Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, третя особа: ПАТ «Запорізький завод Феросплавів» про звільнення спадкового майна з-під арешту, в обґрунтування якого зазначила наступне. [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді 5/8 частин квартири [ADDRESS], які їй належать на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, яка прийняли спадщину у передбачений законом строк. Звернувшись до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав на спадкове майно спадкодавця матері позивач дізналася, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 36262124 виданий 14.11.2014 року, видавник: Ленінський ВДВС ЗМУЮ, накладено арешт на все нерухоме майно, належне [PERSON]. Арешт накладався виходячи з інформації про прізвище, ім'я, по-батькові боржника та даних його місця проживання. Далі, позивач зазначила, що звернувшись до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій отримала відповідь про те, що виконавче провадження знищено по спливу строку зберігання, у зв'язку з чим, їй було рекомендовано звернутися до суду із заявою про зняття арешту з майна. Позивач до суду не з'явилася, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, відповідно до якої вона позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи ПАТ «Запорізький завод Феросплавів» до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його клопотанні, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя, актовий запис № 1489. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 27.05.2017 року, актовий запис № 3615. Реалізовуючи свої спадкові права позивач звернулася до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після померлої матері [PERSON] Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що права та обов'язки, що складають спадщину переходять до спадкоємців з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 та 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Системний аналіз наведених норм права, а також та обставина, що позивач у передбачені законом строки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, дають підстави для висновку про наявність у позивача як спадкоємця за законом права на звернення до суду із позовом про скасування арешту, оскільки таке право перейшло до позивача як спадкоємця з моменту відкриття спадщини, і не може бути підставою для відмови від права на звернення до суду за захистом. Крім того, як роз'яснено у п. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03.06.2016року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.76 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Аналогічна позиція щодо належних відповідачів при розгляді позовів про зняття арешту (боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт) викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» в п. 16. Як було встановлено, позивач прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], а тому позивач, як майбутня власниця спадкового майна, згідно із положеннями ст. 391 ЦК України, може вимагати усунення будь-яких порушень (обмежень) в здійсненні нею права користування розпорядження майном, яке фактично її належить. Судом також встановлено, що на виконанні у Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходилося виконавче провадження № 36262124 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-852/07 від 23.01.2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача ПАТ «Запорізький завод Феросплавів» суми боргу в розмірі 15 000 грн., у якому постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ЗМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, № 36262124 від 14.11.2014 року, накладено арешт на все нерухоме майно, належне [PERSON]. Арешт накладався виходячи з інформації про прізвище, ім'я, по-батькові боржника та даних його місця проживання. 27.11.2017 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову про повернення виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії про відмову від 04.12.2017 року, позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], у зв'язку з накладенням арешту на спадкове майно. Частинами 1 та 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 18.01.2013 року) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Судом встановлено, що на даний час, виконавче провадження та будь-які дії відносно спадкового майна не провадяться. Крім того, відповідно до матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], яку було надано суду, стягувач ПАТ „Запорізький Завод феросплавів" у передбачений ст. 1281 ЦК України строк, встановлений для пред'явлення ним вимог до спадкоємців [PERSON] з приводу виконання судового рішення по стягненню заборгованості з боржника, таких вимог не заявляв. За викладених обставин, арешт, який був накладений державним виконавцем на все майно спадкодавця порушує право власності позивача, яка є спадкоємцем після смерті матері [PERSON] Виходячи з того, що наявність арешту (обтяження), накладеного на зазначене у позові майно, порушує право власності позивача, внаслідок чого обмежує її права, як спадкоємця після смерті спадкодавця [PERSON], та є перешкодою для оформлення спадкових прав. Підстав для продовження обтяження нерухомого майна судом не встановлено. Тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом скасування арешту майна, яке належало померлій [PERSON], який було накладено на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ЗМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, № 36262124 від 14.11.2014 року. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved