Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

В провадження Сихівського районного суду м.Львова надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві позивач посилається на те, що працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго». Так, 03 березня 2008 року був прийнятий на посаду слюсаря з обслуговування устаткування електростанцій третьої групи в котлотурбінний цех на Теплоелектроцентралі-1. 02 лютого 2015 року переведений на посаду слюсаря з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду на Сихівський район теплових мереж яо строковому трудовому договору. 30 березня 2015 року звільнений з роботи в зв`язку з закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Починаючи з 01.01.2010 року по 30.03.2015 року Відповідач порушував законодавство про працю, трудові права Позивача, що призвело до недоврахування та недоплати за вищевказаний період належної заробітної плати. 20 серпня 2020 року Сихівським районним судом м. Львова було прийняте рішення у цивільній справі № 464/3460/20 про стягнення з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] основної заробітної плати у розмірі 27942 грн., доплату за шкідливі умови праці у розмірі 3173 грн., надбавку за роботу в нічний час у розмірі 1336 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 42981,52 грн., а всього 75 432 (сімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять дві) грн. 52 коп. Отже, згадане вище рішення суду підтверджує, що стягнена з ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість стосується недонарахованої заробітної плати Позивача за період з 01.01.2010 року по 30.03.2015 року та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків їх виплати, проте не стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. ЛМКП «Львівтеплоенерго» досі не було здійснено виплати заробітної плати, відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року у справі ЛІ464/3460/20. Відповідно до розрахункових листів заробітна плата позивача за останні два календарні місяці перед звільненням становила 2 860,67 грн. (422,27 грн. за січень 2015 року та 2438,40 грн за лютий 2015 року). В січні 2015 року було виплачено 422,27 грн (351,30 - основна заробітна плата)+(42,16-доплатаза шкідливі умови праці)+(28,81 - індексація зарплати), та в лютому 2015 року за фактично відпрацьовані робочі дні (години) було виплачено 2438,40 грн. Враховуючи, що Позивачем було відпрацьовано в січні 2015 року - 3 дні, в лютому 2015 року 20 днів, а всього 23 дні за період січень-лютий 2015 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 124,37 грн. (2 860,67: 23). Відтак, середній заробіток, який підлягає, обчислюється шляхом множення 124,37 грн. (середньоденної заробітної плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 30.03.2015 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпІІ України Відповідач зобов`язаний виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 31.03.2015 по 18.09.2020 року. Разом кількість робочих днів, за час затримки розрахунку, становить 1 370 (191 робочих дні - за період з 31.03.2015 року по 31.12.2015, 251 робочий день в 2016 році, 249 робочих дні в 2017 році, 250 робочих дні в 2018 році, 250 робочих дні в 2019 році та 179 робочих дні за період з 01.01.2020 року по 18.09.2020 р.). Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення Позивача складає 170 386,90 = 124,37 (середньоденна заробітна плата) X 1 370 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку). Просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на свою користь 170 386 (сто сімдесят тисяч триста вісімдесят шість) гривень 90 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2015 року по 18.09.2020 року. 16 жовтня 2020 року представником відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» подано до суду письмовий відзив, згідно котрого ЛМКП «Львівтеплоенерго» не погоджується з вимогами даного позову , та зазначає, що вимога про стягнення 170386,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтованою оскільки, за спірний період заробітна плата та додаткові виплати Позивача становили 127464,00 грн. Згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20.08.2020 року по справі №464/3460/20 Позивачу було виплачено дану різницю по мінімальній заробітній платі (32451.00 грн.). Відтак різниця не донарахованої заробітної плати (згідно рішення суду) становить 25 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. В силу специфіки формування фонду заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» підприємство не мало можливості сплатити недораховану заробітну плату без рішення суду. Фонд заробітної плати формується одночасно з формуванням тарифу на теплову енергію та погоджується Національною комісією що здійснює регулювання ринку комунальних послуг. В зв`язку з тим. що недонарахування заробітної плати було зумовлене збитковістю тарифу на теплову енергію, добровільна виплата недорахованої заробітної плати була неможливою. Однак з поданням позовної заяви було здійснено розрахунок спірної суми, та встановлено межі недоплаченої заробітної плати. Зазначають, що Позивач звернувся із позовними вимогами через п`ять років після звільнення, що в тому числі свідчить про свідоме затягування розгляду справи та збільшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищенаведене просять відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 27 жовтня 2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що аналізуючи відсоток недоплаченої заробітної плати, Відповідач порівнював суму невиплаченої заробітної плати (без компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, які теж є частиною заробітної плати) з сумую всієї заробітної плати виплаченої за період роботи Позивача - 127 464,00 грн, що є хибним, адже в Правовій позиції Верховного суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс-16 чітко встановлено, що сума невиплаченої заробітної плати повинна порівнюватися з середньою місячною заробітною платою працівника. Вважає, що необхідно проаналізувати розмір середньої місячної заробітної плати та розмір заборгованості по заробітній платі на день звільнення. Зазначає, що період затримки (прострочення) виплати заборгованості, є досить тривалий з 2015 року по даний час, що пов`язано з протиправною та недобросовісною поведінкою Відповідача. При цьому, недоплата заробітної плати працівникам Відповідача є системною та пов`язана з помилкою допущеною в формулі розрахунку заробітної плати. Про факт систематичної недоплати заробітної плати Відповідачем свідчать ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року у справі №462/7060/14-ц та постанова Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року у справі №462/7893/13-п. Підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, а тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у ньому. Додатково пояснив, що позивач працював з 2008 року на підприємстві, а 30 березня 2015 року звільнений з роботи в зв`язку з закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Так як, з 2010 року по 30.03.2015 року Відповідач порушував законодавство про працю, він змушений був звернутися до суду. У серпні 2020 року Сихівським районним судом м. Львова було прийняте рішення та задоволено позов [PERSON] , та стягнуто на його користь з відповідача недонараховану заробітну плату 75 432,52 грн. в тому числі основна заробітна плата у розмірі 27942 грн. Раніше з таким позовом позивач до суду звернутися не міг, так як йому не було відомо про порушення допущені відповідачем. Про спір між первинною профспілковою організацією та відповідачем, що вирішувався в судовому порядку щодо порушень трудового законодавства, позивачу не було відомо. Зазначив, що претензій щодо виплати нарахованої заробітної плати на момент звільнення не мав, оскільки така виплачена була вчасно, однак має претензії щодо невиплати недонарахованої заробітної плати, стягнутої за рішенням суду. Крім того, на даний час відповідачем не виконано рішення суду щодо стягнення на користь позивача недонарахованої заробітної плати. Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що на момент звільнення позивача, останньому вчасно було виплачено нараховану заробітну плату. Не погоджується з вимогами про стягнення 170386,90 грн., оскільки такі є необгрунтованими. Так, за спірний період з 2010 по 2015 заробітна плата та додаткові виплати Позивача становили 127464,00 грн. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20.08.2020 року на користь Позивача стягнуто 32451.00 грн. заробітної плати, решта стягнення, це компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відтак різниця не донарахованої заробітної плати (згідно рішення суду) становить 25 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. В силу специфіки формування фонду заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» підприємство не мало можливості сплатити недораховану заробітну плату без рішення суду. Наразі рішення суду є невиконаним через брак коштів, оскільки аналогічних судових рішень є багато, а тому в міру надходження коштів, здійснюється виплата. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позову та відповідачем на його заперечення, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд встановив наступне. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці. Згідно ч.2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що 03 березня 2008 року був прийнятий на посаду слюсаря з обслуговування устаткування електростанцій третьої групи в котлотурбінний цех на Теплоелектроцентралі-1, 02 лютого 2015 року переведений на посаду слюсаря з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду на Сихівський район теплових мереж яо строковому трудовому договору, 30 березня 2015 року звільнений з роботи в зв`язку з закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с.14-18) Згідно розрахунку недоплаченої заробітної плати слюсаря з обслуговування електростанцій 4р. ТЕЦ -1 ( [PERSON] ) сума недоплати за 2010-2015 роки становила 32451 грн. (а.с.25-28) З розрахункових листків за січень-березень 2015 вбачається, що заробітна плата позивача за останні два календарні місяці перед звільненням становила 2 860,67 грн. та ним було відпрацьовано всього 23 дні за період січень-лютий 2015 року (а.с.29), Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20 серпня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено позов та стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь останнього основної заробітної плати у розмірі 27942 грн., доплату за шкідливі умови праці у розмірі 3173 грн., надбавку за роботу в нічний час у розмірі 1336 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 42981,52 грн., а всього 75 432 (сімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять дві) грн. 52 коп. (а.с.18-24, 93-99). Згідно вказаного рішення суду від 20 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго». Зокрема, 03 березня 2008 року позивач прийнятий на посаду слюсаря з обслуговування устаткування електростанцій третьої групи в котлотурбінний цех на Теплоелектроцентралі-1, 02 лютого 2015 року переведений на посаду слюсаря з обслуговування теплових пунктів по четвертому розряду на Сихівський район теплових мереж по строковому трудовому договору. 30 березня 2015 року останній звільнений з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Судом у вказаній справі встановлено, що виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників», котрими встановлювалися мінімальні тарифні ставки робітника І розряду. Разом з тим, Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» , Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» , Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» , Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» передбачалася мінімальна заробітна плата. При цьому, наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» «Про зміни в оплаті праці працівників» неправомірно зменшено встановлений Законом України «Про Державний бюджет України» розмір мінімальної заробітної плати, чим порушено трудові права позивача, зокрема, право на належний рівень оплати праці, передбачений законодавством. Отже, заборгованість ЛМКП «Львівтеплоенерго» по невиплаті позивачу основної заробітної плати, складала різницю між посадовим окладом штатного розкладу та посадовим окладом на підставі мінімальної заробітної платити згідно з держбюджетом, та становила 27942 грн., невиплачена доплата за шкідливі умови праці за період з січня 2010 року до березень 2015 року становила 3173 грн., сума невиплачених доплат за роботу в нічний час за період з січня 2010 року до березня 2015 року становила 1336 грн. Відповідно до ч.4 ст.2082 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 серпня 2020 року має преюдиційне значення при вирішенні даного спору. На момент розгляду справи, рішення суду від 20.08.2020 відповідачем не виконано та перебуває на виконанні у органах примусового виконання рішень судів. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Остаточний розрахунок на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20.08.2020 року не проведений відповідачем. Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 170386,90 грн., який охоплює період з 31 березня 2015 року по 18 вересня 2020 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц прийшла до висновку, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Судом встановлено, що Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення недонарахованої заробітної плати за період з 2010 по 31.03.2015 у червні 2020 року, тобто зі спливом майже п`яти років після звільнення з роботи, полиючись на незнання про порушення його трудових прав. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що до моменту звернення із позовом до суду позивач будь яких вимог про поновлення його трудових прав відповідачу не ставив. Представником позивача та представником відповідача не заперечено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» жодним чином не створювалися перешкоди позивачу щодо поновлення його трудових прав, усі необхідні документи надавалися вчасно, які становили основу доказової бази у суді. При цьому, в судовому засіданні позивачем не доведено, що він з 2015 не знав та не міг знати про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право з огляду на те, що у лютому 2015 Залізничним районним судом м.Львова розглядалася справа № 462\\1060\\14-ц за позовом Первинної профспілкової організації ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання провести виплату заробітної плати працівникам, про свідчить копія ухвали від 20.02.2015, котру долучено до позовної заяви. Беручи до уваги, що на той момент позивач, працював на підприємстві, був членом Первинної профспілкової організації (так як згідно розрахункових листів з нього стягувалися щомісячні профвнески), а тому твердження представника позивача, що такий доказ нічого не доводить, розцінюється судом критично. Відповідач під час розгляду справи № 464/3460/20 заперечував проти права позивача на отримання недорахованої заробітної плати, а тому факт порушення цього права та сума відповідної недорахованої, невиплаченої заробітної плати були встановлені лише під час судового розгляду. Разом з тим, рішення про задоволення позову [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго», відповідачем не оскаржувалося. Крім того, суд зважує на те, що наразі рішення суду про стягнення на користь [PERSON] не виконано, та перебуває на примусовому стягненні. Одночасно, встановлено, що станом на момент звільнення позивача з ЛМКП «Львівтеплоенерго», тобто 31.03.2015 останньому було нараховано всього за 2010-2015 роки 127464,00 грн. Претензій щодо нарахування та виплати вказаної суми позивач до відповідача не має. В той же час на даний час є стягнутою в судовому порядку недонарахована заробітна плата у розмірі 32451.00 грн., що становить 1\\4 всієї суми, що підлягала виплаті позивачу на момент звільнення. З цього слідує, що сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати ( 32451.00 грн.), яка встановлена рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 серпня 2020 року у справі № 464/3460/20, є більш ніж у п`ять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні ( 170386,90 грн.). З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 45000,00 грн. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1 3 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представництво інтересів позивача у справі здійснювалося адвокатами Миндюк О.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 05.05.2020, ордеру про надання правничої допомоги серії ВС № 1040463 від 08.10.2020, Богдановим О.В. на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії ВС № 1007898 від 02.11.2020, Яцюк Х.В. на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії ВС № 1047522 від 26.11.2020 (а.с. 46, 47, 89-90, 104-105, 111). Так, згідно п. 1.1. Договору від 05.05.2020 предметом угоди є надання [PERSON] правової (професійної правничої) допомоги щодо захисту інтересів останнього у судах України усіх інстанцій у цивільній справі за позовом останнього до ЛМКП «Львівтеплоенерго». Пунктом 4 Договору передбачені положення щодо сплати гонорару позивачем адвокату у розмірі орієнтовно 5000 грн. При цьому остаточна сума визначається Сторонами в акті виконаних робіт (а.с.89-90) З акту виконаних робіт з надання правової допомоги [PERSON] у справі № 464\\5211\\20 за період часу з 17.09.2020 по 21.10.2020 вбачається, що адвокатом надано послуги з підготовки позовної заяви, участі у судових засіданнях та підготовки відповіді на відзив, та загальна сума витрат на правову (правничу) допомогу складає 2300 грн. (а.с.91) З цього слідує, позивачем понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 2300 грн, що підтверджено також квитанцією до прибуткового касового ордеру №40 від 21.10.2020 (а.с. 79). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2300 (дві тисячі триста) гривень. Існування ознак неспівмірності таких витрат в судовому засіданні не доведено. На підставі наведеного та ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved