Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 13.03.2015 р., позивач зазначив, що він знаходився у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON]. Під час знаходження у шлюбі він та його дружина у відповідність до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» придбали у спільну часткову власність (по 1/2 частки) квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31.03.1997 року, виданим виконавчим комітетом Вільногірської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області. Вищезазначена квартира складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 50,1 кв.м., і розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку. У середині 2000-х років у вищезазначеній квартирі за місцем проживання був зареєстрований відповідач, [PERSON], який на той час був неповнолітнім, та приходився онуком його дружини, [PERSON]. 27.01.2013 року, дружина, [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. За своє життя [PERSON], склала заповіт на ім'я відповідача, якому заповідала свою частку квартири [ADDRESS]. У свою чергу, приймаючи до уваги, що на час смерті дружини йому вже було 70 років, він вважався непрацездатною особою, мав право на обов'язкову частку у спадщині, згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України, і таким чином частка відповідача в спадковому майні у вигляді вищезазначеної квартири складала ? і його частка також складала 1/4. При цьому він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї дружини, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав спільно з спадкодавцем в одній квартирі. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Таким чином після смерті дружини він мав право на 3/4 частки (з урахуванням 1/2 частки) квартири [ADDRESS], а відповідач на 1/4 частку цієї квартири. При цьому відповідач запропонував сплатити йому вартість ? частки вищезазначеної квартири, а він, у свою чергу, не буде приймати спадщину, зніметься з реєстрації місця проживання з цієї квартири. Тобто з урахуванням неприйняття відповідачем спадщини після смерті його дружини він буде в цілому одноособовим власником квартири [ADDRESS]. Позивач погодився на умови відповідача і 24.03.2014 року у присутності свідків передав відповідачу 45000,00 грн., а відповідач написав йому розписку про отримання грошей і усно пообіцяв знятися з реєстрації за місцем проживання з належної йому квартири. Після цього відповідач купив на своє ім'я квартиру [ADDRESS], в якій він фактично і проживає з весни 2014 року. Таким чином відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідач добровільно вибрав місце свого проживання за межами належної йому квартири, і з приводу порушення його житлових прав до правоохоронних органів або до суду з заявами не звертався. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою № 13 в буд. № 77 по вул. Леніна у м. Вільногірську Дніпропетровської області, приймаючі до уваги наступне. Виходячи зі смислу частини 2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в силу закону, або у разі відсутності понад один рік без поважних причин, або на іншій підставі, встановленій домовленістю між ним та власником житла. У їхньому випадку між ним та відповідачем був фактично укладений усний договір, що відповідач після отримання від нього коштів в сумі 45000,00 грн. відмовляється від свого права користування належною йому на праві власності квартирою, що у сенсі ч.2 ст.405 ЦК України є підставою для визнання відповідача в судовому порядку таким, що втратив право користування житлом, оскільки добровільно відповідач в порушення їхнього усного договору не знімається з реєстрації за місцем проживання у належній йому квартирі, при цьому не проживаючи у ній майже рік, і маючи інше житло у м. Вільногірську. Згідно ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмової формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст.205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У їхньому випадку закон не встановлює обов'язкову письмову форму договору про відмови від свого права користування житлом, а тому усний договір є дійсним і повинний бути виконаний відповідачем. Згідно ч.1 ст.526, ст.629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, і є обов'язковим для виконання сторонами. Доказами підтвердження укладення між ним та відповідачем усного договору 24.03.2014 року про відмову останнього від свого права користуватися належною йому квартирою є: розписка відповідача від 24.03.2014 року, показання свідка, [PERSON], відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири [ADDRESS]. Крім того, що відповідач не виконує своє договірне зобов'язання і продовжує знаходитися на реєстраційному обліку у належній йому квартирі, порушуються його права на отримання допомоги (субсидій) від держави, як особи яка має таке право. Він таке право маю, оскільки є пенсіонером, іншого доходу крім пенсії не має, і є загальновідомим факт, що з квітня 2015 року ціни на житлово-комунальні послуги в Україні виростуть у декілька разів, і їх йому без субсидії не сплатити, оскільки вони будуть перевищувати розмір його щомісячної пенсії. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування належним йому житлом, оскільки тривалий час не користується спірною квартирою без поважних причин, оскільки добровільно покинув спірну квартиру і погодився на те, що він втратив право користуватися нею. Речей відповідача у його квартирі немає, поштова кореспонденція на ім'я відповідача, за адресою його реєстрації місця проживання не надходить. Згідно до абзацу 2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання, здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст. 11 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011 року № 405/2011, Державна міграційна служба України (ДМС України) є центральним органом виконавчої влади. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки. Тобто третьою особою залучене Головне управління ДМС України у Дніпропетровської області. Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Outcome: dismissed