Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

В провадженні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про стягнення боргу за договором позики . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 10 квітня 2014 року, ними було надано відповідачам, під час їхнього перебування в шлюбі, позику в розмірі 21 000 Дол. США для придбання для них квартири [ADDRESS], про що [PERSON] склала відповідну розписку що станом на 15.02.2017 року згідно офіційного курсу НБУ, еквівалентно 571 830 грн., при цьому, остання зобов'язалась повернути їх до 01 січня 2017 року. Однак, станом на дату звернення до суду відповідачі по справі своє зобов'язання по поверненню вищевказаних коштів не виконали, а тому з метою відновлення своїх порушених прав позивачі звернулись з даним позовом до суду, оскільки враховуючи вимоги з ч.1 ст. 61, ч. 4 ст. 65СК України, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважають, що оскільки кошти, позичені ними для Відповідачки-2, були використані для купівлі спільного житла обом відповідачам, тобто в інтересах сім'ї; в даній квартирі проживали і зареєстровані обоє відповідачів, то договір позики від 10 квітня 2014 року, укладений [PERSON] (колишнє прізвище - [PERSON]) створює обов'язок щодо їх повернення і для відповідача [PERSON] Таким чином, зазначають, що враховуючи офіційний курс Національного банку гривні до долара США на день звернення до суду зі [PERSON] та [PERSON] на їх користь підлягає до стягнення сума боргу розміром 571 830 (п'ятсот сімдесят одна гривня вісімсот тридцять) грн., тобто: 21 000 дол.США * 27,23 грн., тобто по 285 915 грн. - з кожного відповідача. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Цуняк В.Й. позов підтримав повністю та просив суд задовольнити його, з підстав, наведених в ньому. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та суду пояснила наступне. З 2009 року вона з відповідачем [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано трикімнатну квартиру № 31 за вищевказаною адресою, однак кошти на її придбання подружжя мало лише частково. Квартира була придбана за 41 000 ДОЛ.США, з яких 21 000 ДОЛ.США вони позичили у її батьків, про що нею була надана розписка, а інші - 20 000 ДОЛ.США - були їх спільні сумісні кошти, зароблені ними в період з 2010 по 2014 рік, в Іспанії, де вони були офіційно працевлаштовані. Зазначила, що кошти батьків в сумі 21 000 ДОЛ.США їй та [PERSON] були передані в нотаріальній конторі її батьком під час укладення договору купівлі - продажу квартири, де крім них, ще був присутній нотаріус та продавець квартири - [PERSON] На даний час, позичені бувшим подружжям в позивачів кошти ними не повернуті. Відповідач по справі - [PERSON] подав до суду письмові заперечення на вищевказану позовну заяву, обґрунтування в яких зводяться до наступного: З 4 серпня 2009 року між відповідачами - [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, під час якого подружжям, за 372 329, 00 грн., була придбана трикімнатна квартира № 31 , за адресою: вул. Буковинська. Буд. 4, м. Рівне, що враховуючи вимоги ст. ст. 60, 69, 70 СК України є їх спільною сумісною власністю. В грудні 2016 року , Рівненським міським судом шлюб між відповідачами був розірваний. 10 серпня 2017 року Рівненським апеляційним судом вищевказана квартира була поділена по 1/2 ідеальної її частки кожному. При цьому, як стверджує [PERSON], під час розгляду вищевказаної цивільної справи № 569/319/17 про поділ майна, судом було встановлено факт придбання квартири за спільні кошти подружжя. Вважає, що доводи позивачів про те, що дана квартира була придбана за позичені в них кошти є хибними, оскільки відповідно до ст. 65 СК України, письмової згоди на отримання колишньою дружиною у позивачів позики в сумі 21 000 ДОЛ. США - він не надавав, крім того, з наданої нею розписки не слідує, що і він - [PERSON] зобов'язується повернути у вказаний в ній строк, отримані в борг кошти , а тому наявність даних боргових зобов'язань, що виникли в інтересах сім'ї він заперечує та просить суд відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього - [PERSON] суми у розмірі 285 915 грн. В судовому засіданні [PERSON] позов також не визнав, надав пояснення аналогічні як у відзиві. Також зазначив, що квартира була придбана за кошти, зароблені ним та колишньою дружиною в Іспанії , де вони були офіційно працевлаштовані, при цьому, його дохід складав 940 Євро щомісячно, а дохід [PERSON] - 400-500 Євро. Частину коштів в сумі 1500 -2000 Євро вони передали батькам дружини - позивачам, які при поверненні в Україну забрали, а 8 000 Євро - сума повернення в порядку компенсації в консульстві в Україні. Документів підтверджуючих ввезення ними на територію України зароблених в Іспанії грошових коштів - надати суду не може. Чому саме оформлялась квартира на колишню дружину [PERSON] не зміг пояснити. Підтвердив, що квартира, з врахуванням суми податків та нотаріального оформлення склала близько 43 000 ДОЛ США. При оформленні у нотаріуса договору купівлі - продажу спірної квартири були присутні його колишня дружина, продавці, власниця агенства нерухомості, [PERSON] та він. При цьому, він не бачив щоб його колишня дружина писала боргову розписку. Присутність в нотаріальній конторі бувшого тестя [PERSON] пояснив необхідністю контролю в силу їх молодого віку. Чи був присутній від агенства нерухомості чоловік - він не пам'ятає. Про існування розписки [PERSON] дізнався під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Воронюк К.Ю. позовні вимоги не визнала, та пояснила, що згідно рішень Рівненського міського суду від 09.06.2017 року та Апеляційного суду Рівненської області від 10.08.2017 року - квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], як така, що набута в період шлюбу та поділена між колишнім подружжям шляхом визнання за кожним з них по 1/2 її ідеальної частки. При цьому, вказана квартира придбавалась за спільні кошти колишнього подружжя, а інші кошти не залучались. Отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів у позивачів по справі в позику - суперечить вимогам ст. ст. 60, 65 СК України. Факт купівлі квартири бувшим подружжям за 42 000 (сорок дві тисячі) Дол. США, з врахуванням витрат на нотаріальне оформлення - не заперечує та підтверджує. В зв'язку з наведеним, просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3). Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абз.4 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року №22-рп/2004). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні діє і визнається принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у п. 1 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, і які в розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 218 ЦК України та роз'яснень п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , зазначено, що: «…не може доводитись свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.» При цьому, згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року по справі № 654/2275/16-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховуватись судом. Відповідно до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «… При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. (ч. 4 ст. 65 СК України)». Під майном ч.1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору не дійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її , його згоди, якщо цей договір виходить за межу дрібного побутового. (Правовий висновок Верховного Суду України від 03 липня 2013 року по справі № 6-61 цс13). Верховний суд в своїй Постанові від 03.05.2017 року по справі № 639/7335/15-ц провадження № 61-1028св 18 зробив правовий висновок, в якому зазначив, що: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї». Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та від 27.04.2016 року по справі № 6-486цс 16. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або визначеної кількості речей. Верховний Суд в Постанові від 01.08.2018 року по справі № 654/2275/16-ц провадження № 61-21167св18 зробив правовий висновок, в якому зазначив, що : «…за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.» Разом з тим, згідно з положеннями ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а саме, відповідно до вимог ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 545 ЦК прийнявши виконання зобов"язання , кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному бсязі. Із дослідженої в судовому засіданні Оригіналу розписки від 10 квітня 2014 року, яка була надана позивачами, слідує, що [PERSON] позичила в [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 21 000 ДОЛ.США для придбання квартири [ADDRESS], які отримані фактично до моменту написання даної розписки, та які зобов'язувалася повернути до 01 січня 2017 року. При аналізі та оцінці вищевказаної розписки, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в Постанові від 14.11.2018 року по справі № 2-1383/2010 провадження № 14 - 308цс18, згідно якого: «… стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.» Суд також враховує те, що, як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON], про наявність розписки він дізнався під час розгляду цивільної справи № 569/319/17 про поділ майна подружжя, яка розглянута раніше і рішення по якій вступило в законну силу. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 СК України та ст. 1051 ЦК України, з відповідною позовною заявою про визнання договору позики недійсним, як такого , що укладений одним із подружжя без його згоди , а також з позовом про те, що грошові кошти насправді не були одержані від позикодавців [PERSON] в суд не звертався та презумпцію правомірності правочину не спростував, як і не оскаржував у касаційному порядку рішення Рівненського апеляційного суду від 10 серпня 2017 року по вищевказаній справі, яким спірна квартира була набута за спільні кошти позивача та відповідача, складовою яких є боргові зобов'язання відповідачів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - позивач [PERSON], який є батьком відповідачки [PERSON], в судовому засіданні надав пояснення про те, що приймав участь у виборі квартири для колишнього подружжя - доньки та колишнього зятя. Квартира № 31 за адресою: вул. Буковинська, б. 4, в м. Рівне була придбана за договором купівлі - продажу за 41 000 ДОЛ.США, частину з яких - в сумі 21 000 ДОЛ США, він та його дружина позичили відповідачам за договором позики, а іншу частину коштів в сумі 20 000 ДОЛ. США вони заробили в Іспанії. Повністю всієї суми у них з дружиною на момент позики не було, вони мали лише 18 000 ДОЛ США, а 3 000 ДОЛ США він позичив у свого товариша. Як пояснив вказаний свідок, вказані кошти він заробив за кордоном, крім того в 2012 - 2013 роках він був директором ТОВ «Захід - м'ясо» та мав бізнес. При оформленні договору купівлі - продажу [PERSON] був присутній в нотаріальній конторі, а кошти передав особисто донці перед підписанням сторонами договору купівлі - продажу квартири, про що вона написала йому розписку про те, що отримала дані кошти та зобов'язується їх повернути. Під час укладення договору купівлі - продажу квартири та передачі ним коштів в сумі 21 000 ДОЛ. США в нотаріальній конторі були присутні він, його донька, - [PERSON], колишній зять - [PERSON], продавець - [PERSON] та представники агенства нерухомості. Допитана в судовому засіданні у якості свідка позивачка [PERSON] суду пояснила, що являється мамою відповідачки [PERSON] 10 квітня 2014 року вона та її чоловік [PERSON] дали у борг донці та колишньому зятю кошти в сумі 21 000 дол. США на купівлю квартири. Кошти в сумі 18 000 ДОЛ США знаходились в них вдома, а ще 3 000 дол. США її чоловік зранку того ж дня позичив у товариша. Згоду про позику чоловіком вказаної суми коштів вона надавала. Кошти були передані в нотаріальній конторі при укладенні договору купівлі - продажу квартири. Вона присутня при укладенні договору не була, кошти передав її чоловік доньці, про що остання надала розписку. Також вказала, що сторони працювали в Іспанії з 2010 року по травень-червень 2013 року. Під час перебування за кордоном, відповідачі пересилали їй та її чоловіку 1 600 Євро, які забрали у них по приїзду. Свідок [PERSON] , пояснив, що станом на час укладення договору купівлі - продажу квартири № 31 по вул. Буковинській , б. 4 в м. Рівне, тобто в 2014 році він працював юрисконсультом в АН «Шанс». [PERSON] та її чоловік - [PERSON] звертались до агенства нерухомості де він працював, з метою допомогти знайти їм для придбання трикімнатну квартиру в районі автовокзалу в м. Рівне, вартістю від 40 000 дол. США до 45 000 дол. США на вторинному ринку. Після того, як квартира яка їх влаштовувала була узгоджена, сторони уклали попередній договір купівлі - продажу та обумовили строк укладання основного договору. 10 квітня 2014 року, в день укладення договору купівлі - продажу квартири, він був в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та бачив як здійснювались розрахунки. В нотаріальній конторі, були присутні покупець - на той час [PERSON], її чоловік - [PERSON], батько [PERSON] - [PERSON], продавці і вони - представники агенства. Частину коштів після підписання договору купівлі - продажу надала [PERSON], а частину - дві пачки ДОЛ.США, її батько дістав з кишені внутрішнього карману і передав [PERSON], яка їх перерахувавши, передала продавцю. Крім того, свідок [PERSON] показав, що бачив дві розписки - першу - надав продавець про відсутність у нього претензій фінансового характеру, яку підписав і він, як свідок, а іншу - [PERSON] для свого батька, суть якої свідка не цікавила та йому не відома. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є другом позивача - [PERSON], якому 10 квітня 2014 року, зранку, позичив 3 000 ДОЛ.США для покупки квартири його донці під 5 відсотків річних, при цьому, останній надав йому розписку. Датовану 09 квітня 2014 року, оскільки попередня домовленість у них була, що саме 09 квітня він йому займе кошти. Вказану суму коштів [PERSON] повернув йому 22.11.2015 року. Як слідує з дослідженої судом оригіналу розписки від 09.04.2014 року, підписаної [PERSON], останній отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 3 000 (три тисячі) ДОЛ. США під 5% річних, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2015 року. З наступного запису у вказаній розписці вбачається. Що 22.11.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] 3 000 ДОЛ США, що підтверджується його особистим підписом. Із дослідженого судом оригіналу договору купівлі - продажу квартири від 10 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 810, слідує, що [PERSON] придбала квартиру № 31, за адресою: вул. Буковинська, буд. 4 в м. Рівне за 372 329, 00 (триста сімдесят дві тисячі триста двадцять дев'ять) грн., з яких 100 000 (сто тисяч) грн. було сплачено 01 квітня 2014 року, а іншу суму -123 329 (сто двадцять три тисячі триста двадцять), які були одержані продавцями до підписання цього договору. З дослідженого судом рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2017 року по цивільній справі № 569/319/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, встановлено, що спірне нерухоме майно (квартира № 31 по вул. Буковинській , б. 4 в м. Рівне) набуте сторонами під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю . При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира була набута за спільні кошти позивача та відповідача, що безпосередньо випливає з показань відповідачки, яка допитана в якості свідка в судовому засіданні, та показань свідків [PERSON] та [PERSON] При цьому, дослідивши покази відповідачки [PERSON], які були надані нею в суді першої інстанції по вищевказаній справі про поділ майна, та яка допитана як свідок, та свідків [PERSON] та [PERSON], слідує що спірна квартира була придбана за грошові кошти, частина яких належала бувшому подружжю, а інша частина - 21 000 дол. США - позичені у [PERSON] та [PERSON] Таким чином, вищевказана обставина є преюдиційною, при оцінці якої, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 2-1383/2010 провадження № 14-308цс 18, де суд зазначив, що : «..у цивільному процесі діє правило, за яким обставини, встановлені рішенням суду…в цивільній справі. Що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України нині діючого). При цьому, як зазначив Верховний Суд у складі [PERSON] Касаційного цивільного суду в Постанові від 18.04.2018 року по справі № 753/11000/1-ц, провадження № 61-11св17: «… Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами». У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Крім того, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Редакція газети «Правоє дєло» та Штекель проти України», зазначено, що: «…у судовому рішенні національного суду є можливим посилання на судові рішення українських судів, у яких суди схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, якими врегульовано подібні відносини, або у яких був загальний підхід національних судів у таких справах та вбачається, що відповідне тлумачення або загальний підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття судового рішення зі спору у подібних відносинах». Крім того, у пар. 45 свого рішення у справі «Воловік проти України», № 15123/03 від 26 грудня 2006 року ЄСПЛ, зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо. А в п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність . Проаналізувавши надані сторонами докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд приймає до уваги, що ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є стаття 193 і частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно з частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту як єдиний засіб платежу на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземні валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземні валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадках зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, що узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16. Отже, не зважаючи на те, що предметом договору позики були доларів США, стягнення з відповідачів повинно бути здійснено у гривні, як і зазначили позивачі у своїй позовній заяві, відповідно до курсу Національного Банку України. При вирішенні питання про стягнення з відповідачів судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно частини третьої зазначеної статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом п.1. ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно ч. 8 вказаної статті - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При розгляді даного питання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у його Постанові від 30 серпня 2018 року по справі №466/2631/16-ц, де зазначено, що: «На підтвердження цих обставин (витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)» Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На виконання вищевказаних вимог, представником позивачів, на стадії дослідження доказів та до судових дебатів, було надано суду оригінали нижченаведених документів, а саме: Належно завірена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія РН № 87, з якого слідує що Цуняк В.Й. має право на зайняття адвокатською діяльністю, підстава: рішення КДКА від 08.06.1993 року № 1. Договір про надання правничої допомоги у формі представництва № 21 від 21.02.2017 р. укладений між [PERSON], [PERSON] з одного боку та АО «Адвокатська контора Цуняка» та адвокатом Цуняком В.Й. - з іншого, по справі № 569/5305/17 про стягнення боргу за договором позики в суді м. Рівне Рівненської області, де в розділі 4 - порядок здійснення розрахунків, п. 4.1 зазначено: за виконання умов даного договору, в день його укладення клієнт сплачує гонорар у вигляді фіксованого розміру, який зазначається у додатку № 1 до даного договору, що підписуються сторонами даного договору, та є невід'ємною частиною основного договору. Додаток № 1 до Договору № 21 від 21.02.2017 року, укладеного між [PERSON] , АО « Адвокатська контора Цуняка» та адвокатом Цуняком В.Й., з якого слідує що за виконання умов даного договору гонорар встановлюється в фіксованому розмірі, що становить 5 000 грн, та відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підтверджується прибутковим касовим ордером або квитанцією до прибуткового касового ордеру та розрахунком адвоката про надання правничої допомоги клієнту. Квитанцію до прибуткового касового ордера № 21 від 21.02.2017 року по якій на підставі Договору № 21 від [PERSON] адвокатом Цуняком В.Й. прийнято гонорар в сумі 5 000 грн. Додаток № 1 Договору № 21 від 21.02.2017 року, укладеного між [PERSON] , АО « Адвокатська контора Цуняка» та адвокатом Цуняком В.Й., з якого слідує що за виконання умов даного договору гонорар встановлюється в фіксованому розмірі, що становить 5 000 грн, та відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підтверджується прибутковим касовим ордером або квитанцією до прибуткового касового ордеру та розрахунком адвоката про надання правничої допомоги клієнту. Квитанцію до прибуткового касового ордера № 21 від 21.02.2017 року по якій на підставі Договору № 21 від [PERSON] адвокатом Цуняком В.Й. прийнято гонорар в сумі 5 000 грн. Детальний розрахунок наданої правничої допомоги по цивільній справі № 569/5305/17 [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору про надання праничої допомоги у формі представництва № 21 від 21.02.2017 у розмірі 10 000 грн. Тобто, представником позивачів, надано всі необхідні документи, які передбачені ч.3 ст.137, ст. 141 ЦПК та в термін відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України. Суд критично відноситься до доводів представника відповідача [PERSON] - адвоката - Воронюк К.Ю. , яка заперечила стягнення з відповідача правничої допомоги по причині ненадання касових чеків, оскільки адвокат Цуняк В.Й. здійснює адвокатську діяльність в складі юридичної особи, з огляду на наступне. Пунктом 1 розд. 1 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 року № 148, визначено порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами . ..незалежно від організаційно - правової форми та форми власності . Згідно п. п. 10 п. 3 розд. 1 вказаного положення -Касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки каси. Згідно п. п. 23, 25 роз. ІІІ Порядку - касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки. Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (дод.2), підписаним…уповноваженою особою установи. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера). Таким чином, надання адвокатом суду належно оформлених квитанцій до прибуткового касового ордеру є належними та достатніми доказами отримання адвокатом гонорару. При вирішенні даного питання суд також враховує правову позицію Верховного Суду в Постанові від 06 березня 2019 року по справі № 922/1163/18, з якої слідує, що: У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. ст. 137 ЦПК України). Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат … виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V), (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 заява № 31107/96 з подальшими посиланнями). Враховуючи вищевказані вимоги законодавства, відповідні правові позиції Верховного Суду та ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу позивачів по даній справі були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачами та представником адвокатом Воронюк К.Ю. клопотання про зменшення розміру витрат понесених позивачами на правничу допомогу, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 137 ЦПК України - не заявлялось, а отже, судом не вирішувалось. Що стосується понесених позивачами судових витрат у формі судового збору, то відповідно до ч. 1 ст. 133, ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню судовий збір у сумі 6 368 грн.. 30 коп. - з обох, а з кожного - по 3 184 грн., 15 коп. Фактична сплата позивачами судового збору за подачу позовної заяви та забезпечення позову , підтверджується оригіналами банківських квитанцій на вказану суму. На підставі вищевикладеного ,

Outcome: approved