Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.01.2017 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики від 12.11.2016 року у грошовій валюті гривні, згідно курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду, що еквівалентно 37000 доларів США. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 15.07.2016 року вона [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 доларів США. В подальшому 01.11.2016 року відповідач позичила у позивача додатково грошові кошти в сумі 7000 доларів США. На підтвердження факту передачі грошей, 12.11.2016 року відповідачем було власноручно написана відповідна розписка, в якій [PERSON] зобов'язувалася повернути [PERSON] грошові кошти в строк до 31.12.2016 року. Позивач стверджує, що в обумовлений строк [PERSON] грошові кошти не повернула, умови договору позики не виконала, у звязку з чим, позивач звернулась до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Прохорову П.А. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06.02.2017 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та призначено судове засідання. Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №245 від 13.04.2017 року, відповідно до п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у звязку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу судової справи. Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.04.2017 року цивільну справу №520/1130/17 на підставі вказаної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу прийнято до свого провадження та призначено дату і час проведення попереднього судового засідання. У судове засідання 13.11.2017року позивач не зявилась, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, 05.09.2017 року позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явилась, про час і місце проведення яких повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовими конвертами повернутими до суду без вручення та довідковим листом про особисте сповіщення відповідача по справі (а.с.57-58, 75-76, 82, 85, 101-102, 103). Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.10) [PERSON], [INFO], з 12.06.2002 року зареєстрована за адресою: [INFO] і Петрова, 10, кв. 68, та саме за цією адресою направлялись судові повістки на імя [PERSON]. Судом враховується, що [PERSON] відомо про існування судового провадження, про що свідчить подана нею заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.79). Крім того, суд зазначає, що 26.10.2017 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання призначеного на 20.11.2017 року, у звязку з тим, що вона працює провідником в цей день. Повідомила суд, що вихідні дні в неї з 19.10.2017 року по 23.10.2017 року. Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. До зазначеної заяви про відкладення розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження неможливості прибуття у судове засідання та підтвердження викладених у заяві обставин. На підставі викладеного, суд вважає заяву відповідача [PERSON] необґрунтованою та безпідставною. Також, суд вважає викладені посилання відповідача у заяві про відкладення судового засідання суперечливими, оскільки [PERSON] просить суд відкласти судове засідання призначене на 20.11.2017 року, будучи обізнаною про призначене судове засідання саме на 13.11.2017 року, що підтверджується відповідним довідковим листом про сповіщення наявним в матеріалах справи (а.с.103). У вказаній заяві про відкладення судового засідання, позивач просить суд відкласти судове засідання призначене на 20.11.2017 року, та одночасно повідомляє, що в цей термін у неї вихідний. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Суд зазначає, що провадження в цій справі відкрито 06.02.2017 року, тобто девять місяців тому, за які відповідачка будучи належним чином повідомленою про час і місце проведення судових засідань жодного разу не зявилась до судового засідання, що призводить до порушення судом строків розгляду справи. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Так, у відповідності до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3\~статті 27 ЦПК України\~встановлено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, постійні не зявлення відповідача повідомленого належним чином до судових засідань, подання клопотання про відкладення розгляду справи, без надання жодних доказів поважності неприбуття у судове засідання, свідчить про зловживання відповідачем наданими їй процесуальними правами, намір затягування розгляду справи, що призводить до неможливості проведення судового засідання та порушення строків розгляду справи. Враховуючи викладене, у звязку з повторною неявкою відповідача до судового засідання, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 15.07.2016 року [PERSON] передала, а [PERSON] отримала в борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США. 01.11.2016 року [PERSON] передала, а [PERSON] отримала в борг грошові кошти в сумі 7000 доларів США. На підтвердження отримання в борг у [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 37000 доларів США, [PERSON] 12.11.2016 року склала розписку про підтвердження отриманих грошових коштів, та зобовязалась їх повернути [PERSON] в строк до 31.12.2016 року. Даний факт підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи (а.с.5). Оригінал вказаної розписки були оглянуті судом у судовому засіданні 23.10.2017року. Вищевказані обставини були підтверджені позивачем та не спростовані відповідачем. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає надану до суду розписку від 12.11.2016 року в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями\~глави 71 ЦК України. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої\~статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша\~статті 207 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, \~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ч. 1 ст. 530 ЦК України,\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.\~ст. 58-59 ЦПК України\~докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Офіційний курс НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, тобто станом на 13.11.2017року становить 2651,6730 грн. за 100 доларів США. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем [PERSON] не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики, [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 37000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 981119 гривень 01 копійка, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 981119 гривень 01 копійка, що складає еквівалент 37000,00доларів США, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем, в загальній сумі 8320 гривень 00 копійок.

Outcome: approved