Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.02.2015 року звернулася з позовом до [PERSON] , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради та просила визнати недійсними: - свідоцтво на право власності на житловий будинок від 20.03.1980 р., видане житлово-комунальним відділом виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси від 20.02.1980 року №102/1; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом померлого [PERSON] , зареєстрованого на [PERSON] Четвертою одеською державною нотаріальною конторою за №2287 від 19.06.1980 року. Крім того, просила позивач визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] просила поновити їй строк для звернення до суду з позовними вимогами про визнання свідоцтв на право власності на житловий будинок та про право на спадщину за заповітом. 27.06.2017 р. позивач звернулася з збільшеними вимогами та просила також: - визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси від 20 лютого 1980 року за № 102/1 про затвердження прийомки в експлуатацію та оформлення права власності на домоволодіння за названою адресою на померлого [PERSON] ; - визнати неправомірною видачу та недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 20 березня 1980 року за вказаною адресою, видане житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси на ім`я [PERSON] , згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси від 20 лютого 1980 року № 102/1. Позивач в обгрунтування позову вказувала на те, що після смерті [INFO] дідуся [PERSON] залишився житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельний ділянці розміром 1089 кв. м. В цьому будинку проживала його донька - [PERSON] , [INFO] , зі своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позивачем. На даний будинок не було оформлено правовстановлюючих документів на право власності, у зв`язку з тим, що він з збудованими самовільно будівлями не був прийнятий в експлуатацію виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих та не зареєстрований в реєстровій книзі населеного пункту за місцем знаходження відповідно встановленого порядку за життя діда. За заявою доньки померлого, матері позивача [PERSON] Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації управління комунального господарства виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів, правонаступник - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, 24.10.1979 року був складений висновок про реєстрацію житлового будинку [ADDRESS] щодо розгляду у адміністративному порядку про визнання права власності цього будинку на померлого громадянина та введення у спадщину за нею. На підставі вказаного висновку рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси за № 102/1 від 20.02.1980 року, в порушення ст. 49 Закону УРСР № 533-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", ст. 9 Цивільного Кодексу в редакції 1963 року, не враховуючи, що у даному будинку мешкала [PERSON] зі своєю родиною, будинок було залишено на праві власності за померлим [PERSON] , а 25.03.1980 року незаконно зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі під реєстровим № 18155. При реєстрації права власності на будинок не прийнято до уваги п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством Комунального господарства Української РСР від 31.01.66 р., яка діяла на той час. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано в порушення встановленого ст.549 ЦК України шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, оскільки [PERSON] до нотаріальної контори звернувся лише 19 червня 1980 року. Більш того, не були враховані права спадкоємця першої черги - матері позивача [PERSON] , а у разі її відмови від спадщини не враховані і права позивача на спадщину, яка на час відкриття спадщини була неповнолітньою, а в наступному не мала відомостей щодо реєстрації права власності на вказаний будинок, а ні на дідуся, а ні на її брата. З 6 липня 1965 року вона постійно проживала за вказаною адресою, оплачувала комунальні платежі та земельний податок, здійснювала благоустрій, ремонт та обладнання житла за свої кошти. За вказаних обставин позивач вважає, що оскільки її права суттєво порушені, зазначене свідоцтво та реєстрація права власності за померлим є незаконними та підлягають скасуванню. Позивач також просила поновити строки для подачі позовної заяви про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.03.1980 року за адресою: [ADDRESS] , та свідоцтва про право на спадщину за заповітом після [PERSON] , а також про визнання рішення виконкому не законним та його скасування, оскільки про їх наявність їй нічого не було відомо. 09.02.2015 р. провадження у справі відкрито, призначено судовий розгляд, накладено арешт на 1/2 частину спірного будинку. 10.03.2015 р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів. 07.05.2015 р. ухвалою суду зупинено провадження до розгляду справи №523/16876/14). 29.06.2017 р. провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. 09.07.2019 р. підготовче провадження закінчено та призначено у справі розгляд по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених в позовній заяві підстав, а також просили поновити строк звернення до суду. Відповідач [PERSON] не з`явився в засідання, звернувся з заявою, в якій просив відмовити в позові, застосувати строки позовної давності, посилаючись на обізнаність позивача про складений заповіт та прийняття ним спадщини після діда. Також в письмових поясненнях відповідач зазначив, що вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки вона не знаходилася на утриманні діда, про складений заповіт знала. Вказані обставини були встановлені при розгляді інших справ. Під час оформлення будинку на діда їх з позивачем матір [PERSON] не заперечувала проти такої реєстрації. Крім того, зазначив, що права позивача взагалі не порушені, оскільки вона не має права на будинок . В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та адвокат Друганова В.А. не визнали позов повністю, також просили застосувати строк позовної давності. Крім того, вказували на те, що позов є необгрунтованим, позивач вже раніше зверталася з такими вимогами і їй було відмовлено та встановлено про її обізнаність щодо заповіту та прийняття спадщини. Представники відповідачів: Суворовської районної адміністрації ОМР та КП «БТІ» ОМР в засідання не з`явилися, повідомлені належним чином. Від представника райадміністрації надійшло клопотання про розгляд справи в її відсутності, вимоги вважає необгрунтованими, у зв`язку з чим просила в позові відмовити в повному обсязі (Т.2 а.с.161). В матеріалах справи є пояснення представника КП «БТІ», згідно із змістом яких відповідач вимоги вважає необгрунтованими, при цьому вказує, що підприємство під час складання технічної документації та реєстрації права власності виконувало рішення виконкому райадміністрації і діяло в межах вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. Також представник звертав увагу на те, що під час складення акту огляду будинку була присутньою [PERSON] , однак ніхто не оспорював реєстрацію права власності. Відповідачу не зрозуміло, чим і як саме було порушено права [PERSON] під час проведення 25.03.1980 р. реєстрації права власності на будинок за [PERSON] . Заслухавши позивача, представника позивача, представників відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.03.1976 р. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер ( т.1 а.с.8). Як видно із матеріалів спадкової справи №88, розпочатої Дев`ятою одеською державною нотаріальною конторою 19.06.1980р., з заявою про прийняття спадщини щодо майна діда звернувся відповідач у справі [PERSON] , 19.06.1980р. він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким отримав у спадщину від діда житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с. 83-92). Право власності на будинок відповідач зареєстрував 11.09.2012 р. (т.1 а.с.10) Позивач [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.13,24). [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.16). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] (т.1 а.с.17) Проаналізувавши представлені докази суд прийшов до висновку, що позивач є онукою [PERSON] та сестрою відповідача, що також не заперечується сторонами. З часу народження і по теперішній час позивач проживає в будинку [ADDRESS] (т.2 а.с.86,88-92). 12.09.1979 року [PERSON] звернувся до Ленінського райвиконкому м.Одеси з заявою про визнання права власності на залишений йому спадок від діда [PERSON] , з 20.11.1978 р., на підставі заповіту (т.1 а.75). 24.10.1979 р. Одеським МБТІ було складено акт та висновок за змістом яких, зі слів [PERSON] , доньки померлого, було встановлено, що батько збудував будинок в 1938 р., проживав в ньому з сім`єю, документи не збереглися, в [INFO] батько помер, в ньому проживає позивач, та підтверджено право на визнання права власності за [PERSON] , після чого [PERSON] оформити спадщину (т.1 а.с.96,97) . Згідно з довідкою (виписка з домової книги про склад сімї та прописку) в будинку були зареєстровані [PERSON] ( [INFO] ), син [PERSON] син ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), чоловік [PERSON] ([INFO] ) (т.1 а.с.79-80). Відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 20.02.1980 р. № 102/1 за результатами розгляду заяви [PERSON] було залишено [PERSON] (помер) домобудівлю [ADDRESS] , яке складається із двох кімнат загальною площею 40,8 кв.м, кухні і коридору, а також із надвірних будівель сараїв літ. «Б» і «В» плану, гаражу літ. «Е» , льох літ «Д» і душ літ. «З» з оформлення права власності (т.1 а.с.74) На виконання вказаного рішення 20.03.1980 р. житлово-комунальним відділом виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси на імя [PERSON] видано свідоцтва на право власності на житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.100). Право власності зареєстровано в ОМБТІ 25.03.1980 р. (т.1 а.с.99). 06.08.2014 р. Суворовським районним судом м.Одеси було розглянуто справу №523/5184/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Четверта одеська державна нотаріальна контора про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, визнання права на спадщину, прийнято рішення, яким відмовлено в задоволенні позову (т.1 а.с. 149-151). Підставою заявлених вимог були посилання на неповнолітній вік позивач на час смерті діда та її право на обовязкову частку у спадщині.При розгляді справи судом встановлено обізнаність з 1980 р. позивача про наявність заповіту, а також про те, що вона не знаходилася на утриманні діда. Вказане рішення набрало законної сили 27.01.2015 р.. Отже, виходячи із вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи встановлені правовідносини, то їх вирішення регулюється нормами Цивільного Кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, та спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям - ч.1 ст. 534 ЦК Української РСР. За нормами ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини - протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними - ч.1 ст. 550 ЦК Української РСР. Нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин цивільного законодавства не визначалося такої правової підстави недійсності заповіту, з підстав вказаних позивачем. Згідно абз. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно збавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в п. 4 визначає, що передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Оскільки при продовженні зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване, заява у таких випадках є позовом майнового характеру Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється ст. 71 ЦК Української РСР в три роки, та закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові - ч.1 ст. 80 ЦК Української РСР. Позовна давність згідно ст. 75 ЦК Української РСР застосовується судом незалежно від заяви сторін. Як роз`яснив пленум ВСУ в абз.3 п.11 постанови від 18.12.2009р. за N 14 „Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як було судом встановлено про наявність заповіту позивач знала з 1980 р., а відтак право на оспорювання спадкових прав в неї виникло ще з вказаного часу, однак вона такий строк пропустила. За вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до норм ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, в першу чергу суд має встановити чи були порушені майнові права позивача, чи підлягають вони захисту. Оцінивши усі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є незаконними, в засіданні [PERSON] підтвердила, що будівництво здійснював її дід, матеріалами справи встановлено, що її матір не претендувала не будинок, не оспорювала складений заповіт, не зверталася з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори, не претендувала на обов`язкову частину за заповітом. Дії по прийняттю спадкового майна за заповітом вчинив її брат, а позивач не має права на спадкування за заповітом. Таким чином, враховуючи те що позивач не має прав на спірний будинок, тому суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки її права не були порушені.

Outcome: dismissed