Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

29.09.2014 року до Іваничівського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат про поновлення на роботі. Мотивує свої позовні вимоги тим, що наказом управління освіти і науки України Волинської облдержадміністрації № 183-к від 29.08.2014 року він був звільнений з посади вчителя Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не було йому запропоновано іншу роботу, не враховано його переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі. Також, позивач вказує на те, що відповідачем не було виплачено вихідної допомоги, чим порушено норми трудового законодавства. Ухвалою суду від 09.10.2014 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог, було залучено [PERSON] В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги уточнили, просили поновити на посаді вчителя Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат [PERSON], стягнути з управління освіти і науки України Волинської облдержадміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.08.2014 року по 15.10.2014 року - 6610,50 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.10.2014 року по 09.12.2014 року - 8079, 50 грн., а також просить стягнути витрати на правову допомогу згідно доданої квитанції. Представники відповідача - управління освіти і науки України Волинської облдержадміністрації Ковальчук М.А., Марчук О.М. позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що директор школи-інтернату належно повідомила працівників про їх наступне вивільнення та звернулась з поданням до обласного управління освіти і науки про звільнення працівників у зв'язку із скороченням і на підставі подання було проведено звільнення. Представники відповідача Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що звільнення було проведене у відповідності з трудовим законодавством, з дотриманням процедури. Також зазначили, що у зв'язку із значним зменшенням контингенту учнів штатний розпис закладу приведено у відповідність до наказу Міністерства освіти і науки України від 05.12.2008 року №1105 «Про затвердження Типових штатних нормативів спеціальних загальноосвітніх шкіл (шкіл-інтернатів) для дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.11.2008 року №1250/159451. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] заперечили щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідачів, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 15.08.2003 року був прийнятий на посаду вчителя Іваничівської допоміжної школи-інтернату (а.с.5), яку згідно рішення Волинської обласної ради №11/20 від 11.06.2004 року було перейменовано в Іваничівську спеціальну загальноосвітню школу-інтернат. Відповідно до наказу №183-к від 29.08.2014 року, виданого управлінням освіти і науки Волинської облдержадміністрації, [PERSON] звільнено з посади вчителя Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України(а.с.9). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України від 13 травня 1999 року «Про загальну середню освіту» трудові відносини в системі загальної середньої освіти регулюються законодавством України про працю, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 6 листопада 1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори , пов'язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або якщо власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з копії наказу №19к/тр від 13.06.2014 року, виданого Іваничівською спеціальною загальноосвітньою школою-інтернат, у зв'язку із прогнозованим зменшенням контингенту учнів педагогічні працівники були попереджені про істотні зміни умов праці, а також про можливе звільнення Іваничівською спеціальною загальноосвітньою школою-інтернат (а.с.7). Зокрема, [PERSON], з вказаним вище наказом ознайомився, проте підписати його відмовився, що підтверджується відповідним актом (а.с.8). Відповідно до ст.45 Закону України від 13 травня 1999 року «Про загальну середню освіту» штатні розписи державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від підпорядкування і типів встановлюються відповідним органом управління освітою на підставі Типових штатних нормативів загальноосвітніх навчальних закладів, затверджених Міністерством освіти України. Так, згідно штатного розпису, затвердженого начальником управління і науки України Волинської облдержадміністрації, станом на 01.09.2014 року та 01.10.2014 року в порівнянні із штатним розписом станом на 01.01.2014 року: 21,89 штатних посад вчителів 10-11 класів (а.с.45-46) зафіксовано зміни кількості вчителів 1-10 класів: 16,5 штатних посад (а.с.47-50). Однак, ці зміни відбулися уже після звільнення [PERSON] із займаної посади. Як вбачається із тарифікаційного списку вчителів станом на 06.10.2014 рік посада вчителя фізкультури, ритміки, ЛФК не скорочена, а її займає [PERSON] (а.с.53). Також, як встановлено в судовому засіданні, відповідачем по справі не було запропоновано переведення позивача на іншу роботу та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які викладені в запереченнях представника відповідача. Отже, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] проведено незаконно, а тому його вимога про поновлення на посаді вчителя фізвиховання та ритміки підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», абз. 4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, якщо протягом останніх місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до цього абзацу коли працівник не мав заробітку, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середнього динна) заробітна плата працівника, яка згідно п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Для розрахунку середньоденного заробітку суд не бере до уваги довідку про середній денний заробіток [PERSON](а.с.80), а керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, де зазначено, що середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Тобто серпень, липень 2014 року, що становить 7887,32 грн. (4044,26грн. + 3843,06 = 7887,32 грн.), що підтверджується довідкою про доходи (а.с.81) Кількість робочих днів в серпні, липні 2014 року згідно норм тривалості робочого часу на 2014 рік становить 43 дні ( 23 дн. +20дн. =43дн.). Таким чином, середньоденна плата [PERSON] становить 183 грн. 43 коп. ( 7887, 32 грн. /43 = 183, 43 грн.) Враховуючи, що [PERSON] було звільнено з роботи 29.08.2014 року, то на день винесення рішення вимушений прогул становить 72 дні, в тому числі: вересень - 22 дні; жовтень - 23 дні; листопад - 20 днів; грудень - 7 днів). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 13206,96 грн. (183,43 грн. х 72 дн. = 13206,96 грн.) Згідно роз'яснень, викладених у абз.2 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 (зі змінами та доповненнями) при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Отже, суд при проведенні розрахунку середнього заробітку враховує виплачену суму вихідної допомоги в розмірі 3762, 50 грн. (а.с.82). А тому, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача становить 9444, 46 грн.( 13206,96 грн. - 3762, 50 грн.= 9444, 46 грн.) На підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2014 року по 15.10.2014 року в сумі 6610,50, на підставі ст.117 КЗпП України, суд вважає, що ці вимоги не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню з огляду на те, що судом приймається рішення про поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу адвоката пропорційно задоволеним вимогам - 783,17грн. (а.с.56) Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 86 грн. 97 коп.

Outcome: partial