Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження, 07.01.2017 року дитини чоловічої статі - [PERSON] в міській лікарні № 6 м. Макіївки, Україна, записав батьків дитини: мати [PERSON], [INFO], батько згідно статті 135 Сімейного кодексу України. Заява мотивована тим, що після звернення до Добропільський\~ районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області,\~ заявнику\~ було відмовлено у проведенні\~ державної реєстрації, оскільки для реєстрації народження подано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Встановлення факту народження\~ має для заявника юридичне значення\~та необхідно для державної реєстрації та отримання\~ свідоцтва про народження, згідно чинного законодавства України. Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у заяві. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність також зазначив, що у державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про народження\~ 07.01.2017 року у м. Макіївка Донецької області\~ [PERSON] - відсутній. Допитана в якості свідка [PERSON], у судовому засіданні зазначила, що 07.01.2017 року в акушерському відділенні міської лікарні № 6 м. Макіївка народила хлопчика - [PERSON] про що було видано медичне свідоцтво про народження № 22 від 07.01.2017 року, отримала довідку № 17/04.24-94 від 25.01.2017 року, видану Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану, про народження у громадянки [PERSON], 07 січня 2017 року дитини [PERSON] та свідоцтво про народження, № 025400 від 17.01.2017 року виданого Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану. Дослідивши наявні у справі докази та пояснення осіб по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. На підтвердження факту народження дитини заявником додано до заяви: копію медичного свідоцтво про народження № 22 від 07.01.2017 року, згідно якого у громадянки [PERSON] 07 січня 2017 року в акушерському відділенні міської лікарні № 6 м. Макіївка народилася дитина хлопчик; копію довідки № 17/04.24-94 від 25.01.2017 року, видану Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану, про народження у громадянки [PERSON], 07 січня 2017 року дитини [PERSON]; копію свідоцтва про народження, № 025400 від 17.01.2017 року виданого Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану. До матеріалів справи долучено відмову\~ Добропільського\~ районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області у проведенні державної реєстрації народження № 15.32-704 від 16.05.2017 року,\~ з якої вбачається, що для реєстрації народження подано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Пунктом 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.3 ст.257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Згідно ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявником\~ копія медичного свідоцтво про народження № 22 від 07.01.2017 року, згідно якого у громадянки [PERSON] 07 січня 2017 року в акушерському відділенні міської лікарні № 6 м. Макіївка народилася дитина хлопчик; копія довідки № 17/04.24-94 від 25.01.2017 року, видану Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану, про народження у громадянки [PERSON], 07 січня 2017 року дитини [PERSON]; копія свідоцтва про народження, № 025400 від 17.01.2017 року виданого Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану, є недійсними та не створюєть правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Крім цього, форма даних медичних документів не відповідає\~ формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Частиною 1 статті 125 Сімейного кодексу України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази,\~ які у їх сукупності підтверджують факт народження, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту народження та з метою захисту прав і свобод заявниці, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту народження дитини - частково, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України. При цьому суд звертає увагу заявників на позицію Верховного суду України, викладену в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року, згідно якої рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. У по\-ряд\-ку ст.257-1 ЦПК Ук\-ра\-ї\-ни, рі\-шен\-ня су\-ду під\-ля\-гає не\-гай\-но\-му ви\-ко\-нан\-ню.

Outcome: partial