Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 січня 2018 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] споживчого товариства про визнання права власності на обєкт нерухомого майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 листопад 2016 року між нею та [PERSON] споживчим товариством було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого позивач придбала складське приміщення, розташоване за адресою в с. Любешівська Воля по вул. Шевченка, 37 Любешівського району Волинської області. Продаж майна було здійснено за ціною 4500 гривень, дану суму позивачем сплачено 31 жовтня 2016 року, що підтверджується квитанцією №@2PL149517. Зазначає, що актом приймання-передачі від 23 листопада 2016 року відповідач передав, а позивач прийняла вищевказане майно. Вказує, що через відсутність належних правовстановлюючих документів на складське приміщення не можуть нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу від 23.11.2016 року. Просить визнати договір купівлі-продажу складського приміщення, укладеного між нею та [PERSON] споживчим товариством дійсним та визнати за нею право власності на складське приміщення, розташоване за адресою в с. Любешівська Воля по вул. Шевченка, 37 Любешівського району Волинської області. В судовому засіданні позивач [PERSON]позовні вимоги із зазначених підстав підтримала та дала пояснення аналогічні тим, що вказані в позовній заяві, просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] споживчого товариства [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, показала, що правовстановлюючі документи на складське приміщення, що знаходиться в с. Любешівська Воля по вул. Шевченка, 37 Любешівського району Волинського району, відсутні. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши по справі письмові докази, приходить до переконання про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Тобто набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти. Згідно положень частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Враховуючи норми чинного законодавства і, зокрема, положень статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна є державна реєстрація прав на нього. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цим Законом також передбачено, що обєкти нерухомого майна мають бути капітального типу, а не тимчасовими (ст. 4 ), що є притаманним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Судом встановлено, що складське приміщення, розташоване за адресою в с. Любешівська Воля по вул. Шевченка, 37 Любешівського району Волинської області, на яке позивач просить визнати за ним право власностімістить ознаки тимчасової споруди та розташоване на земельній ділянці, що на праві власності належить громаді села, тобто знаходиться в комунальній власності відповідної територіальної громади. Разом з тим, відповідно до вимог чинного законодавства для укладення договору купівлі-продажу тимчасової споруди достатнім є укладення сторонами письмового договору та складання акту приймання - передачі. Такий договір нотаріального посвідчення не потребує. Позивачка просила суд визнати за нею право власності на складське приміщення, яке містить ознаки тимчасової споруди. Технічна документація на даний об"єкт відсутня, доказів про те, що складське приміщення є об"єктом нерухомого майна, позивач суду не надала. Між тим повідомила, що прибдане нею приміщення на даний час зруйноване, на місці його знаходження вона побудувала іншу споруду з фундаментом. Крім того, в поданих до суду доказах, а саме договорі купілі-продажу нежитлового приміщення від 23.11.2016 року, акті приймання-передачі об"єкта нерухомості від 23.11.2016 року таь квитанції №@2PL149517 від 31.10.2016 року - відсутні будь-які відомості, що придбане позивачем майно відноситься до нерухомого майна, сторонами не подано будь-яких доказів, що відчужуване [PERSON] споживчим товариством складське приміщення є нерухомим, в поданих представником відповідача [PERSON] правовстановлюючих документах на будівлю магазину в с. Любешівська Воля та технічній документації відсутні будь-які відомості щодо знаходження поблизу магазину складського приміщення як капітальної будівлі. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, оскільки ні позивач, ні відповідач не подали суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження та часткового визнання позовних вимог, суд вважає, що підстав для задоволення даного позову не має.

Outcome: dismissed