Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду 21 липня 2014 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21.10.2009 року на автодорозі Мерефа-Лозова-Павлоград сталася дорожньо-транспортна пригода за участю затрахованого в ТДВ «СК «Індіго» автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.04.2011 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 21.11.2008 року між ТДВ «СК Індіго» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 206-16730-08, згідно якого позивач прийняв на себе зобов»язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Chevrolet» державний номер [NUMBER]. 23.10.2009 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування й надав всі необхідні документи. ТДВ «СК Індіго» на виконання умов договору страхування, на підставі страхового акту № 15103/206 від 15.11.2011 року, страхового акту № 15104/206 від 18.11.2011 року, рахунку від 12.09.2011 року, товарного чеку від 21.10.2009 року та розрахунків сум страхового відшкодування перерахувала на рахунок, визначений страхувальником, страхове відшкодування у розмірі 32 687,24 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 20955 від 16 листопада 2011 року, платіжним дорученням № 20963 від 22 листопада 2011 року, платіжним дорученням № 21018 від 23 листопада 2011 року, відомістю № 943 від 23 листопада 2011 року. У відповідності зі ст.. 993 ЦК України і ст.. 27 Закону України «Про страхування»до страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, що страхувальник (чи інша особа, що одержала страхове відшкодування) має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором і страхового акта. Згідно зі ст.. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ч. 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На основі вищевикладеного, до заявника після здійснення виплати страхової суми постраждалій особі, перейшло право вимоги до особи винної у вчиненні ДТП. У зв»язку з тим, що на момент ДТП відповідальність водія транспортного засобу «Ford» державний номер [NUMBER] була застрахована за полісом серія ВВ № 8866171 в ВАТ «НАСК «Оранта» позивач звернувся з вимогою до страховика цивільно-правової відповідальності. Страховик цивільно-правової відповідальності винної особи, у відповідь на вимогу, відшкодував позивачеві суму страхового відшкодування в межах страхової суми передбаченої на дату укладення договору обов»язкового страхування, а саме 24 990 гривень. Але позивачеві було недоплачено 7694,24 гривень страхового відшкодування. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб»єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов»язком особи, яка потребує такого захисту. Цей висновок також зазначений у Постанові Верховного Суду України від 28.08.2012 року у справі № 23/279 про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 06 грудня 2011 року за позовом ПАТ «ПРОСТО-страхування» до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське». На підставі вищевикладеного, вимушені звернутися до суду та просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача, Курочкін О.О. в судовому засіданні в режимі проведення відеоконференції зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, в матеріалах справи достатньо доказів для ухвалення судового рішення, надати меморіальний ордер на вимогу представника відповідача не мають можливості, оскільки меморіальний ордер видається тільки тоді коли особа отримує з банку кошти, а коли особа вносить кошти в банк отримує відповідну квитанцію. Надати даний ордер вони не мають можливості, оскільки вони не є банківською установою. Також надав суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що між позивачем та [PERSON] було укладено два договори страхування наземного транспорту. На дату ДТП транспортний засіб постраждалої особи було застрахована за договором № 206-03174-07 від 07.11.2007 року за договором № 206-16730-08 від 21.11.2008 року. Обидва Договори були чинні на дату ДТП. Згідно заяви страхувальника, позивач здійснив виплату страхового відшкодування за договором № 206-16730-08 від 21.11.2008 року. У своїх запереченнях представник відповідача вказує, що на дату ДТП був дійсний Договір страхування № 206-03174-07 від 07.11.2007 року, а тому Договір № 206-16730-08 від 21.11.2008 року не є дійсним так, як на думку представника відповідача, укладення першого договору обмежило сторони у праві укладати нові договори, а самі ж сторони Договором від 07.11.2007 року зобов»язані були вносити зміни у свої правовідносини шляхом укладення додаткових угод. Але з таким твердженням узагалі погодитись не можна, так як таке твердження суперечить основним принципам цивільного законодавства, а саме ст.. 3 ЦК України, яка передбачає свободу договору. Договір № 206-16730-08 від 21.11.2008 року є договором добровільного страхування транспортного засобу. У своїх запереченнях на позовну заяву представник відповідача характеризує даний договір з точки зору Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» та вказує, що даний договір є договором третього типу (відповідно до ст.. 15 вищевказаного закону, у редакції на дату ДТП). Але вищевказаний Закон України немає взагалі ніякого відношення до даного договору, оскільки позивач не страхував цивільно-правову відповідальність [PERSON], а страхував його майно (так званий договір КАСКО). Це можна зрозуміти з положень самого договору, якщо уважного його прочитати, та звернути увагу на частину 1 договору, у якій прописані сторони даного договору, предмет, строк, ризики та інше. Даний від 21.11.2008 року позивач також має право відшкодувати розмір страхового відшкодування за рахунок винної особи у відповідності до ст..ст. 993 та 1191 ЦК України. Коло осіб, на яких розповсюджується Договір № 206-16730-08 від 21.11.2008 року. Відповідно до п. 4 вищевказаного договору, позивач та [PERSON] погодились з тим, що на транспортний засіб, який було пошкоджено внаслідок протиправної поведінки відповідача, розповсюджується умови страхування, коли ним керує будь-яка особа, що керує ТЗ на законних підставах. На підтвердження того, що [PERSON] правомірно керував застрахованим ТЗ, надали копії його посвідчення водія та довіреність. Також представник позивача у своїх письмових поясненнях зазначив, що у своїх запереченнях представник відповідача вказує на те, що позивач пропустив строк позовної давності. Свою позицію він аргументує тим, що 13 квітня 2011 року Апеляційний суд Харківської області залишив в силі Постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. А тому, так як з цієї дати пройшло більше трьох років, то позивач не має права задовольнити свої вимоги. Разом з тим, як роз»яснив Верховний Суд України у своїх постановах від 27.03.2012 року зі справи Господарського суду міста Києва № 58/168, від 07.08.2012 року зі справи Господарського суду Рівненської області № 12/207, від 28.08.2012 року зі справи Господарського суду Харківської області № 5023/4833/11, право вимоги на підставі статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» виникає після виплати страхового відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку. Даний висновок є обов»язковий для усіх органів та організації України, у тому числі і для суду. Повну виплату суми страхового відшкодування позивач здійснив 23.11.2011 року, що підтверджується копією платіжного доручення, яке є в матеріалах справи. А тому, позивач не пропустив строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Представник відповідача, адвокат Шаповал Л.І. підтримав позицію свого довірителя та пояснив, що 21.10.2009 року, на автошляху Мерефа-дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Уповноваженій особі, інспектору ВДАІ Гринь В.В., кермувальником автомобіля «Chevrolet», на час огляду пригоди було надано поліс страхової відповідальності № ВС5611413 від 05.09.2009 року ЗАТ «Страхова група ТАС». Обставина підтверджується довідкою ВДАІ з обслуговування міста Лозова і Лозівського району та АТІ при ГУМВС України в Харківській області області за 1624 від 28.10.2009 року. Разом з наведеним, страхове відшкодування власнику транспортного засобу «Chevrolet»,громадянину [PERSON], ніби-то сплатила інша страхова компанія, ТДВ «СК Індіго». Суду, стороною позивача, як на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимог, надано копію договору страхування наземного транспорту від 21.11.2008 року за № 206-16730-08 ТДВ СК «Індіго» та копію заяви, ніби-то від імені [PERSON] від 17.12.2009 року. Також, стороною позивача, суду надано ксерокопію договору страхування наземного транспорту № 206-03174-07 від 07.11.2007 року, який ніби-то укладався на строк до 06.11.2011 року. Відповідно до Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-1v, від 1 липня 2004 року, 01 січня 2005 року, було запроваджено ОСЦПВ ВТНЗ. Законодавством України передбачено три типи страхових договорів (полісів) ОЦВ. Перший тип договору - передбачає страхування відповідальності будь-якої особи, який на законних підставах керує автомобілем, зазначеним у полісі. Другий тип договору - містить умови, за якими страховий захист поширюється на відповідальність певної конкретної особи, зазначеної у ньому, незалежно від того який автомобіль вона буде експлуатувати. Третій тип договору - оформляється на певний автомобіль, із зазначенням особи чи кількох осіб, що мають право керувати цим автомобілем. Як вбачається зі змісту договору № 206-03174-07 від 07.11.2007 року, такий є третім типом договору страхування. Як вбачається зі змісту договору № 206-17630-08 від 21.11.2008 року, такий є першим типом договору. Разом з цим, за умов договору № 206-03174-07 від 07.11.2007 року, такий мав чинність до 06.11.2011 року і станом на подію ДТП мав силу. За змістом п. 4.4.7 Договору від 07.11.2007 року страхувальник мав право розірвати договір на умовах, визначених у ст.. 9 ч. 2 Договору. Зокрема, п. 9.1. Договору, визначалось що зміни умов Договору в період його дії, за взаємною письмовою згодою Страховика, страхувальника та вигодо набувача вносяться шляхом укладення додаткової угоди до договору або переукладення Договору. Наданий суду, у ксерокопії, примірник договору № 206-16730-08 від 21.11.2008 року, не є додатковою угодою до договору № 206-03174-07 від 07.11.2007 року. Одночасно, такий не є переукладенням договору, оскільки дії страховика на страхове відшкодування були здійсненні саме по застрахованому автомобілю та за договором № 206-03174-07 від 07.11.2007 року. Таким чином, по діючому договору № 206-03174-07 від 07.11.2007 року, водій автомобіля [NUMBER] [PERSON], який ним керував на час ДТП, 21.10.2009 року, не мав полісу страхування цивільно-правової відповідальності саме ТДВ СК «Індіго», а очевидно, мав таку від ЗАТ «Страхова група ТАС» не є страховиком, до якого могли-б перейти права страхувальника щодо особи, відповідальної за заподіяні збитки. Також, видимо, підпис на договорі страхування № 206-16730-08 від 21.11.2008 року, виконаний ніби-то від імені страхувальника [PERSON], викликає сумнів у його справжності, оскільки не відповідає підписам від імені згаданої особи, які містяться на інших документах, що є у справі. На думку довірителя, договір № 206-16730-08 від 21.11.2008 року, було складено без участі [PERSON], вже після події ДТП та виключно, щоб забезпечити право водія [PERSON] і ТДВ СК «Індіго». Крім цього, як вбачається зі змісту ухвали суду, позивач звернувся з позовом 21 липня 2014 року. За змістом норми матеріального права, визначеної ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ухвалою судової колегії апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2011 року, вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 жовтня 2010 року стосовно довірителя, [PERSON], було залишено в силі. Тому, право, аби таке було у позивача, виникло зі згаданого часу, а саме з 13.04.2011 року. Звернення до суду сягає та перевищує межу встановленого строку, визначеного законом. Повідомляючи наведене, довіритель, [PERSON], просить сторону позивача відкликати позов. Також вказав про те, що звернення позивача до суду сягає та перевищує межу встановленого строку, визначеного законом. Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року, № 24-150/0/4-13, «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», з приводу правозастосування подібних норм надавались роз»яснення, і зокрема, наступного змісту: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові в зв»язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. На підставі викладеного, представник відповідача просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строку на звернення до суду із позовною заявою є ухвала апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2011 року. Крім цього, представник відповідача надав до суду письмові міркування, в яких зазначив, що за змістом норми процесуального права, визначеної ст.. 62 ЦПК України, сторони, треті особи та їх представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. З огляду письмових пояснень Курочкіна О.О., згоди на допит у якості представника позивача у якості свідка, особа не надала. Одночасно, як і жодного належного доказу на підтвердження обставин, якими обґрунтовує свої позовні вимоги. Виключно всі документи у справі є копіями. За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач наполягає, що страховий випадок настав, саме, за договором страхування наземного транспорту № 206-16730-08 від 21.11.2008 року. За нормою матеріального права, визначеною ч. 4 ст. 18 Закону України «Про страхування», договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Пунктом 4.2.2 Договору № 206-16730-08 від 21.11.2008 року визначено, що страхувальник зобов»язаний вносити страхові платежі в розмірах та в строки, передбачені Договором. Пунктами 12-13 Договору, визначені страховий тариф у розмірі 4,7 % вартості транспортного засобу та страхова премія у розмірі 2961,00 грн., яка за п. 14, повинна бути сплачено до 22.11.2008 року. Належного доказу, щодо сплати [PERSON], до згаданої дати, суми 2961,00 грн. позивачем також не надано. За змістом ст.. 25 Закону, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. За змістом п. 7.1 Договору № 206-16730-08 від 21.11.2008 року, за умов одержання всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку та розміру збитків, визначено, що протягом 10 днів страховик повинен скласти Страховий акт та протягом п»яти робочих днів провести виплату страхового відшкодування. Кінцевий строк прийняття рішення за заявою про настання страхового випадку Договором не визначено. Одночасно, такий не визначено законом України «Про страхування». Та сторона позивача наполягає, що правовідносини сторін виникли на підставі, саме Закону України «Про страхування». За змістом норми процесуального права, визначеної п. 8 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Подібні відносини регулює Закон України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в якому, статтею 36,2 визначено, що Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов»язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Якщо у зв»язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32та/або 37 цього Закону, прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. З огляду наданих стороною позивача неналежних доказів, зокрема ксерокопії заяви [PERSON] від 17.12.2009 року, перебіг строку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування повинен був закінчитись через 90 днів, а оскільки справа про ДТП розглядалась за правилами кримінального провадження, до набрання рішенням у справі законної сили, до 13.04.2011 року, до ухвали апеляційного суду Харківської області у кримінальній справі № 11-589-2011 року. Тому, поряд з наведенням обставин, на які сторона позивача посилається у своїх позовних вимогах доказами, які-б підтверджували кожну, позивачем втрачені і строки позовної давності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору страхування наземного транспорту за № 206-03174-07, укладеного 07.11.2007 року між ТДВ «СК Індіго» та [PERSON], позивач прийняв на себе зобов»язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу «Chevrolet» державний номер [NUMBER] (а.с. 4-6). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої, виникає обов»язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування). 23.10.2009 року страхувальник [PERSON] звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 7) Згідно до Ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2011 року, судом встановлено, що Нищий А.В. 21 жовтня 2009 року близько 15 годині, будучи в стані алкогольного сп»ягніння, керував технічно несправним автомобілем марки «Форд Сьєра», номерний знак 86-212 ХК, допустив порушення ДТП України, в результаті чого здійснив аварійне зіткнення. В результаті ДТП постраждав також і автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а.с. 21-24) Транспортний засіб постраждалої сторони, а саме автомобіль [NUMBER], був застрахований за договором добровільного страхування транспортних засобів та ТДВ «СК Індіго» на виконання умов договору страхування, перерахувала на рахунок, визначений страхувальником, страхове відшкодування у розмірі 32 687,24 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 20955 від 16 листопада 2011 року, платіжним дорученням № 20963 від 22 листопада 2011 року, платіжним дорученням № 21018 від 23 листопада 2011 року, відомістю № 943 від 23 листопада 2011 року (а.с. 16-19) Відповідно до ст.11 ЦК України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно в повному обсязі не сплатив. Згідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. На підставі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого страхового відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Особа, що відшкодувала шкоду, за яку передбачена відповідальність у солідарному порядку, має на підставі ст.175 ЦК право зворотної вимоги до кожного з солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено законом, як у випадках, коли відшкодування було присуджено з усіх боржників, так і при покладенні цього обов'язку на вимогу потерпілого на частину з них. Регресна вимога може бути пред'явлена протягом трьох років, з дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). В судових засіданнях та в письмових запереченнях на позовну заяву, представник відповідача неодноразово зазначав про пропущення позивачем строку позовної давності, посилаючись, що строк з якого необхідно рахувати право на звернення з вимогою до суду починається з 13.04.2011 року. Суд не погоджується з думкою представника відповідача з наступних підстав. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до статті 257 ЦК України. Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов»язання. За таких обставин саме з моменту виконання позивачем свого зобов»язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати регресний позов до суду. Разом з тим, як роз»яснив Верховний Суд України у своїх постановах від 27.03.2012 року зі справи Господарського суду міста Києва № 58/168, від 07.08.2012 року зі справи Господарського суду Рівненської області № 12/207, від 28.08.2012 року зі справи Господарського суду Харківської області № 5023/4833/11, право вимоги на підставі статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» виникає після виплати страхового відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку. Даний висновок є обов»язковий для усіх органів та організації України, у тому числі і для суду. Повну виплату суми страхового відшкодування позивач здійснив 23.11.2011 року, що підтверджується копією платіжного доручення, яке є в матеріалах справи. А отже, позивач не пропустив строків позовної давності. Суд також знаходить за необхідне зазначити, що у відповідності до положень ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював сторонам їх права та обов'язки, вживав заходи для надання сторонам можливості скористатися належними їм правами, з'ясовував наявність клопотань до суду. Представник позивача вважав, що надані ним докази у справі є достатніми для обґрунтування його вимог, надання інших доказів вважав непотрібним. Відповідач та його представник, також зазначили, що ними подано всі необхідні докази по справі, які вказують на необхідність відмовити позивачу у задовленні позову. У судовому засіданні, судом було роз"яснено сторонам їх права та обов"язки і наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. А саме: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. З огляду на вищевикладене, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України, а також відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд стягує на користь позивача з відповідача судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. за подання позову.

Outcome: approved