Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

позивач [PERSON] 24.05.2016 року звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна», [PERSON] та [PERSON] про захист прав споживача та визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.12.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено договір № 211201, предмет якого є надання Учаснику послуг системи «Автоплан», спрямованих на придбання автомобіля LADA 111 Wag 1/6 16 V 21114 вартістю 67170,00 грн. Згідно додатку № 3 (від 25.02.2009 року) даної угоди загальна сума зобов'язань по сплаті учасника системи на момент підписання даного додатку становила 103751, 03 грн. На момент підписання додатку № 3 позивач сплатив 1132, 77 грн. , тоді на момент підписання заборгованість за угодою склала 102618, 26 грн. Вказана заборгованість мала бути погашена в повному обсязі згідно Графіку внесків цього учасника системи. Термін дії угоди до 31.05.2017 року. За договором поруки від 13.03.2009 року спів поручителями є відповідачі [PERSON] та [PERSON] Строк сплати внесків - 100 місяців. Передбачено щомісячний Цілий Чистий внесок в розмірі 1%, щомісячний внесок в оплату послуг - 0,35 % та ПДВ, щомісячний внесок в оплату страхового платежу - 0,065%, одноразова плата за право на отримання автомобіля - 3% та ПДВ. Відповідно до п. 4.3. Додатку № 2 вказаної угоди, поточна ціна автомобіля, зазначено в додатку № 1 до Угоди - це поточна ціна автомобіля , повідомлена АІСЕ виробником та імпортером та дистриб»ютором, яка діяла на момент підписання Угоди та Додатків до неї і яка використовується для розрахунку розміру Цілого чистого внеску, ціни послуг, страхового платежу та інших платежів передбачених цими правилами. Відповідно до п. 5.1 Додатку № 2 позивач як Учасник системи щомісяця сплачував відповідні внески за даною угодою. Графік внесків йому не надавався. На даний час , починаючи з 2009 року, позивач щомісячно справно оплачував квитанції, що надходили від ЗАТ «АІСЕ Україна» навіть не задумуючись над тим яку загальну суму позивач вже вніс на рахунок даного товариства. На момент підписання додатку № 3 до договору № 211201 заборгованість позивача за угодою складала 102618, 26 грн. На сьогоднішній момент позивач вніс суму в розмірі 127 459, 73 грн., що вже значно перевищує суму заборгованість позивача , але відповідач все одно продовжує вимагати від позивача сплати поточних рахунків, надсилаючи платіжні доручення. Коли позивач звернувся до представника відповідача, йому було повідомлено, що вартість автомобілю зросла, тому позивач має сплачувати збільшену суму. На питання чому збільшилася вартість автомобіля представник відповідача повідомив, що позивач виплачує кошти за автомобіль марки Деу Ланос. Тобто своїми діями відповідач ввів позивача в оману і навмисно в договорі вказали марку автомобіля, що може збільшуватися в ціні, а на справді ж позивач користується іншою маркою автомобіля, який не може бути збільшений в ціні так як вже знятий з виробництва. Внаслідок обману та внесення неправдивих відомостей у договорі відповідачем позивач повинен сплачувати вартість не за придбаний автомобіль, яким користується та володіє, а за інший дорожчий автомобіль якого в позивача немає та ніколи не було. Позивач вважає, договір є недійсним. Тому позивач просить суд: визнати недійсними угоду № 211201 від 26.12.2008 року та додатків до неї № 1,2,3 і додаткової угоди до неї № б/н від 26.12.2008 року, договір застави від 20.03.2009 року укладені між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «АІСЕ України» та догорів поруки від 13.03.2009 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «АІСЕ України» та [PERSON] та [PERSON]. Стягнути з ПАТ «АІСЕ України» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, його представник [PERSON] надав суду заяву з якої вбачається, що позивач та представник підтримують позовні вимоги, просять розглядати справу за їх відсутності, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник ПАТ «АІСЕ України» у судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника , а також просили відмовити позивачеві в задоволенні позову та надали письмові заперечення з яких вбачається, що відповідач проти задоволення позовних вимог, так як з договорами та угодами позивач був ознайомлений та підписав, що він не сплачує в повній мірі платежів передбачених угодою та його посилання та недійсність договорі є безпідставні. А також вказують, що позивач пропустив строк позовної давності три роки для звернення з даним позовом, крім того зазначають, що проти задоволення моральної шкоди так як їх дії законні, а позивач не надає підтвердження моральних страждань. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з»явилися, про слухання справи повідомлені, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено договір № 211201, предмет якого є надання Учаснику послуг системи «Автоплан», спрямованих на придбання автомобіля Деу Ланос вартістю 54441 грн.( а.с. 11-12 ) . Згідно додатку № 3 (від 25.02.2009 року) даної угоди загальна сума зобов'язань по сплаті учасника системи на момент підписання даного додатку становила 103751, 03 грн. На момент підписання додатку № 3 позивач сплатив 1132, 77 грн. , тоді на момент підписання заборгованість за угодою склала 102618, 26 грн. Вказана заборгованість мала бути погашена в повному обсязі згідно Графіку внесків цього учасника системи. Термін дії угоди до 31.05.2017 року ( а.с. 21 ) . За договором поруки від 13.03.2009 року спів поручителями є відповідачі [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 34- 35 ) . Строк сплати внесків - 100 місяців. Передбачено щомісячний Цілий Чистий внесок в розмірі 1%, щомісячний внесок в оплату послуг - 0,35 % та ПДВ, щомісячний внесок в оплату страхового платежу - 0,065%, одноразова плата за право на отримання автомобіля - 3% та ПДВ. Відповідно до п. 4.3. Додатку № 2 вказаної угоди, поточна ціна автомобіля, зазначено в додатку № 1 до Угоди - це поточна ціна автомобіля , повідомлена АІСЕ виробником та імпортером та дистриб»ютором, яка діяла на момент підписання Угоди та Додатків до неї і яка використовується для розрахунку розміру Цілого чистого внеску, ціни послуг, страхового платежу та інших платежів передбачених цими правилами. На момент підписання додатку № 3 до договору № 211201 заборгованість позивача за угодою складала 102618, 26 грн. На сьогоднішній момент позивач вніс суму в розмірі 127 459, 73 грн., що вже значно перевищує суму заборгованість позивача , але відповідач все одно продовжує вимагати від позивача сплати поточних рахунків, надсилаючи платіжні доручення. Відповідач вважає, що позивач повинен сплачувати кошти за автомобіль марки Деу Ланос, тоді як він отримав та користується зовсім іншою маркою автомобіля - ВАЗ 21114 . Своїми діями відповідач ввів позивача в оману і навмисно в договорі вказали марку автомобіля, що може збільшуватися в ціні. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.1, ст.11,ч. 8 ст.18, ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв»язку з положеннями ч. 4ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. З аналізу матеріалів угоди № 211201 від 26.12.2008 року та додатків до неї № 1,2,3 і додаткової угоди до неї № б/н від 26.12.2008 року, договору застави від 20.03.2009 року укладені між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «АІСЕ України» та догорів поруки від 13.03.2009 року, укладених між Закритим акціонерним товариством «АІСЕ України» та [PERSON] та [PERSON] встановлено, що в їх змісті є розбіжності та умови , що не відповідають нормам ЦК України та нормам ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме в угоді № 211201 від 26.12.2008 року взагалі не вказано марку автомобіля, який взято позивачем. В додатку № 1 до угоди № 211201 від 26.12.2008 року вказаний автомобіль марки Деу Ланос вартістю 54441,00 грн. , а у додатку № 2 до угоди № 211201 від 26.12.2008 року про марку автомобіля не йдеться взагалі. Далі ж у додатку № 3 до угоди № 211201 від 26.12.2008 року також не вказується марка автомобіля та загальна сума кредиту становила 103 751, 03 грн. , а до виплати позивачеві сума 102 618, 26 грн. . Далі ж в додатковій угоді до угоди № 211201 від 26.12.2008 року про марку автомобіля не йдеться. А в Договорі № 112066-L00046 вже йдеться про вартість автомобіля взятого в кредит 67170,00 грн. марки Деу Ланос ( п. 2.1 ) , а не автомобіль марки ВАЗ , так як в 2 пункті договору, а саме п. 2.1. вказано що предмет договору автомобіль зазначений у додатку № 1 до угоди № 211201 від 26.12.2008 року, і є невід»ємною частиною договору № 112066-L00046 від 18.03.2009 року. В додатку № 1 зазначено марку автомобіля Деу Ланос, а у договорі застави від 20 03 2009 року предметом застави є автомобіль ВАЗ 211140 2009 року випуску ( а.с. 32 ) , який і отримав позивач та ним користується. Внаслідок обману та внесення неправдивих відомостей у договорі відповідачем позивач повинен сплачувати вартість не за придбаний автомобіль, яким користується та володіє, а за інший дорожчий автомобіль якого в позивача немає та ніколи не було. Представником відповідача надано до суду заяву позивача від 26 02 2009 року відповідно до якої позивачу надано право вибору марки автомобіля , ним вибраний автомобіль ВАЗ замість Деу Ланос, який є предметом угоди. Угода та додатки до неї ( а.с. 11- 22 ) були укладені між [PERSON] та ЗАТ " АІСЕ Україна " до 26 02 2009 року. В даних угодах визначена марка автомобіля , вартість автомобіля Деу Ланос та визначена його ціна і сума кредиту. Отримуючи автомобіль іншої марки відповідачем не визначено вартість автомобіля марки ВАЗ, від цього залежить як суми платежів , так і загальна сума яка підлягає сплаті позивачем, що є істотним порушенням прав споживача. Враховуючи вище зазначене , суд вважає, що відсутні підстави вважати, що вищевказані договори та угоди відповідають вимогам чинного законодавства України. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, вищезазначеним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст.11та абзацу 16 ч.1 ст.6 закону «Про захист прав споживачів»не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах. Статтями 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст.546 К України застава є видом забезпечення виконання зобов»язань. Згідно ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи з того, що угода № 211201 від 26.12.2008 року та договір № 112066-L00046 від 18.03.2009 є недійсними з моменту їх укладання, то як наслідок, недійсними є договори поруки та договір застави. Згідно ст. 230 ЦК України , сторона яка ввела в оману іншу сторону , зобов'язана відшкодувати збитки та моральну шкоду. Суд вважає, що в даному випадку справедливим та об'єктивним розміром моральної шкоди завданої позивачеві є 2000 грн. Згідно зі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial