Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Україні в м.Красноармійську Донецької області, про відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування вимог зазначив, що з 04.03.2013 року по 27.03.2014 року він перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське»», працюючи горноробочим підземним 3 розряду з повним робочим днем у шахті. 22 грудня 2013 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, зафіксований актами Н-5 та Н-1 № 94 від 26.12.2013 року, за обставинами якого 22.12.2013 року о 13.25 год. під час виконання ним наряду з перетяжки підлавного конвеєра один з підсилюючих профілів, прикріплений до крівлі виробки, вагою біля 100 кг , вийшовши із зачеплення з рамою металоаркового кріплення, вдарив його своєю вагою в потиличну частину голови, в результаті чого він отримав струс головного мозку, забій м'яких тканин голови, забій шийного відділу хребта і був госпіталізований до травматологічного відділення Димитровської міської центральної лікарні, де тривалий час проходив стаціонарне лікування, після чого продовжив його у невролога Красноармійської центральної районної лікарні та неврологічному відділенні Донецького обласного центру нейроінфекції, де перебував на обстеженні з 10.02.2014 по 25.02.2014 року з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма у вигляді 2-сторонньої рефлекторної пірамідної недостатності, лікворно-судинної дисциркуляції, вегетативної дисфункції з кризами переважно симпато-адреналової спрямованості, епісиндрому з генералізованими пароксизмами, помірного вестибуло-атактичного синдрому, церебрастенії та супутнім діагнозом: посттравматична шийна радикулопатія з вираженим м'язо-тонічним синдромом. Висновком МСЕК від 27.03.2014 року за наслідками отриманого в результаті нещасного випадку на виробництві ушкодження йому вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та встановлена третя група інвалідності. Вказуючи на те, що в результаті отримання ушкодження він зазнав значних фізичних та душевних страждань, які виразились як у фізичному болю, який він відчуває дотепер, так і в усвідомленні власної безпорадності, оскільки в свої 25 років він втратив 50% працездатності і є інвалідом 3 групи, не може вести повноцінний спосіб життя та позбавлений можливості матеріально забезпечувати свою сім'ю, оскільки був звільнений з роботи у зв'язку з невідповідністю стану здоров'я виконуваній роботі, що позначилось на його стосунках з оточуючими його людьми, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 60000 гривень та понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не з'явилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Судом встановлено, що позивач 04.03.2013 року був прийнятий на роботу в Публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» горноробочим підземним 3 розряду з повним робочим днем в шахті. 27.03.2014 року позивач звільнений з підприємства на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, за станом здоров'я (арк. спр.8). 22 грудня 2013 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав ушкодження здоров'я, що підтверджується актами форми Н-5 та Н-1 (арк.спр.10-13, 14-16). Причинами нещасного випадку визнано порушення працівниками, зокрема і позивачем, технологічного процесу при виконанні змінного завдання, порушення п.1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечного виконання робіт і поводження в шахті гірника очисного вибою», ст.14 Закону України «Про охорону праці», п.2.11 «Колективного договору підприємства на 2013-2015роки. Висновки актів сторонами не оспорені. Згідно довідки МСЕК, за наслідками отриманого в результаті нещасного випадку ушкодження позивачу 27.03.2014 року вперше було встановлено втрату працездатності у розмірі 50% та встановлена третя група інвалідності, строк якої згідно з довідкою МСЕК від 2.04.2015року продовжено до 1.05.2018року (арк.спр.20,21). Відповідно до частин 1 та 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях мають бути створені безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Про наявність права на відшкодування моральної шкоди потерпілій особі внаслідок нещасного випадку на виробництві зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту „б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), де в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що: «положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця)». Позивачем доведені моральні страждання, які знаходяться в прямому причинному зв'язку з ушкодженням здоров'я та втратою працездатності, що надає йому право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом встановлено, що травму позивач отримав під час виконання трудових обов'язків, обов'язок відшкодування моральної шкоди має бути покладено на відповідача. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З врахуванням встановлених судом обставин, характеру завданої моральної шкоди, ступеню втрати працездатності, глибини і тривалості моральних та фізичних страждань потерпілого, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливості відновлення того стану, який мав потерпілий до нещасного випадку, оскільки за висновком МСЕК йому протипоказані важка фізична праця, робота на висоті, біля води, вогню та з рухомими механізмами, а також приймаючи до уваги і наявність вини потерпілого в настанні нещасного випадку, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 16000 грн., що відповідатиме принципам розумності, виваженості і справедливості. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. До судових витрат, як зазначено в п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, належать і витрати на правову допомогу. Частиною 2 ст.84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із надання правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, згідно п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано суду лише договір про надання правової допомоги № 270 від 08.05.2015 року (арк.спр.30) та довідку адвоката на підтвердження позивачем сплати 1000 грн. за надання ним правової допомоги з складання позовної заяви та представництва інтересів позивача в суді(арк.спр.32). Проте будь-якої квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, акту виконаних робіт, розрахунку фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій із зазначенням конкретно наданих послуг на вказану суму суду не представлено, з огляду на що вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору при подачі позовної заяви звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі статей 23, 1167, 1193 Цивільного кодексу України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial