Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

28.04.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивував тим, що 18.07.1992 року зареєстрував шлюб із відповідачкою у Любшанській сільській раді Жидачівського району Львівської області за актовим записом №4. Від подружнього життя у них народилось двоє дітей: донька Уляна,[INFO] та син [PERSON],[INFO], які є повнолітніми. З відповідачкою вирішив розірвати шлюб, оскільки у них різні погляди на життя, сімейні цінності. Шлюбні відносини сторони припинили у 1999 році, оскільки із цього часу позивач перебуває на роботі за кордоном. За таких обставин вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, сім"я існує формально, а тому шлюб просив розірвати. Відповідач відмовляється розірвати шлюб через органи РАЦСу. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав із підстав вказаних у позові та просив шлюб розірвати. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, про що подала відповідну заяву, в якій просила після розірвання шлюбу залишити їй набуте у шлюбі прізвище "Павлів". Заслухавши позивача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про одруження серія І-СГ №172815, яке видано повторно відділом РАЦС Жидачівського РУЮ Львівської області 30.01.2004 року, вбачається, що 18.07.1992 року одружились [PERSON] та [PERSON], якій після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище Павлів (а.с.8). Згідно із копіями свідоцтв про народження(а.с.4) сторони є батьками двох дітей, які на даний час повнолітні. Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, з 1999 року не проживають спільно. Фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі, неповнолітніх дітей не мають. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка піля одруження змінила прізвище та у заяві про визнання позову вказала, що бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем.

Outcome: approved