Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

21 листопада 2019 року представник [PERSON] - адвокат Конорєв В О. звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за вимушений прогул. Свої вимоги позивач мотивує тим, що постановою Сумського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року по справі № 573/2044/18 провадження № 22-ц/816/2219/19 його було поновлено на роботі у ФОП [PERSON] , який незаконно звільнив [PERSON] у 2018 році, після чого він прибув 18 квітня 2019 року до місця знаходження відповідача - [ADDRESS] та публічно заявив про свій намір стати до роботи перед присутніми працівниками. Але незважаючи на його посилання на судове рішення, працівники відповідача [PERSON] та [PERSON] із посиланнями на вказівки [PERSON] не допустили його до роботи. Подібні дії по недопущенню [PERSON] до роботи відбувалися декілька разів. Поновлення на роботі відбулося завдяки примусовому виконанню судового рішення за допомогою державного виконавця лише 19 липня 2019 року, а тому у період від 18 квітня 2019 року до 18 липня 2019 року включно через протидію з боку відповідача він не міг виконувати свою роботу, тому мав місце вимушений прогул із вини відповідача. Крім того, 21 жовтня 2019 року було видано наказ № 15, яким [PERSON] звільнено з роботи у відповідача у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу № 11 від 15 серпня 2019 року, якого фактично не відбулося. Вказане попередження і подальше звільнення відбулося без передбаченого законом порядку і строків та без врахування наявних обставин і переважного права залишитися на роботі, без надання йому гарантій щодо працевлаштування на іншу роботу. Крім того, не було проведено повного розрахунку, тобто не сплачено кошти за вимушений прогул із 18 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року включно та не було додержано його прав, як інваліда. Також, в отриманій трудовій книжці стоять підписи, які не є підписами відповідача, а отримані ним документи про звільнення протиправно підписані іншими особами, які хоча і пов`язані з діяльністю відповідача, але не мають відносин до індивідуальних трудових правовідносин між позивачем і відповідачем. Посилаючись на викладені вище обставини, просить поновити [PERSON] на роботі та стягнути із ФОП [PERSON] заборгованість по заробітній платі за вимушений прогул, а також стягнути заборгованість по заробітній платі у період із 18 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року, коли фактично [PERSON] не допускали до роботи. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Дрозденко М.М. подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що на виконання постанови Сумського апеляційного суду від 17.04.2019 року по справі № 573/2044/18 відповідачем було видано наказ № 4 від 25 квітня 2019 року про поновлення [PERSON] на роботі та останньому виплачена заробітна плата за період вимушеного прогулу. Також роботодавцем було виплачена позивачу заробітна плата наперед за період з 18 квітня 2019 року по 02 травня 2019 року у сумі 1 460, 55 грн. Із 02 травня 2019 року по 22 липня 2019 року [PERSON] не з`являвся на робочому місці, фактично не виконував свої посадові обов`язки та не повідомляв роботодавця про поважність причин відсутності на робочому місці, про що складені Акти про відсутність на робочому місці. Оскільки заробітна плата - це винагорода у грошовому виразі, яку власник виплачує працівникові за виконану роботу, то в даному випадку підстави для виплати коштів [PERSON] були відсутні. Також існує листування з Білопільським РВ ДВС, яке пов`язане із відкриттям виконавчого провадження за заявою позивача щодо поновлення на роботі, хоча усі пункти постанови Сумського апеляційного суду були виконані. Крім того у відзиві зазначено, що [PERSON] позивача не звільняв. Повноваження на право підпису, зазначеного в матеріалах про звільнення, передбачені та обумовлені в п. 2.14 посадової інструкції бухгалтера [PERSON]., а також [PERSON] надані повноваження згідно нотаріально посвідченої довіреності від 05.08.2019 року [PERSON] . Саме ним 10 серпня 2019 року було проведено засідання трудового колективу, на якому було вирішено ввести посаду укладальника-пакувальника, скоротивши посаду кур`єра, як таку, що втратила виробничу необхідність. Так, позивачу пропонувалась посада укладальника - пакувальника, від якої він відмовився, про що було зазначено у наказі № 11 від 15 серпня 2019 року, а також в акті від 15 серпня 2019 року за підписами бухгалтера [PERSON]. та слюсара-ремонтника [PERSON] . Процедура звільнення була дотримана, про що свідчить виданий наказ № 15 від 21 жовтня 2019 року, акт від 22.10.2019 року в якому [PERSON] ознайомила [PERSON] з наказом, проте він відмовився від підпису, кошти вихідної допомоги при звільненні у сумі 3 357, 27 грн. отримав у повному обсязі, що є свідченням того, що позивач належним чином був повідомлений про звільнення у зв`язку зі скороченням. Просить відмовити у позові у повному обсязі. Ухвалою від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 11-12). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за договором про надання правових послуг - адвокат Конарєв В. О. позов підтримав. Додатково зазначив, що після поновлення Сумським апеляційним судом позивача на посаді кур`єра у квітні 2019 року, останнього свідомо не допускали до робочого місця та перешкоджали виконувати роботу [PERSON] і [PERSON] , починаючи із 18 квітня 2019 року, вимагали стару трудову книжку та підписати нові посадові обов`язки. Ці дії тривали до 19 липня 2019 року, коли позивача було фактично поновлено на роботі за участю державного виконавця. В подальшому, права позивача постійно порушувалися, йому змінили істотні умови праці. Надалі, було винесено незаконний наказ про скорочення посади кур`єра, а введення посади укладальника-пакувальника, яку позивачу не пропонували. Звільнення [PERSON] відбулося із грубим порушенням законодавства про працю, у той час, коли позивач перебував у відпустці 21.10.2019 року, про який йому повідомили 22.10.2019 року, тобто на наступний день. Отже, процедура звільнення була порушена. Відповідач - ФОП [PERSON] та представник останнього за договором про надання правової допомоги адвокат Дрозденко М. М. позов не визнали посидаючись на відзив, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зокрема, адвокат Дрозденко М.М. відзив на позов підтримав, та додатково зазначив, що сторона відповідача вважає звільнення позивача законним, тобто, таким, яке проведено у відповідності до вимог законодавства про працю, зокрема ст. 2 Закону України "Про відпустки", яка передбачає звільнення працівника у відпустці. Проси Позивач [PERSON] , який був допитаний за його згодою у якості свідка зазначив, що вважає звільнення незаконним, оскільки він не ознайомлений з тим, які саме зміни відбулися на підприємстві, які наявні підстави для скорочення саме його посади, та відповідачем не враховано переважне право на залишення його на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України. Письмово він не відмовлявся від запропонованої посади укладальника-пакувальника, а при усному оголошенні наказу від 15 серпня 2019 року лише утримався від надання відповіді та сказав, щоб наказ направили поштою на його домашню адресу. В подальшому, йому не пропонували жодну вакантну посаду протягом двох місяців, до дня винесення наказу про звільнення. До того ж його було звільнено 21 жовтня 2019 року в той час, коли він перебував у відпустці із 15.10.2019 по 21.10.2019 року і на роботі того дня не був. Наступного дня 22.10.2019 року після виходу із відпустки йому повідомили про існування наказу про звільнення, та виплатили вихідну допомогу при звільненні, не пропонуючи посаду укладальника-пакувальника. Крім того, з моменту поновлення на роботі за рішенням Сумського апеляційного суду від 17.04.2019 і до моменту скорочення - 21.10.2019 року його фактично не було допущено до виконання колишніх функціональних обов`язків кур`єра, згідно з посадовою інструкцією, не виплачена заробітну плату за час вимушеного прогулу із 18.04.2019 по 18.07.2019 року та не створено нормальних умов для роботи. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що працює у ФОП [PERSON] бухгалтером та веде кадрові питання. В її обов`язки входить ведення обліку робочого часу, трудових книжок та видача заробітної плати. Після поновлення на роботі, за рішенням Сумського апеляційного суду, було видано наказ про скасування наказу про звільнення [PERSON] , останньому були виплачені грошові кошти. У період із 03.05.2019 року до 19.07.2019 року включно заробітна плата позивачу не сплачувалася, оскільки він фактично не ходив на роботу. [PERSON] відмовлявся ознайомлюватися із наказом про його поновлення на роботі та надавати трудову книжку, тому він поновлювався примусово із державним виконавцем із третього разу, фактично був поновлений 19.07.2019 року. Після цього у серпні у зв`язку із виробничою необхідністю було введена нова посада укладальника-пакувальника. Йому пропонували переведення, проте він нічого не сказав, ніяких заяв про переведення на посаду пакувальника він не писав. Наказ від 15.08.2019 року був йому оголошений, від підпису він відмовився, тому наказ направили йому поштою, який він отримав 20.08.2019 року. До звільнення [PERSON] був майже місяць на лікарняному, а потім у відпустці із 15.10.2019 року [PERSON] , і був звільнений у останній день відпустки 21.10.2019 року, про що він був обізнаний та сказав, що прийде за наказом, претензій не мав, бо сказав, що стане на облік у центр зайнятості. Якщо він був зацікавлений у переведенні, він повинен був написати заяву, проте він її не писав. 21.10.2019 року було винесено наказ щодо звільнення [PERSON] , він його читав, проте підписуватися відмовився, із ним було проведено розрахунки в день звільнення. Накази виносив [PERSON] , у якого була довіреність від ФОП [PERSON] на вчинення дій, пов`язаних із діяльністю ФОП [PERSON] Допитаний свідок [PERSON] показав, що працює у ФОП [PERSON] , знає [PERSON] десь років три. Станом на день поновлення 18 квітня 2019 року він не виконував обов`язки ФОП [PERSON] , тому чи ходив позивач на роботу, він не знає. З 05 серпня 2019 роки свідок виконував обов`язки директора ФОП « [PERSON] » відповідно до виданого доручення у період його відсутності. 10 серпня 2019 року було прийнято рішення [PERSON] про реорганізацію підприємства, а саме про скорочення посади кур`єра про що його було повідомлено у телефонному режимі, а він його виконував, оскільки були на це повноваження та він мав вчиняти будь-які дії, пов`язані із підприємницькою діяльності, щодо звільнення працівників також. Було прийнято рішення про скорочення посади кур`єра, та введення посади укладальника-пакувальника хлібобулочних виробів, оскільки такі вимоги часу. 15 серпня 2019 року видано наказ про скорочення посади, із яким було ознайомлено [PERSON] , де було запропоновано посаду укладальника-пакувальника, на що останній сказав, що підписувати нічого не буде, наказ направили [PERSON] поштою. Потім він ще працював, пішов у відпустку з 15.10.2019 року. Оскільки [PERSON] повинен був бути звільненим ще 20 жовтня 2019 року, його звільнили саме 21 жовтня 2019 в останній день відпустки. Востаннє бачив [PERSON] 22 жовтня 2019 року, коли він прийшов на роботу йому зачитали наказ про звільнення, зробили запис до трудової книжки, запропонували посаду укладальника-пакувальника, на що він не погодився. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що 15 серпня 2019 року він був запрошений до кабінету бухгалтера [PERSON] де вона в присутності [PERSON] , [PERSON] та його, зачитала наказ про скорочення посади кур`єра та введення посади пакувальника, на що [PERSON] сказав, що наказ підписувати не буде, щоб наказ направили йому поштою на домашню адресу і все. Чи пропонували йому роботу укладальника-пакувальника він сказати не може, оскільки не пам`ятає цього. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, позивача [PERSON] ( який був допитаний як свідок), свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом № 4 від 25 квітня 2019 року по ФОП [PERSON] скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 19 вересня 2018 року № 9. Надано вказівку бухгалтеру [PERSON] розрахувати та виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2018 року по 17 квітня 2019 року, за 145 робочих днів. Підстава: рішення Сумського апеляційного суду від 17.04.2019 року № 573/2044/18 ( а.с. 106). 19 липня 2019 року до трудової книжки [PERSON] внесений запис про поновлення на роботі у ФОП [PERSON] на посаді кур`єра згідно постанови Сумського апеляційного суду від 17.04.2019 р. № 573/2044/18 з 20.09.18 року, на підставі наказу № 4 від 25 квітня 2019 року ( а.с. 4). Із акту за № 1 від 02.05.2019 року про відсутність на робочому місці встановлено, що 25 квітня 2019 року було отримано копію постанови Сумського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року про поновлення на роботі кур`єра [PERSON] , керівником ФОП [PERSON] , було видано наказ № 4 від 25.04.2019 року та листом № 6 від 25.04.2019 року повідомлено [PERSON] про поновлення на роботі, де вказано, що він повинен з`явитися до бухгалтерії підприємства з трудовою книжкою та ознайомитися з наказом та посадовими обов`язками. 30 квітня 2019 року, день отримання листа [PERSON] через поштове відділення смт. Улянівка, а 02 травня 2019 року повинен з`явитися на роботі, але він був відсутній на роботі цілий день без попередження відсутності з 08:00 год. до 17:00 го, будь-яких виправдних документів не надав; письмових пояснень, що має поважні причини, теж не було надано. Під актом маються підписи бухгалтера [PERSON]., менеджера з продажу [PERSON] , механіка Пономаренка В.І. ( а.с. 79). Надалі, актом за № 2 від 03.05.2019 року та наступними актами за №№ 3-54 посвідчена відсутність на робочому місці кур`єра [PERSON] у період з 06.05.2019 - 08.05.2019, 10.05.2019 - 11.05.2019, 13.05.2019-17.05.2019, 20.05.2019-24.05.2019, 27.05.2019 -31.05.2019, 03.06.2019 - 07.06.2019, 10.06.2019-14.06.2019, 18.06.2019 -21.06.2019, 24.06.2019-27.06.2019, 01.07.2019-05.07.2019, 08.07.2019-12.07.2019, 15.07.2019-18.07.2019, які також затверджені ФОП [PERSON] та мають підписи інших робітників, що посвідчували вказаний факт ( а.с. 26-78). Актом від 19 липня 2019 року посвідчено той факт, що 19 липня 2019 року кур`єр [PERSON] з`явився на роботу об 11 год. 30 хв. В присутності державного виконавця Білопільського РВДВС Доценко В.В. надав нову трудову книжку для здійснення відповідного запису про поновлення, а оскільки [PERSON] неодноразово відмовлявся від підписання наказу № 4 від 25.04.2019 року, то йому було відправлено поштою для ознайомлення, 12 липня 2019 року о 13:00 год. приступив до виконання обов`язків. В період з 18 квітня 2019 року по 19 липня 2019 року до 11 год. 30 хв., [PERSON] був відсутній на роботі з нез`ясованих причин, оскільки письмових та усних причин неявки він не надав ( а.с 25). Наступний акт від 22 липня 2019 року свідчить про те, що [PERSON] звернувся до директора [PERSON] , як до керівника із заявою про виплату йому заробітної плати в період з 17 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року. Після винесення наказу № 4 від 25.04.2019 року про поновлення [PERSON] на посаді кур`єра, останньому повідомлено про це у листі від 25.04.2019 року № 6. Але в період із 18.04.2029 року по 18.07.2019 року [PERSON] на роботу не з`являвся, що вбачається із табелю обліку робочого часу. Проте, сьогодні [PERSON] ні усної, ні письмової відповіді з приводу відсутності на роботі не надав. Тому [PERSON] відмовлено у заяві про виплату заробітної плати за даний період ( а.с. 24). Надалі, із копії документів на а.с. 80-101, та із безпосередньо дослідженого у судовому засіданні оригіналу виконавчого провадження № 59067891 судом встановлено наступне. 08 травня 2019 року [PERSON] звернувся до начальника Білопільського РВ ДВС ГТЮ із заявою про прийняття на виконання виконавчого листа про поновлення на роботі на посаді кур`єра у ФОП [PERSON] , відкрито виконавче провадження за постановою від 10.05.2019 року, про що повідомлено як ФОП [PERSON] , так і [PERSON] 11 травня ФОП [PERSON] повідомляє начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ про виконання рішення Сумського апеляційного суду щодо поновлення [PERSON] та винесення наказу № 4 від 25.04.2019 року. Станом на 11.05.2019 року [PERSON] на підприємство не з`явився, трудову книжку не надав. 13 травня 2019 року [PERSON] повідомив начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ про не допуск до робочого місця директором [PERSON] , про що державним виконавцем Даценко В.В. повідомляється ФОП [PERSON] Надалі, ФОП [PERSON] повідомляє 15 травня 2019 року начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ про те, що 13 травня 2019 року [PERSON] хоча і з`явився на підприємство, проте відмовився надати трудову книжку та ознайомитися із наказом про поновлення на роботі. Надалі, 20 квітня 2019 року керівником відділу Краснянським А.А. здійснювалися повідомлення на адресу [PERSON] щодо необхідності з`явитися до підприємства та надати трудову книжку. 24 травня 2019 року [PERSON] знову повідомляє начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ про не допуск до робочого місця, оскільки керівник наполягає на зміні суттєвих умов роботи, що порушує його права. 27 травня 2019 року державний виконавець Даценко В.В. повідомляє [PERSON] та ФОП [PERSON] про те, що 06 червня 2019 року о 10 год. заплановано проведення виконавчих дій за рішенням суду, про що останніх повідомлено належним чином. Проте, оскільки виконавець Даценко В.В. запізнилася на 1 год., що вбачається із акту державного виконавця на виконавчі дії від 06.06.2019 року, [PERSON] покинув підприємство та того ж дня повідомив про неявку виконавця начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ. Із 10 червня 2019 року по 09 липня 2019 року на підприємстві ФОП [PERSON] кадрові питання були покладені на бухгалтера [PERSON]. , що вбачається із наказу від 06.06.2019 року у матеріалах виконавчого провадження. 14 червня 2019 року знову відбувалися виконавчі дії по поновленню позивача на підприємстві, де останньому було надано наказ для ознайомлення про поновлення його на посаді кур`єра у ФОП [PERSON] , проте останній відмовився знайомитися з наказом та надав для внесення запису трудову книжку в.о. директору [PERSON] для внесення запису про поновлення. Проте, оскільки стягував відмовився знайомитися із наказом фактичного поновлення знову не відбулося, про що був повідомлений листом начальник Білопільського РВ ДВС ГТУЮ Краснянський А.А. Надалі, листом від 02 липня 2019 року № 10 в.о. директора з кадрових питань ФОП [PERSON] - [PERSON] повідомляє начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ Краснянського А.А. про те, що станом на 01 липня 2019 року [PERSON] на ознайомлення із наказом так і не з`явився, трудової книжки не надав, що перешкоджає проведенню виконавчих дій. 09 липня 2019 року в.о. директора з кадрових питань [PERSON]. направлено до начальника Білопільського РВ ДВС ГТУЮ Краснянського А.А. листа аналогічного змісту станом на 09 липня 2019 року. В подальшому, 19 липня 2019 року на 11 год. 30 хв. було заплановано проведення виконавчих дій, де [PERSON] ознайомився із вказаним наказом про поновлення та надав трудову книжку для здійснення запису щодо поновлення. Таким чином виконавчий документ було виконано в повному обсязі ( а.с. 80-101, досліджені оригінали виконавчого провадження № 59067891) . Також із платіжного доручення № 259 від 03 травня 2019 року встановлено, що [PERSON] було перераховано заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 19 753, 53 грн., що не заперечувалося останнім в судовому засіданні ( а.с. 100). Крім того [PERSON] було виплачена сума нарахованої заробітної плати із 18 квітня по 02 травня 2019 року у сумі 1175,74 грн., що вбачається із платіжного доручення № 264 від 06 травня 2019 року та банківської виписки за період із 03.05.2019 по 06.05.2019 року ( а.с. 103, 107-109) Також, за заявою [PERSON] проводилася перевірка Управлінням держпраці у Сумській області, яка встановила факт порушення ФОП [PERSON] ст. 115 КЗпП, ст. ЗУ «Про відпустки» щодо невиплати заробітної плати за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку ( а.с. 110-114). Крім того, судом становлено та вбачається із акту від 10 серпня 2019 року, що цього дня відбулося засідання трудового колективу ФОП [PERSON] , де було вирішено питання щодо внесення змін до штатного розпису шляхом скорочення посади кур`єра, та введення посади укладальника-пакувальника хлібобулочних виробів, що було зумовлено виробничою необхідністю ( а.с. 115). 15 серпня 2019 року [PERSON] , який виконував обов`язки ФОП « [PERSON] », було видано наказ «Про скорочення посади», яким було внесені зміни до штатного розпису ФОП [PERSON] з 15 серпня 2019 року, скоротивши посаду кур`єра, а введена посада укладальника-пакувальника. Також зазначено про те, що, не пізніше ніж за два місяці, попередити працівника [PERSON] про можливе вивільнення та запропонувати йому переведення за його згодою на іншу вакантну посаду. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи до скорочення відповідного працівника та звільнити його за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення провести відповідно до вимог діючого законодавства ( а.с. 116-117). В судовому засіданні було встановлено показами свідків та не заперечувалося самим позивачем [PERSON] про те, що даний наказ йому було доведено до відома 15 серпня 2019 року, проте, останній відмовився його підписувати та зазначив, про те, щоб наказ йому відправили поштою на домашню адресу, який він отримав 20 серпня 2019 року ( а.с. 18). 15 серпня 2019 року було складено акт, про те, що 15 серпня 2019 року [PERSON] , виконуючи обов`язки ФОП [PERSON] ознайомив [PERSON] із скороченням посади, а саме з наказом № 11 від 15.08.2019 року та можливе звільнення за 2 місяці з роботи, запропонував йому посаду укладальника-пакувальника, але від ознайомлення з наказом [PERSON] відмовився, текст був зачитаний в присутності [PERSON] , бухгалтеру [PERSON] та слюсаря-ремонтника [PERSON] і 15 серпня 2019 року направлено поштою позивачу ( а.с. 120). Наказом № 15 від 21 жовтня 2019 року [PERSON] звільнено з роботи кур`єра за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням посади (а. с. 121-122). Із акту від 22 жовтня 2019 року встановлено, що 22 жовтня 2019 року бухгалтер [PERSON] довела до відома [PERSON] , що ознайомила кур`єра [PERSON] із скороченням посади, а саме із наказом № 15 від 21 жовтня 2019 року. Текст був зачитаний в його присутності, та представника трудового колективу [PERSON] . Від підпису і ознайомлення [PERSON] відмовився, згоди на переведення на іншу посаду не надав, трудовий договір про звільнення не підписав, забрав трудову книжку , отримав кошти вихідної допомоги при звільненні та покинув територію підприємства. 22 жовтня 2019 року наказ направлено позивачу на домашню адресу ( а.с. 124). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до частини другої статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів, відповідно до суспільних потреб. Частина друга статті 24 Конституції України, а також стаття 2 Кодексу Законів про працю України проголошують, що всі громадяни рівні у трудових правах незалежно від походження, кольору шкіри, соціального чи майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема - вільний вибір виду діяльності. Закріпивши гарантії права на працю, законодавство України про працю встановлює порядок прийому на роботу, порядок переведення, вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника (або уповноваженого ним органу) тощо. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року № 61-9655св18. Проте, у судовому засіданні встановлено, що у порушення вказаних вище норм законодавства, ФОП « [PERSON] " було допущено вимоги законодавства при звільненні позивача. Сторона відповідача посилалася на ту обставину, що приймаючи рішення про скорочення посади кур`єра 10.08.2019 року рішення про скорочення саме даної посади було зумовлено виробничою необхідністю. Проте, судом встановлено, що 15 серпня 2019 року видаючи наказ про скорочення саме посади кур`єра, ФОП « [PERSON] не було запропоновано позивачу переведення на посаду укладальника-пакувальника, оскільки відповідного підтвердження матеріали справи не містять. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] зазначили про те, що наказ про скорочення був оголошений [PERSON] , та запропонована посада укладальника-пакувальника, проте останній зазначив про те, що підписувати наказ не буде. Одночасно із цим у судовому засіданні свідки зазначили про те, що відмови від запропонованої посади не було, оскільки позивач промовчав, що не є в даному розумінні відмовою від запропонованої посади. Свідок [PERSON] , який був присутній при оголошенні наказу, зазначив, що наказ дійсно був оголошений [PERSON] , проте чи при цьому пропонували йому іншу посаду він сказати нічого не може, оскільки не пам`ятає. Тобто, станом на день ознайомлення із наказом про скорочення посади 15.08.2019 року відмови позивача від нововведеної у штатний розпис посади укладальника-пакувальника, на яку посилається сторона відповідача не існувало. Посилання сторони відповідача на акт від 15.08.2019 року, де зазначено про відмову останнього, спростовується показами свідків у судовому засіданні. У подальшому судом встановлено, і сторонами не заперечується, що безпосередньо перед звільненням [PERSON] з 15 серпня 2019 року пішов у відпустку на сім календарних днів, тобто по 21 серпня 2019 року включно. 21 серпня 2019 року, під час винесення наказу № 15 від 21 жовтня 2019 року про звільнення позивача, останній перебував у відпустці, і на роботу вийшов 22 серпня 2019 року. В той же час, наказ про звільнення видано 21 жовтня 2019 року, коли позивач був фактично відсутній на роботі, спростовує той факт, що на момент винесення вказаного наказу, позивачу пропонувалося переведення на іншу посаду. Таким чином, факт того, що в акті від 22.10.2019 року зазначено про те, що [PERSON] відмовився на переведення на іншу посаду, спростовується також показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які повідомили що на момент видання наказу 21.10.2019 року позивач був у відпустці, тобто останнього фактично неможливо було оснайомити із наказом. Сторона відповідача посилалася на ту обставину, що відповідно до положень ст. 3 ЗУ «Про відпустки», допускається звільнення працівника у відпустці, причому останній день відпустки буде останнім робочим днем. Проте, відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, спеціальною нормою, якою керувався відповідач при звільненні [PERSON] , є саме положення ст. 40 КЗпП України, якою прямо заборонено звільнення робітника за ініціативою власника у період відпустки. Таким чином, встановивши, що у відповідача у серпні дійсно мало місце скорочення штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, проте позивача хоча і було належним чином попереджено про наступне звільнення, проте не запропоновано вакантну посаду укладальника-пакувальника на момент звільнення, від якої він не відмовився. Таким чином враховуючи, що хоча наказ про звільнення виданий і повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача з роботи у ФОП [PERSON] з посади кур`єра на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося без дотримання вимог трудового законодавства та з порушеням прав [PERSON] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] був звільнений незаконно, відповідач ФОП [PERSON] повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У випадку збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно п. п. 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. п. 7 та 8 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Крім того, розрахунок вихідної допомоги при звільненні, здійснюється також відповідно до вищевказаного Порядку № 100 виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Працівнику, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування вихідної допомоги провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати шляхом множення середньоденного заробітку на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] 22 жовтня 2019 року була виплачена вихідна допомога при скороченні штату у сумі 3 359,27 грн. ( з утриманням податків та інших обов`язкових платежів), що підтверджується видатковим касовим ордером № 7 від 21 жовтня 2019 року, та не заперечується позивачем [PERSON] ( а.с. 125). Таким чином, середньоденна заробітну плата позивача, відповідно до Порядку становила 152,69 грн. (6 718,54 грн. (3359 грн. + 3359,27 грн.) : 44 робочі дні). Середній заробіток підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з 22 жовтня 2019 року (наступний день після звільнення) по 29 квітня 2020 року (день ухвалення рішення) за 132 робочих днів та складає 20 155,62 грн (152,69 грн. х 132 дні). У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В даному випадку, судом розрахована сума із утриманням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Щодо вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за період із 18 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року суд зазначає наступне. Згідно із положеннями ст. 94 КЗПП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Проте, у судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт того, що [PERSON] у даний період фактично виконував свої функціональні обов`язки кур`єра. Посилання сторони позивача на ту обставину, що останнього не допускали до роботи протягом трьох місяців спростовується матеріалами виконавчого провадження, із яких встановлено, що позивач хоча і з`являвся на підприємство, зокрема 24.05.2019 року, 06.06.2019 року, 14.06.2019 року, проте до виконання своїх обов`язків не приступав, оскільки відмовлявся ознайомитися із наказом про його поновлення та відмовлявся надати трудову книжку для відповідного запису. Судом встановлено що [PERSON] не виходив на роботу до ФОП [PERSON] в період з 18 квітня 2019 року по 19 липня 2019 року. Крім того, факт свого невиходу на роботу протягом вказаного періоду підтвердив у судовому засіданні і сам позивач, який також зазначив, йому чинили перешкоди у цьому працівники відповідача. Одночасно із цим, із переписки ФОП « [PERSON] » із відділом РВ ДВС ГТЮ у Сумській області встановлено, що на підприємстві були вжиті заходи щодо поновлення позивача. Так, після отримання 25 квітня 2019 року постанови Сумського апеляційного суду від 17.04.2019 року було прийнято наказ № 4 від 25.04.2019 року щодо скасування наказу про звільнення [PERSON] за № 9 від 19.09.2018 року та поновлення його на роботі. [PERSON] було направлено лист із повідомленням на адресу [ADDRESS] про те, що йому необхідно з`явитися до підприємство. Таким чином, з огляду на недоведеність, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 18.04.2019 по 18.07.2019 року, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду справи та спростовується дослідженими у судовому засіданні письмовими матеріалами та матеріалами виконавчого провадження. Інші доводи сторони позивача не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial