Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач в грудні 2017 р. звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем 25.06.2014 р., від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, шлюбні відносини між ними фактично припинилися, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання та примирення подружжя є неможливими. Просила також стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 3 000,0 грн. від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 11.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, та в порядку ст. 84 СК України аліменти на її утримання у розмірі 1 000,0 грн. до досягнення сином трирічного віку, тобто до 12.03.2018 р. Позов мотивований тим, що відповідач є батьком їх спільної дитини, яка проживає разом з позивачем та утримання якої відповідач не здійснює. Разом з тим, матеріальний стан позивача, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, не дозволяє у повному обсязі забезпечити дитину усім необхідним для її належного та гармонійного розвитку. Відповідач на своєму утриманні інших дітей та непрацездатних батьків не має, має задовільний стан здоров"я, працездатний, тому вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Вказала, що спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів та протилежні погляди на сімейне життя, тому з липня 2017 року шлюбні відносини між ними припинились, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає разом з матір"ю та перебуває на її повному утриманні, оскільки з відповідачем в добровільному порядку не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання сина. Додала, що з 05.02.2018 р. вона вийшла на роботу після відпустки по догляду за дитиною. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково: визнав позов в частині розірвання шлюбу, підтвердивши період та причини припинення шлюбних відносин, в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини погодився сплачувати в розмірі 2 000,0 грн., в частині позовних вимог про стягнення аліментів на дружину не визнав, посилаючись на те, що він офіційно не працює та не має можливості утриувати дружину. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково за таких підстав. Згідно із вимогами ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Судом встановлено, що з 25.06.2014 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №497 від 25.06.2014 року. Від спільного життя сторони мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №621 від 26.03.2015 року. Шлюбні відносини між сторонами припинені з липня 2017 р. через несумісність характерів, протилежні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові і поваги один до одного. На момент розгляду справи дитина проживає разом з матір"ю за адресою: [ADDRESS], що не заперечувалося відповідачем. Спору про розподіл майна між сторонами на момент розгляду справи не має. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, тому що шлюбні відносини між сторонами припинені певний час, сторони заперечують проти надання стороку на примирення. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч. 1 ст. 24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Визнання позову відповідачем в цій частині не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Згідно ч. 2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб від 25.06.2014 р. № 497, складеному Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управлінням юстиції в м. Києві. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1, 2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Приписами ч. 2 ст.182 СК України (в редакції, яка діє з 08.07.2017 р.) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], є людиною працездатного віку, мешкає окремо від позивача та сина, документів про те, що відповідач має постійний дохід (заробітну плату), суду не надано. Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, становить: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Так, в даному випадку, 50% прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років становить з 01.01.2018 року 746,0 грн. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні обов'язки до дитини, в т.ч. і обов'язку її утримання. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, здоровий за станом здоров'я, має об'єктивну можливість офіційно працювати, а також враховує, що рівний обов'язок по утриманню дитини має також і позивач у справі. Позивач визнав позов в цій частині, погодившись сплачувати аліменти на дитину в розмірі 2 000,0 грн. Визнання позову відповідачем в цій частині не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільної малолітньої дитини у розмірі 2 000,0 грн. щомісяця. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, а також чинному законодавству. В зв'язку з чим приходить суд до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. На підставі ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 11.12.2017 року, і до повноліття дитини. Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів на дружину, суд виходить з такого. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У ч. 4 ст. 84 СК України зазначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З огляду на те, що дитина, якій не виповнилося трьох років проживає з матір'ю, а відповідач не надає матеріальної допомоги матері на утримання дитини добровільно, платник аліментів є працездатною особою, має задовільний стан здоров'я, а тому суд приходить до висновку про можливість відповідача надати матеріальну допомогу дружині, але, враховуючи, що з позовом про стягнення аліментів позивач звернуалсь 11.12.2017 р., а вийшла з відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку 05.02.2018 р., тим самим з цього часу вже не є працездатною, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача в розмірі 1 000,0 грн. Також з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 280,0 грн. (2 х 640,0 грн. - за дві вимоги немайнового характеру). На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст. 3, 24, 84, ч. 3 ст. 105, 112, 115, 141, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial