ № 009519, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010959100217, за№010959100216, №010959100215, №010959100214, №010959100213. Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з 17 квітня 2006 року по 18 січня 2009 року проживала однією сім`єю з відповідачем, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Так свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що відповідача [PERSON] знає ще з того часу коли він жив з першою дружиною. Позичала [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США на придбання квартири, які він повернув їй десь через тиждень, після того як отримав кредит у банку. Позивача і відповідача сприймала як пару, оскільки вони завжди разом заїжджали до неї бусі, про інші обставини їх спільного життя їй не відомо. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні дала покази про те, що вона проживає в одному будинку з відповідачем, у квартирі №1 . Сторони переїхали жити до їхнього будинку в кінці 2007 року, жили і робили ремонт в квартирі, потім зареєстрували шлюб і навіть запрошували на весілля. Свідок [PERSON] , сусідка, в судовому засіданні дала покази про те, що сторони разом проживали в квартирі з моменту її придбання, Свідок [PERSON] , колишня сусідка, в судовому засіданні дала покази про те, що вона проживала в будинку [ADDRESS] до 2010 року сторони разом проживали в квартирі [ADDRESS] з 2008 року, разом їздили на базар, робили ремонт, будували гараж, облаштували подвір`я. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була поручителем по кредитному договорі, який оформив [PERSON] у 2007 році на купівлю квартири по [ADDRESS] . Неодноразово була у [PERSON] в гостях, про відносини [PERSON] з [PERSON] ій стало відомо в 2019 році, коли їй повідомили, що вони одружилися. Позивач не була присутня при оформленні документів по заставі та кредиту. Після розлучення позивач забрала свої речі та інше майно. Свідок [PERSON] , донька відповідача, в судовому засіданні показала, що її батько до реєстрації шлюбу з позивачем не проживав. не вів спільне господарство. Після розлучення відповідач забрала свої речі і навіть те майно. що вони спільно придбали з батьком. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що між позивачем та відповідачем були дружні відносини, разом проводили відпочинок. ходили в гості. Однак їм не відомо про те чи вони мали спільний бюджет, чи вели спільне господарство. З пояснень свідків у судовому засідання, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Спільне відвідування гостей та проведення спільно часу, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю. Крім того, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Враховуючи зміст зазначених письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти відповідача [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно (квартира, земельні ділянки), суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час його окремого проживання від позивача. Крім того, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію (в сумі визначеній при проведені судової експертизи) взамін належній їй 1/2 частки у праві спільної власності транспортного засобу - автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску. Судом встановлено, що під час спільного проживання сторонами було придбано автомобіль VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску. Згідно уточнених відомостей Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області від 18 серпня 2020 року №31/17-20аз 11.12.2010 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналізуючи вищевикладене, та ту обставину, що шлюб між сторонами було розірвано у 2018 році після придбання вищезазначеного автомобіля, суд доходить висновку що автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя. Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу по даний час автомобіль залишається в користуванні відповідача. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Положеннями ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Судом встановлено, що згідно висновку експерта від 09.10.2020 року №3.3.Т-188/20 за результатами автотоварознавчої експертизи, ринкова вартість транспортного засобу автомобіля, марка VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску, зареєстрованого за [PERSON] станом на день проведення оцінки - 09.10.2020 року, складала 117860,98 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію взамін належній їй 1/2 частки у праві спільної власності транспортного засобу - автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель LT 35, 2003 року випуску, що становить 58930,49 грн. , припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] . Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору компенсуються пропорційно в сумі 764,00 грн . На підставі викладеного,

Outcome: partial