Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

11.02.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва із позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подачі позову до суду і до закінчення дитиною навчання або досягнення 23 років, в залежності від того яка подія настане раніше. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва по цивільній справі № 488/835/15-ц, провадження № 2/488/898/15 від 06 квітня 2015 року, розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 02.12.2009 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 620. Від даного шлюбу у позивача та відповідача є спільна дитина, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 23 лютого 2002 року Миколаївським обласним управління юстиції, Україна, актовий запис №417. Повнолітній син - [PERSON] є студентом першого курсу денної форми навчання контрактного фінансування факультету менеджменту і бізнесу Відокремленого підрозділу «Миколаївська філія Київського національного університету культури і мистецтв», спеціальність - культурологія, термін навчання з 01.09.2019 року по 30 червня 2023 року, що підтверджується довідкою № 96 від 31.01.2020 року. Відповідач відмовляється в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Навчання на денній формі позбавляє його можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, тому він потребує матеріальної допомоги. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила про задоволення позову, також надала до суду довідку щодо навчання дитини в Миколаївському національному аграрному університеті. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо задоволення позову у зв"язку із фактами викладеними у відзиві. Заслухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва по цивільній справі № 488/835/15-ц, провадження № 2/488/898/15 від 06 квітня 2015 року, розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 02.12.2009 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 620. Від даного шлюбу у позивача та відповідача є спільна дитина, син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 23 лютого 2002 року Миколаївським обласним управління юстиції, Україна, актовий запис №417. На момент подання позову до суду повнолітній син сторін по справі - [PERSON] був студентом першого курсу денної форми навчання контрактного фінансування факультету менеджменту і бізнесу Відокремленого підрозділу «Миколаївська філія Київського національного університету культури і мистецтв», спеціальність - культурологія, термін навчання з 01.09.2019 року по 30 червня 2023 року, що підтверджується довідкою № 96 від 31.01.2020 року. Проте, відповідно до наказу № 228с від 01.07.2020 року Відокремленого підрозділу "Миколаївської філії Київського національного університету культури і мистецтв", [PERSON] , [INFO] , відраховано з числа студентів 2-го курсу за власним бажанням, довідка від 16.10.2020 року вих.№ 03-20/379. На теперішній час [PERSON] є студентом першого курсу денної форми навчання, контрактного фінансування, факультету менеджменту, Миколаївського національного аграрного університету, державну стипендію не отримує, термін навчання з 07.09.2020 року по червень 2023 року, що підтверджується довідкою № 661 від 01.03.2021 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є учасником бойових дій, відповідно до висновку ОМСЕК від 14.01.2019 року відповідач має втрати професійної працездатності у розмірі 20 відсотків, причиною втрати професійної працездатності, є травми, що пов`язані участю відповідача в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення та території Донецької та Луганських областей. Під час виконання бойового завдання в зоні АТО, саме в внаслідок артилерійського обстрілу відповідач отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравматичне ураження обох вух, що підтверджено Додатком 11 Свідоцтва про хворобу № 939, виданого ВЧ № 60 від 21.11.2018 року. Судовим розглядом встановлено, що відповідач з 2019 року не працює, та навіть не має мінливого доходу, у зв`язку з хворобою та втратою 20% працездатності не має можливості фінансово виплачувати аліменти на навчання сина. Як встановлюють ч. 1 та ч. 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, Верховним Судом винесено постанову від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17), в якій викладено наступну правову позицію: встановивши, що повнолітні діти відповідача перебувають на повному речовому, продовольчому та фінансовому забезпеченні за рахунок державного бюджету Міністерства оборони України, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що позивачі не довели існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є їх процесуальним обов`язком, не надали будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у них потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо). Отже, не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подаючи до суду позовну заяву, позивачка не довела наявність фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітнього сина, що продовжує навчання, зокрема доказів на підтвердження існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі - понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed