Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду 14.03.2018 року замінено відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON], виключено з числа відповідачів [PERSON] за клопотання представника позивача (а.с.1, 29-30 т.2, а.с.52-53 т.4). Поданий позов обґрунтовується тим, що відповідно до ст. 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Також і статтями 297, 299 ЦК України закріплено положення про те, що кожен має право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, їх недоторканність гарантується. Крім того, ч. 1 ст. 277 ЦК України містить положення про те, що фізична особа, честь, гідність чи ділова репутація якої порушені внаслідок поширення про неї та членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 10.06.2016 на черговій сесії Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області, яка відбулась публічно, в адміністративному приміщенні за адресою: проспект Незалежності, 3, с. Підвиноградів Виноградівського району Закарпатської області, з присутністю представників засобів масової інформації, головою Підвиноградівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області [PERSON] Юрієвичем було проголошено колективне звернення від 08.06.2016 мешканців села Підвиноградів зареєстроване за номером П-89 Ко, справа 04-23. Під текстом даного звернення містяться підписи тридцяти дев'яти мешканців села із зазначенням їхніх адрес проживання. Дане звернення також було направлено до Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та до Дочірнього підприємства телерадіокомпанія «Мукачево («М-студіо»)». Із змісту звернення вбачається, що відбулось поширення інформації, частина з якої не відповідає дійсності та порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, наступного змісту: звертаємось до [PERSON] шановний [PERSON] та весь депутатський корпус для того, щоб Ви не піддавались на «грузи» місцевих «олігархів», які у серпні- вересні 2015 року, будучи у владній пучині, відчуваючи свою безкарність, спокійно, всупереч волі громади села, злочинно використавши надані їм громадою владні повноваження, розділили 61 земельні ділянки, які належать громаді, саме між собою і людей з свого кола, а на даний час намагаються узаконити руками і голосами депутатів новообраної сільської ради проведений ними масштабний земельний дерибан, так як у зв'язку з місцевими виборами-2015 не встигли ухвалити рішення про затвердження проектів землеустрою і передачі земельних ділянок собі у власність. Для правильного, законного і людського прийняття рішення, Вам просто необхідно згадати «дерибан», і саму схему дерибана та розподілу земельних ділянок у мікрорайоні «Севлюш» (до речі проведеного без будь-якого розгляду на засіданні земельної комісії), згідно якого: екс голова села [PERSON] вділив собі чотири ділянки, .... слідчими СВ Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП в Закарпатській області і прокурорами Берегівської місцевої прокуратури проводиться досудове розслідування внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015070080001047 від 19.08.2015 року за ст. 364-1 ч. 1 КК України, щодо вчинених зловживань з боку колишніх посадових осіб Підвиноградівської сільської ради... Відповідно до пункуту 3 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 28.09.1990 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадянина та організацій» під поширенням відомостей, слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Беручи до уваги, що інформація, що міститься у даних зверненнях є завідомо неправдивою, враховуючи практику Верховного [PERSON] України позивач пред'явив позов до всіх осіб, які підписалися під даним зверненням. Поширена завідомо недостовірна інформація, як особисто про нього, як громадянина України, колишнього сільського голови с.Підвиноградів упродовж трьох скликань підряд, так і про його професійну діяльність щодо здійснення ним владних повноважень як громадського діяча, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а також завдає йому моральних страждань і нервових переживань. У листі мова йде про те, що зазначені дії позивачем були вчинені у період серпня-вересня 2015 року, однак у цей період часу він не обіймав посаду голови Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області. Так, 31.03.2015, згідно власного рішення, він склав повноваження голови сільської ради та до цього часу перебуває на пенсії і займається громадською діяльністю з метою сприяння захисту прав мешканців села та захисту інтересів органів місцевого самоврядування. Не дивлячись на це, напевне, мешканці села, якими поширені недостовірні відомості не знають про ті емоційні, нервові та інші переживання, стреси, які відчувають колишні посадові особи сільської ради в процесі захисту прав та свобод громадян, інтересів посадових осіб та органів місцевого самоврядування, оскільки у листі постійно відчувається зверхність до нього як колишнього сільського голови, стверджується про його особисту причетність до нібито земельного дерибану, якого не існує. Відповідно до статті 63 Конституції України: «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Тобто, відповідно до презумпції невинуватості, без рішення суду ніхто, навіть його односільчани не мають права нікого звинувачувати у вчиненні злочину, поки в установленому законом порядку не буде доведено вину особи і відповідно набере чинності обвинувальний вирок суду з цього приводу. Однак, ні обвинувального вироку, ні інших доказів відповідачі, звинувачуючи його у зловживанні службовим становищем, не надали, бо їх на час звинувачення не існувало і не існує зараз. А тому ця інформація є недостовірною. Відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджують факт відсутності у власності [PERSON] земельних ділянок. Діями відповідачів з поширення недостовірної інформації позивачу спричинено надто великі емоційні переживання та страждання. Так, [PERSON], підполковник запасу Збройних Сил України, у минулому командир зводу радіаційної розвідки; у період 1986 по 1987 роки приймав участь в її аварії на ЧАЕС; нагороджений медаллю 30 років аварії на ЧАЕС; з 1989 по 1993 роки вчитель в школі; з 1993 по 2002 роки заступник директора Підвиноградівської [PERSON] ступенів по навчально-виховній роботі, у цей період неодноразово обирався - депутатом Підвиноградівської сільської ради; період з 2002 по 2015 роки обирався сільським головою с. Підвиноградів. За період роботи нагороджувався грамотами районної ради, районної та обласної адміністрацій. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який була поширена (частина 7 статті 276 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 27 Закону України «Про інформацію»: «Порушення годавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно¬му. адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. З урахуванням зазначеного, та враховуючи зміст поширеної про нього недостовірної інформації, її загал, який її почув і побачив, оцінює завдану моральну в розмірі - 79 000 грн., які перерахує в якості благодійної допомоги на рахунок громадської організації «Добробут +». Просить зобов'язати відповідачів у місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену в листі від 08.06.2016 недостовірну інформацію наступним текстом: «колишній сільський голова с. Підвиноградів Деяк [PERSON] не виділяв собі чотири земельні ділянки, не скоював злочин, передбачений статтею 364-1 КК України та не причетний до схем із незаконного розподілу земельних ділянок в мікрорайоні «Севлюш»; Спростування інформації виконати у той же спосіб, у який вона була поширена, зокрема: шляхом надсилання листа до Підвиноградівської сільської ради Зиноградівського району Закарпатської області, до Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та до Дочірнього підприємства телерадіокомпанія «Мукачево ("М-студіо")»; Зобов'язати Відповідачів у місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили публічно вибачитися перед ним; Стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 79 000 гривень. Відповідач [PERSON] на поданий позов подав заперечення (а.п.210-215 т.2). Подане заперечення обґрунтовується тим, що колективне звернення стосується діяльності публічних осіб села, зокрема і колишнього голови [PERSON], не мало на меті порочити честь і гідність і ділову репутацію останнього, так як дане звернення містить ту інформацію, яка відповідає дійсності, і частково містись суб"єктивну оцінку фактів. Все село знає, що [PERSON] «вділив (саме вділив, не захопив, не привласнив) собі чотири ділянки», зокрема в проблемному мікрорайоні «Севлюш» - по вулиці Ардовецька в с.Підвиноградів під номерами №2, №4, №6, які були оформлені на підставних осіб [PERSON], і за яких [PERSON] особисто вніс грошові кошти в банкомат (банк) в один день і час. В позовній заяві [PERSON] забув вказати, що не дивлячись на те, що станом на «серпень-вересень 2015 року» він не являвся сільським головою, разом з тим, станом на 09.07.2015 року, чомусь всі документи по розподілу земельних ділянок в мікрорайоні «Севлюш» с.Підвиноградів знаходились саме в нього, що підтверджено Протоколом №3 засідання постійної комісії з питань землекористування, господарського та соціально- культурного розвитку від 09.07.2015 року, в якому вказано «[PERSON] - землевпорядника, яка повідомила, що вже скоро планується розподіл земельних ділянок, а у неї жодних документів по цьому мікрорайоні немає, всі документи знаходяться у колишнього голови села [PERSON], який відмовляється принести ці документи на сільську раду... [PERSON], яка сказала, що сама неодноразово просила [PERSON] принести ці документи, але він так і не погодився на це мотивуючи, що його ніхто не зможе заставити це зробити, адже саме він ходив щоб зробити ці документи і витратив на це власні кошти». [PERSON] був на всіх сесіях після відставки, і саме він визначав, кому і що голосувати, так як всі документи були у нього, а без нього як зазначали землевпорядник і в.о.голови НЕ МОГЛИ НІЧОГО РОБИТИ. Він особисто, разом з іншими, складав всі проекти і схему розподілення, був присутній на сесіях Підвиноградівської сільскої ради 07.09.2015 року і «контролював» хід розподілення і «вділення» участків. [PERSON] забув також вказати у позові, що він «готуючись» до прихватизації, будучи ще сільским головою 11.01.11 року написав власноручно (своїм почерком, що підтвердить судова експертиза) заяву і підписав заяву від імені [PERSON], на якій також проставив резолюцію «п.Мярян Л.М. на зем.ком.». І саме в 2015 році [PERSON] було «вділено» одну з чотирьох земельних ділянок» під №2. [PERSON] саме чотири (не 10, не 20), а тому що під словом «вділив» (якого навіть не має у тлумачних словниках) саме мали на увазі ділянки, які були виділені «за квотою» [PERSON] - [PERSON] (дочці [PERSON]) - ділянка №11 по вул.Ардовецька, [PERSON] (син двоюрідної сестри [PERSON] - [PERSON]) ділянка №3 по вул.Ардовецька, [PERSON] племінниця дружини [PERSON] - [PERSON]) - ділянка №1 по вул.Ардовецька, [PERSON] (племінник дружини [PERSON] - [PERSON] - він же брат [PERSON]) ділянка №2 по вул.Ардовецька. Всі ці ділянки по вул.Ардовецька в с.Підвиноградів є НАЙДОРОЖЧІ, виділені на тій вулиці, йдуть підряд, ідуть перші м.Виноградів. Обставини, які були викладені у зверненні (про розподіл та виділення земельних ділянок в мікрорайоні «Севлюш» «Екс-голові [PERSON] - чотири) були оприлюднені ще до подачі звернення в жовтні-листопаді 2015 року на сайтах «Севлюш Інфо завжди свіжі новини» (додається роздруківка) і «TheWorldNews II» (додаються). Відповідно до ст. ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі ст. ст. 94, 277 ЦПК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції лро захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені, законом і є необхідними в демократичному суспільстві 'в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Із роз'яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в іережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення з характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови вбачається, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про іхист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Наявність фактів можна провести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Пленум Верховного [PERSON] України у пп. 15, 16 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вважає, що позивачем не доведено, що наміром авторів звернення було поширено недостовірну інформацію про нього чи опорочення його честі, гідності та ділової репутації, у тому у задоволенні позову просить відмовити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали. Подану заяву про відмову від позову до відповідача [PERSON] не підтримали (а.п.17т.3). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували у його задоволенні просили відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.п.18, 23, 24, 25,26 т.3). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засіданні не зявивлись, про розгляд справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що заявлений позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторонами не оспорюється та визнається перебування позивача [PERSON] на посаді голови Підвиноградівської сільської ради 2012-2015 роках. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо це орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки не інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставини не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. За ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Наведена норма закону встановлює цивільно-правові наслідки для особи, яка поширила недостовірну інформацію. Зокрема, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнову та (або) моральну шкоду, ця шкода підлягає відшкодуванню (стаття 280 ЦК). Разом з тим, в абз. 3,4 п.16 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особироз'яснено, що у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід врахувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного [PERSON] України від 10 квітня 2003 №8-рп/2003. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і біло викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Рішення Конституційного [PERSON] України від 10 квітня 2003 №8-рп/2003 у цій справі має преюдиціальне значення для суду при розгляді даної справи. За змістом ч. З ст. 150 Конституції України Рішення Конституційного [PERSON] України є обов'язковими до виконання на території України. Рішенням Конституційного [PERSON] України від 10 квітня 2003 №8-рп/2003 установлено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть бути підставою цивільно-правової відповідальності заявника за статтею 7 Цивільного кодексу (стаття 277 ЦК в редакції з 1 січня 2004 року), оскільки не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту повідомлення та заяви громадянам про злочин, якщо зокрема такі повідомлення (заяви) не викладені у брутальній, принизливій чи непристойній формі. Проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах Нікула проти Фінляндії, Яновський проти Польщіта інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Кримінальний кодекс України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383) тощо. Підставою цивільно-правової відповідальності заявника, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи як людини і громадянина. Згідно з положенням статті 277 ЦК і статті 12 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивач не довів, що звернення відповідачів від 08.06.202016 року порушено його особисті немайнові права (а.с.249-254 т.1). Подане звернення громади села Підвиноградів Виноградівсьокого району Закарпатської області адресоване Підвиноградівському сільському голові, керівнику Берегівської місцевої прокуратури, ДП ТРК Мукачево (М-сдудіо). Звернення стосується допущення/недопущення вчинення кримінального правопорушення та містить оціночні судження про розподіл та виділення земельних ділянок в мікрорайоні «Севлюш», зокрема «Екс-голові [PERSON] - чотири. Обставини, які були викладені у зверненні були оприлюднені ще до подачі звернення в жовтні-листопаді 2015 року на сайтах «Севлюш Інфо завжди свіжі новини» (додається роздруківка) і «TheWorldNews II» (а.п.216-226 т.2). За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Судом не встановлено, що позивач реалізував своє право відповідно до ст. 30 згаданого Закону на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, окрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ПК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, йдучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, по відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Порушення самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Пленум Верховного [PERSON] України у п. 21 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації мас свої особливості. [PERSON] повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах касової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція). Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє ревну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. За встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог та поданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, приймає рішення про відмову у задоволенні позову. Оскільки судове рішення ухвалюється не на користь позивача, понесені ним судові витрати слід покласти на нього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed