Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

16 лютого 2017 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, у якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, що знаходиться за адресою: смт.Головне, вул.Островського, 16А, Любомльського району Волинської області, та примусово зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником зазначеного житлового будинку. 29.01.1992 року його дочка [PERSON] одружилась з відповідачем [PERSON] та після реєстрації шлюбу, з метою спільного проживання подружжя, місце проживання останнього було зареєстровано за цією ж адресою. Однак 03.12.2013 року шлюб між дочкою та відповідачем в судовому порядку було розірвано та з цього часу останній у даному житлі не проживає, однак по сьогоднішній день залишається бути зареєстрованим у приналежному йому будинку. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач [PERSON] в канцелярію суду подав заяву про підтримання позову, розгляд справи у його відсутності та погодження з ухваленням судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив та будь-яких заяв чи клопотань з приводу розгляду справи не подав. За таких обставин, суд провів заочний розгляд справи в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідженими у справі доказами судом встановлено наступне. З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №981943 від 18.03.2015 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 11.04.2017 року за №84772075 встановлено, що власником нерухомого майна, що знаходиться по вул.Островського, 16А, в смт.Головне Любомльського району Волинської області є [PERSON]. Приналежність позивачу житлового будинку, розташованого за цією ж адресою, також доводиться копією довідки Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області від 16.01.2017 року за №112. Зазначеною довідкою також стверджено, що вулицю Островського в смт.Головне Любомльського району перейменовано на вулицю Червоної калини. Згідно копії рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03.12.2013 року про розірвання шлюбу, дочка позивача [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 29 січня 1992 року по 15 грудня 2013 року. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO] (колишня Островського), 16А, Любомльського району Волинської області, тобто у приналежному позивачу будинку, однак у даному житлі він не проживає з грудня 2013 року, про що свідчить копія будинкової книги та довідка Головненської селищної ради від 27.02.2017 року за вих.№30/2.13. Копією довідки цієї ж селищної ради від 15.02.2017 року за вих.№299 стверджено, що відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим за вищевказаною адресою, з грудня 2013 року фактично проживає в [INFO]. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] більше трьох років не проживає в приналежному позивачу будинку. За змістом ч.1 ст.319 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 цього Кодексу\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п.39 постанови від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналіз досліджених судом доказів свідчить про доведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, факту не проживання відповідача у приналежному йому житлі понад строк, визначений законом. В той же час, відповідач своїм правом заперечувати позов не скористався, доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували поважність причин його відсутності за зареєстрованим місцем проживання суду не подав. Вищенаведене у своїй сукупності свідчить про наявність обґрунтованих підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за місцем його реєстрації. Разом з тим, вимога позивача про примусове зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державними органами на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для зняття її з реєстрації. В разі відмови у знятті з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, такі дії компетентного органу підлягають оскарженню за нормами адміністративного судочинства. За викладених обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. З огляду на прийняте у справі рішення, суд, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, покладає на відповідача понесені позивачем у справі судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640,0 грн.

Outcome: partial