Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та просив суд усунути перешкоди у здійсненні йому права користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] .Вказаний позов обґрунтований тим, що відповідно до Договору дарування квартири від 21.01.2003 року, позивач є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.05.2000 року по вересень 2005 року. Від вказаного шлюбу позивач та відповідач [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON] . З 23.07.2003 року відповідачі по справі були зареєстровані в спірній квартирі, як члени сім`ї власника квартири - дружина та син. На даний час в спірній квартирі зареєстровано також три особи: позивач, [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі по справі є колишніми членами сім`ї власника квартири. Відповідачі з 2005 року проживають за адресою: [ADDRESS] . На даний час місце фактичного проживання відповідачів позивачу не відомо, так як вони не підтримують будь-яких відносин. Враховуючи викладене, відповідачі на даний час не є членами сім`ї позивача. Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується відповідними актами. Наразі, реєстрація відповідачів в спірній квартирі створює позивачу перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке він має на меті продати. Ухвалою судді від 05.06.2019 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 25 жовтня 2019 року, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 08 липня 2020 року відповідачем [PERSON] було подано відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову зважаючи на наступне. 12.05.2000 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану було зареєстровано шлюб між позивачем та [PERSON] , у якому вони перебували до вересня 2005 року. Під час шлюбу у позивача та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . 21.01.2003 року позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . З 27 лютого 2003 року по даний час він та його мати [PERSON] завжди були реєстровані за даною адресою, фактично там проживали. З травня 2005 року відносини між батьками погіршилися, тому позивач почав чинити перешкоди у користуванні квартирою, яка перебувала у його власності, тому [PERSON] діючи у своїх та його інтересах, змушена була звернутися до суду та подати позовну заяву про усунення перешкод у користуванні квартирою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2006 року позов було задоволено та зобов`язано позивача не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Дане судове рішення було перевірено апеляційною інстанцією та 26.06.2006 року у задоволенні апеляційної скарги позивача було відмовлено. У зв`язку небажанням позивачем у добровільному порядку виконати судове рішення довелося проводити примусове виконання судового рішення : Виконавчий лист містить відмітки про виконання судового рішення від 14.08.2006 року; Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2006 року постанову про закриття скасовано та дії ДВС визнано незаконними; Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа від 20.07.2007 року; Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.11.2007 року постанову про закриття скасовано та дії ДВС визнано незаконними; Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа від 22.07.2010 року через відмову у відкритті; Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.09.2010 року постанову про відмову у відкритті провадження скасовано та дії ДВС визнано незаконними; Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа від 22.09.2014 року через відмову у відкритті; Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.03.2015 року постанову про відмову у відкритті провадження скасовано та дії ДВС визнано незаконними; Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа від 13.04.2017 року через відмову у відкритті й на думку ДВС наявні" недоліки виконавчого листа; Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2017 року заява стягувана задоволена та внесено зміни до виконавчого листа; а також поновлено строк для пред`явлення його до виконання; Постановою ДВС від 04.12.2019 року виконавчий документ знову повернено; Постановою Київського апеляційного суду від 10.03.2020 року було скасовано Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2017 року. Відповідач звернув увагу суду на те, що в період з 2006 року, коли було ухвалено рішення про усунення перешкод, по даний час відбувалися перепетії щодо фактичного виконання судового рішення, яке з незалежних причин від відповідачів не виконувалося: не виконання судового рішення позивачем, працівниками ДВС, недоліки виконавчого листа тощо. Сам факт існування судового спору на розгляді апеляційного суду у березні 2020 року свідчить як про невиконання судового рішення так і ініціювання оскарження саме позивачем, що також свідчить про докладання зусиль по неможливістю виконати судове рішення. Дана справа, як і процес виконання судового рішення має обов`язково стати предметом судового розгляду Європейського суду з захисту прав людини так як виникає справедливе запитання як так могло статися, що на протязі 14 років судове рішення не виконане, а на даний час взагалі цю бездіяльність ДВС та суду намагаються використати як засіб задоволення позову. Позивач вже намагався подати позов з таким же предметом, але 22.12.2008 року, йому було відмовлено Рішенням Деснянського районного суду м. Києва. Актом ДВС від 02.07.2013 року встановлення факт проживання у квартирі квартирантів, яких вселив позивач, що спростовую навіть можливість проживання у квартирі. Відповідач зазначає, що він є колишнім членом сім`ї власника - позивача, а саме я його син, а моя мати є колишньою дружиною позивача. Крім того, він є студентом денного стаціонару Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова. 07.07.2020 року представником позивача [PERSON] було подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] відповідно до якої представник зазначила, що дійсно рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2006 року в цивільній справі № 2-613/06 за позовом [PERSON] , поданим в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловою площею та вселення, позов було задоволено, та постановлено «Вселити [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] в квартиру [ADDRESS] .» Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року змінено в частині застосування норм матеріального права та зазначено, що даний спір вирішено на підставі статті 156 ЖК України. У решті рішення суду залишено без змін. Позивач в позовній заяві викладаючи обставини справи звертав увагу суду на вказане рішення. Однак, доводи відповідача [PERSON] є безпідставними та не підлягають врахуванню судом, оскільки не позивач чинить перешкоди у вселенні відповідачів, а відповідачі не мають бажання проживати разом з позивачем в однокімнатній квартирі, та не вчиняли дій щодо вселення в спірну квартиру за виконавчим листом про вселення, внаслідок чого пропустили строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (що встановлено в постанові Київського апеляційного суду від 10.03.2020р. по справі №2- 613/06). На виконання вищевказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-613/06 від 07.07.2006 року з терміном пред`явлення до виконання - до 26.06.2009 року. В липні 2006 року позивачка пред`явила вказаний виконавчий лист до виконання. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року було закінчено вселенням стягувана до вказаної квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2006 року за скаргою відповідача-1 [PERSON] постанова про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року Державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року була скасована. 27.05.2007 року державним виконавцем ДВС у Деснянському районі м. Києва було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 . У зв`язку з тим, що стягувач [PERSON] перешкоджала примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року державним виконавцем 20.07.2007 року цей виконавчий лист був повернутий стягувану без виконання на підставі п. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2006 року), яким встановлено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Той факт, що позивачка перешкоджала примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року, був встановлений прокуратурою Деснянського району м. Києва, що підтверджується листом № 527 від 18.04.08 року (копія листа долучена до справи). Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа 20.07.2010 р. через відмову у відкритті. Наступне пред`явлення виконавчого листа відповідачами до виконання відбулось 22.09.2014р. Таким чином, відповідачами було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання ще у період з 20.07.2010р. по 22.09.2014р. Статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2011 року) було встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом 1 року. Враховуючи викладене, відповідачі пропустили строк пред`явлення виконавчого листа про вселення по справі №2-613/06 до виконання ще у період з 2010 року по 22.09.2014р. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2011 року № 2-613/06 заяву [PERSON] про виправлення помилок у виконавчому документі задоволено. Зазначено по-батькові боржника, дату і місце його народження, адресу проживання боржника та стягувана, виправлено прізвище [PERSON] , а також зазначено суть вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року № 2-613/06 за заявою представника [PERSON] приведено у відповідність виконавчий лист № 2-613/06 шляхом викладення у виконавчому листі резолютивних частин рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року. 22 вересня 2014 року державним виконавцем Авакумовою Ю.О. відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчий лист №2-613/06 не містить викладення резолютивної частини рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року, а також з підстав неможливості встановити адресу проживання боржника. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року постанову державного виконавця від 22 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження скасовано та зобов`язано виконавця [PERSON] вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого листа. 13 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з пошкодженням останнього. Згідно відповіді суду першої інстанції від 15 травня 2015 року [PERSON] зазначено, що оскільки оригінал виконавчого листа не втрачено, підстави для видачі його дублікату відсутні. При цьому, роз`яснено, гцо відповідно до вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року державний виконавець Авакумова Ю. О. зобов`язана вирішити питання про прийняття виконавчого листа до виконання. 13 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Диких О.В. здійснено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання, оскільки стягувач не надала підтверджуючих документів про сплату авансового внеску, а також виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». У липні 2017 року представник [PERSON] звернулася до суду із заявою про внесення змін до виконавчого листа, в якій просила змінити прізвище заявника та її дитини, вказати їх дату і місце народження, фактичне місце проживання, а також ідентифікаційні номери; просив поновити строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видати дублікат виконавчого листа по справі №2-613/06 від 07 липня 2006 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року заяву представника позивача [PERSON] про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа було задоволено. Звертаю увагу суду, що звертаючись до суду в 2017 року з заявою про внесення змін до виконавчого листа відповідачка [PERSON] вже просила суд поновити їй строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто вважала його пропущеним. 10.08.2017 року [PERSON] було отримано дублікат виконавчого листа №2-613/06 від 04.08.2017 року . Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року по справі №2- 613/06 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року - скасовано. У задоволенні заяви [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , Відділ міграційно-реєстраційної роботи Деснянського районного управління РУ ГУ МВС України про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа - відмовлено. В судовому засіданні позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , представник відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового розгляду не з`являвся. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується договором дарування квартири від 21.01.2003 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №5-130. Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 12.05.2000 року по вересень 2005 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу. Від вказаного шлюбу у позивача та відповідача [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 27.02.2008 року, відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2006 року по справі №2- 613/2006 рік задоволено позовні вимоги [PERSON] (в інтересах неповнолітнього [PERSON] ) до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловою площею та вселення. Зокрема, вказаним рішення суду було зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] і її неповнолітньому сину [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , а також вселено їх до спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2006 року рішення Деснянського районного суду м. Києва змінено в частині застосування норм матеріального права та зазначено, що даний спір вирішений на підставі ст. 156 ЖК України. В решті рішення залишено без змін. На виконання вищевказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-613/06 від 07.07.2006 року з терміном пред`явлення до виконання - до 26.06.2009 року. В липні 2006 року позивачка пред`явила вказаний виконавчий лист до виконання. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року було закінчено вселенням стягувана до вказаної квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2006 року за скаргою [PERSON] постанова про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року Державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року була скасована. 27.05.2007 року державним виконавцем ДВС у Деснянському районі м. Києва було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 . У зв`язку з тим, що стягувач [PERSON] перешкоджала примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року державним виконавцем 20.07.2007 року цей виконавчий лист був повернутий стягувану без виконання на підставі п. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2006 року), яким встановлено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Той факт, що позивач перешкоджав примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року, був встановлений прокуратурою Деснянського району м. Києва, що підтверджується листом № 527 від 18.04.08 року . Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа 20.07.2010 р. через відмову у відкритті. Наступне пред`явлення виконавчого листа відповідачами до виконання відбулось 22.09.2014р. Таким чином, відповідачами було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання ще у період з 20.07.2010р. по 22.09.2014р. Статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2011 року) було встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом 1 року. Враховуючи викладене, відповідачі пропустили строк пред`явлення виконавчого листа про вселення по справі №2-613/06 до виконання ще у період з 2010 року по 22.09.2014р. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2011 року № 2-613/06 заяву [PERSON] про виправлення помилок у виконавчому документі задоволено. Зазначено по-батькові боржника, дату і місце його народження, адресу проживання боржника та стягувана, виправлено прізвище [PERSON] , а також зазначено суть вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року № 2-613/06 за заявою представника [PERSON] приведено у відповідність виконавчий лист № 2-613/06 шляхом викладення у виконавчому листі резолютивних частин рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року. 22 вересня 2014 року державним виконавцем Авакумовою Ю.О. відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчий лист №2-613/06 не містить викладення резолютивної частини рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року, а також з підстав неможливості встановити адресу проживання боржника. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року постанову державного виконавця від 22 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження скасовано та зобов`язано виконавця [PERSON] вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого листа. 13 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з пошкодженням останнього. Згідно відповіді суду першої інстанції від 15 травня 2015 року [PERSON] зазначено, що оскільки оригінал виконавчого листа не втрачено, підстави для видачі його дублікату відсутні. При цьому, роз`яснено, гцо відповідно до вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року державний виконавець Авакумова Ю. О. зобов`язана вирішити питання про прийняття виконавчого листа до виконання. 13 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Диких О.В. здійснено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання, оскільки стягувач не надала підтверджуючих документів про сплату авансового внеску, а також виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». У липні 2017 року представник [PERSON] звернулася до суду із заявою про внесення змін до виконавчого листа, в якій просила змінити прізвище заявника та її дитини, вказати їх дату і місце народження, фактичне місце проживання, а також ідентифікаційні номери; просив поновити строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видати дублікат виконавчого листа по справі №2-613/06 від 07 липня 2006 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року заяву представника позивача [PERSON] про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа було задоволено. Звертаю увагу суду, що звертаючись до суду в 2017 року з заявою про внесення змін до виконавчого листа відповідачка [PERSON] вже просила суд поновити їй строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто вважала його пропущеним. 10.08.2017 року [PERSON] було отримано дублікат виконавчого листа №2-613/06 від 04.08.2017 року . Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року по справі №2- 613/06 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року - скасовано. У задоволенні заяви [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , Відділ міграційно-реєстраційної роботи Деснянського районного управління РУ ГУ МВС України про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа - відмовлено. Враховуючи висновки Київської апеляційного суду, викладені в постанові від 10 березня 2020 року по справі №2-613/06, [PERSON] та [PERSON] пропустили без поважних причин строк для пред`явлення виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва по справі №2-613/06 до виконання про вселення до спірного приміщення, строк пред`явлення якого закінчився в 2015 році. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ївласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. В позовній заяві позивач вказував на те, що відповідачі у квартирі не проживають, квартплату та комунальні послуги не сплачують, будь-яких домовленостей між ним та відповідачами з приводу їх проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим він просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі та не сплачують комунальні послуги, підтверджується Актами від 18.10.2018 року, від 21.12.2018 року, від 27.02.2009 року, від 24.04.2019 року виданими ЖЕД 305 Деснянського району м. Києва на підставі пояснень сусідів з квартири №219 та №221 та копіями квитанцій по оплаті за комунальні послуги, з яких вбачається що всі витрати по оплаті за комунальні послуги сплачує позивач. Відповідно до листа начальника Деснянського УП ГУНП у м. Києві Косовського О.Г. вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що відповідно АІС «АРМОР» інформація щодо звернення [PERSON] та [PERSON] про перешкоди у користуванні квартирою у Деснянському УП ГУПН у м. Києві відсутня. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. За таких обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача. Згідно абз. 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 768,40 грн. Сторони справи: Позивач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; Відповідачі: - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована з адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП:, зареєстрований з адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved