Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] є її донькою і має неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини є [PERSON] , який був записаний батьком зі слів матері. З травня 2018 року [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою, яка всіма силами піклується та забезпечує дитину, а відповідачка належним чином покладеного на неї батьківського обов`язку не виконує, життям дитини не цікавиться, морально та матеріально дитину не підтримує. [PERSON] потребує піклування та лікування, оскільки має діагноз епілепсія. Тому, на підставі вищевикладених обставин, змушена звернутися до суду та просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . А також призначити її опікуном над неповнолітньою та стягнути з відповідачки аліменти на її користь на утримання дитини. В судове засідання позивачка не з`явилась, від її представника [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позову наполягає (а.с.33). Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася. Конверт, який був направлений за адресою останнього її місця проживання та перебування, повернувся з відміткою «За строками зберігання» (а.с.18). Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, від нього на адресу суду надійшла заява, в якій просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує (а.с.35). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як встановлено судом, [PERSON] [INFO] , народила [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 54, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2020 року [PERSON] у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. склала заяву, яка зареєстрована в реєстрі за № 1006, в якій проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , не заперечує та правові наслідки позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, розуміє (а.с.10). Згідно до ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, як до, так і після народження. Згідно ст.152 Сімейного Кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частини 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною другою статті 157 Сімейного Кодексу України передбачено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч.4 ст.155 Сімейного Кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного Кодексу України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, що спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене, беручи до уваги визнання відповідачкою позову, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню шляхом позбавлення батьківських прав відповідачки відносно доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки визнання позову відповідачкою не суперечить закону та інтересам неповнолітньої дитини. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці, що при зміні своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, згідно із ст.169 СК України, вона має право звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 ст.167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. 16 грудня 2020 року Службою у справах дітей Нікопольської міської ради було винесено подання № 1068 про можливість та доцільність призначення опікуном [PERSON] над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с.30-31). Враховуючи те, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з бабусею [PERSON] (а.с.6), суд вважає доцільним передати її бабусі, призначивши її над нею опікуном, що буде відповідати її інтересам. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від прибутку його матері, батька або у твердій грошовій сумі. Оскільки, [PERSON] підлягає позбавленню батьківських прав, з неї підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини щомісяця з усіх видів заробітку та доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи. За таких обставин, оскільки позивачкою при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 1 681 грн. 16 коп., з урахуванням вищевказаних вимог закону, дана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача (а.с.4). На підставі викладеного,

Outcome: approved