Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 27.03.1993 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ним та відповідачем було розірвано 16.02.2006 року. Під час шлюбу за сумісні кошти подружжя відповідачем 05.04.2000 року на своє ім"я було придбано квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, на підставі вказаного договору спірна квартира зареєстрована за відповідачем та донькою сторін по Ѕ частині за кожною, відтак, частина квартири, що зареєстрована на ім`я відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на викладені обставини, відповідно до уточненої позовної заяви від 02.06.2019 року, позивач просить здійснити поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, а саме Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та відповідачем право власності на ј частину квартири за кожним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 12.10.2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, а також витребувано копію договору купівлі-продажу спірної квартири. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.02.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 04.06.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява. В підготовчому судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 27.03.1993 року до 16.02.2006 року (а.с.4, 5). Також, судом встановлено, що під час шлюбу, а саме 05.04.2000 року відповідачем, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дитини сторін [PERSON] , придбано квартиру [ADDRESS] в рівних долях (а.с.40). Як вбачається з інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2018 № 27097 від 30.07.2018 року, спірна квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON] - Ѕ частина, [PERSON] - Ѕ частина на підставі вищевказаного договору (а.с.8). Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що Ѕ частина квартири [ADDRESS] , що зареєстрована за відповідачем, була придбана під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, а саме шляхом визнання права власності по ј частині квартири за позивачем та відповідачем. Відповідачем відзив на позовну заяву не подано, будь-яких доказів у спростування вимог позивача не надано. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4203,00 грн. На підставі ст.ст.69-72, 372 СК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: approved