Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на він є власником ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 вересня 2002 року, виданого після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 січня 2011 року, виданого після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на вказану квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Позивач зазначив, що його донька була зареєстрована в належній йому на праві приватної власності квартирі у 2001 році. Після розірвання шлюбу з її матір'ю [PERSON], в вересні 2010 року, вона разом з нашою шестирічною донькою добровільно, зібрав свої речі залишила спірну квартиру, як потім стало відомо, вона вийшла заміж і переїхала до Росії на постійне місце проживання, тобто ні донька, ні колишня дружина у цій квартирі не проживає та взагалі нею не цікавиться. Факт не проживання доньки позивача за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом обстеження цієї квартири за участю сусідів та довідкою Ф№3 з відповідним надписом. Оскільки донька позивача [PERSON], не проживає у вищезазначеній квартирі понад рік без поважних причин, вона втратила право користування цим житлом, вважає позивач. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, підтвердивши суду вищезазначені обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач належним чином повідомлений у судове засідання не з»явився, про поважні причини неявки не повідомив, а тому у відповідності до ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності та ухвалити по справі заочне рішення. Третя особа в судове засідання з'явилася, позов підтримав. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 вересня 2002 року, виданого після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 січня 2011 року, виданого після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на вказану квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Судом встановлено, що донька позивача зареєстрована в належній позивачу на праві приватної власності квартирі у 2001 році, після розірвання шлюбу з її матір'ю [PERSON], в вересні 2010 року, вона разом із донькою добровільно, зібрала свої речі залишила спірну квартиру. Судом також встановлено, що факт не проживання доньки позивача за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом обстеження цієї квартири за участю сусідів та довідкою Ф№3 з відповідним надписом. Згідно вкзаного Акту неможливо встановити осіб, які свідчили про відсутність відповідача у спірній квартирі протягом 10 років, не відомо чи проживали вказні у акті особи протягом десяти років у спірному будинку, а тому вказаний доказ у розумунні ст.58 ЦПК України суд вважає неналежним. Згідно пред"явленого позову, позивач не вказав на підставі яких норм законодавства суд має відновити його порушене право та задовольнити позов. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто ЦК України виділив в якості самостійного право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема у ч. 1 зазначається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Дану норму потрібно розуміти так, що у разі, коли особа яка є власником житла одружується вона зобов'язана надати право проживання іншому з подружжя. В даному випадку йдеться про ситуацію, коли особа на момент одруження уже є власником такого майна. Вбачається, що дана норма покликана гарантувати права осіб-членів сім'ї у разі, коли вони в силу положень СК України не стають співвласниками житла. 2. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Разом з тим, питання про те, хто є членом сім'ї за законодавством України залишається відкритим. Так, ст. 405 ЦК України передбачає, що "члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону". З наведеного формулювання можна виділити принаймні такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Таким чином, хоча ознакою сім'ї за СК України є спільне проживання та ведення спільного побуту, однак є ряд випадків, коли особи будуть вважатися членами сім'ї, не проживаючи разом. В контексті ж ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. До поважних причин закон може віднести строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Позивач у справі не подав належних та допустимих доказів про місце проживання його неповнолітньої доньки [PERSON],[INFO], та не надав суду доказів, що остання не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оскільки користується іншим житлом. На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, та надані сторонами пояснення по справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, враховуючи те, що в судовому засіданні достовірно досліджені докази, суд приходить до висновку про те, щоу задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed