Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту вимушеного переселення з окупованої та анексованої Автономної Республіки Крим Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим. В обгрунтування своїх заявлених вимог вказала, що вона є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права», народилася [INFO] у с. Варварівка Совєтського району Автономної Республіки Крим, Україна . З 07.05.2018р. [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] . У липні 2017 року заявник вимушена була переїхати з [ADDRESS] , а згодом змінила своє місце проживання і переїхала у [ADDRESS] , де на даний постійно проживає, а отже дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.07.2017р. №0000257186 та довідка від 13.02.2019р. №7108-5000025621. Вказані вище довідки, що видані заявнику як внутрішньо переміщеній особі, були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015р. №921-VII, тобто станом на 13.01.2016р. та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково. Заявник зазначає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим Україна порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і Протоколами № 1 і 4 до неї, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу та особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті та релігії, внаслідок чого у грудні 2014 року заявник зібрала свої речі і покинула Автономну Республіку Крим, переїхавши до Кіровоградської області. Звернення до суду в порядку окремого провадження із даною заявою про встановлення юридичного факту, що її вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України, зумовлене тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення у неї прав та обов`язків, передбачених вказаною Конвенцією, іншими нормами національного і міжнародного права. Іншого порядку встановлення даного юридичного факту чинним законодавством не передбачено, тому [PERSON] звернулася із даною заявою до суду та просить встановити факт, що її вимушене переселення в липня 2017 року з окупованої та анексованої Автономної Республіки Крим Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та с. Варварівка, Україна. Ухвалою суду від 07.06.2019р. дану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання заявник [PERSON] не з?явилася, при цьому до суду подала заяву про розгляд цивільної справи у її відсутності, вимоги заяви підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України - у судове засіданняне з?явився, при цьому подав заяву, які проти задоволення заяви не заперечує та просить розгляд справи проводити без участі представника Мінсоцполітики. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації - у судове засідання не з`явився по невідомих суду причинах, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, пояснень щодо заяви не надав. При цьому суд також враховує висновки Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 491/1408/16-ц про встановлення, згідно з якими визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Статтею 4 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року встановлено, що особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень цього Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно п. 1 цього Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Затверджена форма зазначеної довідки не передбачає внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України теж не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини її внутрішнього переміщення. За змістом ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII, який набрав чинності 24 лютого 2018 року, відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно абзацу 6 преамбули до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року. Також у преамбулі до даного Закону в абзацах 14 і 15 зазначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних зєднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України; дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Згідно постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року, 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідуваль-ного управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння регулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України.. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року, Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. В другому абзаці постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних квазідержавних терористичних утворень «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року, зазначається, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано АР Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамлеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправних порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних вязнів в Російській Федерації. Крім того, своє резолюцією від 15 січня 2015 року Європейський парламент рішуче засудив агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкресливши при цьому, що такі дії є порушенням міжнародного права. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відбулася окупація Автономної Республіки Крим та м.Севастополь. При вирішенні справи, суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації Автономної Республіки Крим та м.Севастополь є загально відомими, а тому не підлягають доказуванню, згідно приписів ч.3 ст. 82 ЦПК України. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Факт збройної агресії Російської Федерації на території України, в тому числі і щодо Автономної Республіки Крим і м.Севастополь є загальновизнаним неодноразово обговорювався на засіданнях ООН, періодично мова про це йде і на офіційному сайті Уповноваженого Верховної ради України з прав людини , в тому числі і щодо необхідності вироблення державної стратегії захисту внутрішньо переміщених осіб, публікації, а тому в силу чинного законодавства окремого доказування не потребує. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації шляхом окупації Автономної Республіки Крим та м.Севастополь України, було порушено низку конституційних прав заявників, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Судом встановлено, що [PERSON] є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права», народилася у с. Варварівка Совєтського району Автономної Республіки Крим, Україна, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.126) та копією паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, 002001306, орган видачі 7116, дата оформлення 22 червня 2018 року (а.с.11). 07 травня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 07.05.2018р. виконавчим комітетом Бузівської сільської ради Жашківського району Черкаської області (а.с.12). Відповідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09 липня 2017 року №0000257186 [PERSON] , вибула із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Заявник з 10.01.2018р. зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с.11). На підтвердження доводів заявником надані витяги з нормативно-правових актів та роздруківки публікацій у мережі Інтернет "Хронологія неправомірних дій російської сторони в Автономній Республіці Крим", "Встановлено 10 військових з 15-ї ОМСБр ЗС РФ. Брали участь у загарбанні Криму і вторгненні на Донбас", "За спиной сил самоорони Крима стояли російські військовослужбовці", "У Криму громадян України зобов`яжуть оформляти дозвіл на проживання", "За місяць у Криму зафіксували майже 40 випадків нападів на журналістів", "У Криму скриньки дляголосування для голосування носять носять по квартири, змушуючи до участі в "референдумі", "Директора єдиної в Криму української школи-гімнації змусили звільнитись", "Кримськотатарського хлопчика у Сімферополі побили за рідну мову", "Україна: активістів затримали і побили , одного з них катували", "Доповідь ООН: Росія серйозно порушує права людини у Криму", додані до заяви (а.с.15-45). Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторкан-ність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Таким чином, повно і всебічно з?ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу своїх вимог, які підтверджені доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що факт переселення [PERSON] з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим України відбулося саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, Україна, де [PERSON] постійно проживала, знайшов своє підтвердження в суді, а отже, заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved