Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

9 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що з 30.06.2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та від спільного життя мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Євпаторійського міського суду від 10 червня 2010 року їх шлюб було розірвано, питання про місце проживання та утримання дитини на той час було вирішено між сторонами у добровільному порядку. Після розірвання шлюбу та до середини грудня 2012 року їх подружні стосунки фактично не припинялися та вони продовжували проживати разом за адресою: [ADDRESS]. В грудні 2012 року відповідач [PERSON], забравши сина, пішла від нього проживати у інше помешкання. За домовленістю між ними син повинен був почергово проживати разом з матір'ю та батьком, але матеріальне утримання та участь у вихованні сина забезпечувалася батьком. Проте порушуючи домовленість відповідач [PERSON] в грудні 2012 року перевезла сина до своїх батьків. Рішенням Євпаторійського міського суду від 19 лютого 2013 року за позовом [PERSON] з нього - [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою державного виконавця ВДВС Євпаторійського МУЮ від квітня 2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі зазначеного вище рішення суду. В квітні 2013 року відповідач [PERSON] залишила сина у своїх батьків за адресою: [ADDRESS], та виїхала за межі Криму. З 6 травня 2013 року по цей час син [PERSON] постійно проживає з ним - позивачем та виключно він - позивач матеріально утримує дитину, піклується про його розвиток, здоров'я, виховання, навчання, забезпечує його відпочинок тощо. З квітня 2013 року відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини. Не зважаючи на те, що син [PERSON] з дитячої дошкільної установи був прийнятий до першого класу ЄЗОШ №11, де навчається, відповідач не приймала участі в підготовці дитини до школи, придбанні необхідного одягу, взуття, шкільних підручників. Просить суд припинити стягнення аліментів з нього - позивача на користь відповідача на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що стягуються за виконавчим листом №2/106/321/13, виданим 19 березня 2013 року на підставі рішення Євпаторійського міського суду від 19 лютого 2013 року з дня подання цього позову до суду, та стягнути з відповідача на його - позивача користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення цього позову до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, надали суду пояснення, аналогічно викладеному у позовній заяві, просили суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважали їх необґрунтованими та безпідставними. Відповідач [PERSON] також суду пояснила, що дійсно, у квітня 2013 року залишила сина [PERSON] у своїх батьків, а сама виїхала на декілька місяців за межі Криму. Проте позивач, користуючись її відсутністю у місті, в травні 2013 року незаконно забрав від її батьків сина та з того часу син [PERSON] проживає у нього. Крім того пояснила, що з травня 2013 року вона дійсно в матеріальному утриманні сина участі не приймає, не приймала участі і в підготовці сина до школи. Проте вважає винним у цьому саме позивача, оскільки він не надає їй можливості спілкуватися з сином та забезпечувати його всім необхідним, приймати участь у його вихованні. Також зазначила, що на цей час питання про визначення місця проживання ані у добровільному порядку, ані в судовому не вирішено, проте син фактично поки що залишається проживати у батька. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 30.06.2007 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі та від спільного життя мають сина [PERSON] [INFO]. Рішенням Євпаторійського міського суду від 10 червня 2010 року, яке 22 червня 2010 року набрало законної сили, шлюб між ними було розірвано. З зазначеного рішення суду вбачається, що на момент розірвання шлюбу питання про місце проживання та утримання дитини було вирішено між сторонами у добровільному порядку та судом не вирішувалося. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з грудня 2012 року син сторін [PERSON] [INFO], проживав з матір'ю - відповідачем у справі [PERSON] Рішенням Євпаторійського міського суду від 19 лютого 2013 року, яке 4 березня 2013 року набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою державного виконавця ВДВС Євпаторійського МУЮ від 6 квітня 2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі зазначеного вище рішення суду. В судовому засіданні достовірно встановлено, що в квітні 2013 року відповідач [PERSON] залишила сина [PERSON] у своїх батьків за адресою: [ADDRESS], та поїхала за межі АР Крим, після чого на початку травня 2013 року позивач [PERSON] забрав сина [PERSON] від батьків [PERSON] та з того часу [PERSON], [INFO], проживає разом з ним - своїм батьком - позивачем у справі [PERSON] Зазначені обставини були зазначені в судовому засіданні позивачем [PERSON], визнані та не спростовані відповідачем [PERSON], а отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того, відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи в судовому засіданні було визнано, що протягом всього часу проживання сина [PERSON] з позивачем, а саме з травня 2013 року до цього часу вона не приймала участі у матеріальному утриманні сина. Згідно ст. 51 Конституції України і ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Положеннями ч. 3 ст. 82 СК України визначено, що право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 181 СК України при відсутності укладеного в порядку, передбаченому ст. 189 СК України між батьками договору про сплату аліментів на неповнолітню дитину, та у разі невиконання батьками свого обов'язку утримувати дітей, аліменти стягуються у судовому порядку на користь того з батьків з ким проживає дитина та хто її утримує. Зазначене випливає також з роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, згідно якого за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи, що відповідач [PERSON], як одержувач за рішенням суду від 19 лютого 2013 року аліментів на утримання сина перестала потребувати такої матеріальної допомоги, оскільки її син [PERSON], [INFO], з травня 2013 року проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, а відповідач регулярно та у належному обсязі не надає матеріальної допомоги на утримання сина, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про припинення стягнення аліментів на утримання дитини на користь відповідача [PERSON] та стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини, підлягають частковому задоволенню. Проте вимоги позивача про припинення стягнення з нього аліментів з моменту подання цього позову, суд вважає не підлягаючими задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що виконавчий лист №2/106/321/13 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частки всіх видів його заробітку (доходу) з квітня 2013 року перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Євпаторійського МУЮ, у зв'язку з чим державним виконавцем продовжуються нараховуватися аліменти і на цей час визначаються як заборгованість по аліментах, в тому числі і за період з моменту звернення позивача [PERSON] з цим позовом до суду, а з позовними вимогами про звільнення від сплати заборгованості по аліментах позивач [PERSON] до суду не звертався. В силу ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів," вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] працює у ТОВ «Інком-Юг» на посаді діловода з окладом у 2000 грн. зазначені обставини були визнані сторонами у справі та не спростовувалися, а отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Отже враховуючи, що батьки зобов'язані забезпечити дітям виховання, навчання, розвиток, житло, беручи до уваги матеріальний стан дитини і відповідача, стан здоров'я відповідача, а також те, що відповідач [PERSON] має постійне місце роботи та отримує постійний дохід, інших утриманців не має, до сплати аліментів на утримання інших осіб не зобов'язана, вивчивши матеріальний стан кожного із сторін, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття обґрунтовані і підлягають задоволенню, та згідно ст. 184 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів можливо встановити в частці від його доходу, а саме в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доводи відповідача [PERSON] та її представника про те, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина відсутні, оскільки позивач незаконно утримує в себе сина, у зв'язку з чим син вимушено проживає з батьком, суд вважає необґрунтованими та не доведеними у встановленому законом порядку. У порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем та її представником не представлено суду жодного належного та допустимого доказу у підтвердження цих доводів, клопотань щодо забезпечення будь-яких доказів відповідачем та її представником не заявлялось, проте для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, судом в ході розгляду справи було роз'яснено відповідачу та її представнику права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати в сумі 243,60 грн., а також на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі ст. ст. 180 - 184, 191, 192 СК України,

Outcome: partial