Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Врадіївського районного суду з позовом до [PERSON] в якому просить: - визнати недостовірною поширену відповідачем 16.11.2014 року під час мирного зібрання на вулиці [PERSON], інформацію про те, що позивачем було пограбовано три поля; - зобов'язати відповідача спростувати вказану інформацію, шляхом відповідної публікації на інтернет порталі «Подробности», а також в друкованому засобі інформації, а саме в місцевій газеті Вісник [PERSON]; - стягнути з відповідача на користь позивача завдану незаконними діями моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем 16.11.2014 року у вечірній час на центральній вулиці селища, а саме вул. [PERSON] в присутності великої кількості людей, зокрема учасників мирного зібрання та випадкових прохожих, відповідачем була розповсюджена неправдива інформація відносного того, що позивачем було пограбовано три поля. Більш того, відеозапис з вказаним висловлюванням відповідача було розміщено на інформаційному порталі «Подробности» в мережі. При цьому вся зазначена відповідачем інформація є неправдивою, недостовірною та такою, що не підтверджена у жодний з передбачених чинним законодавством спосіб, а відтак принижує його честь, гідність і ділову репутацію, як громадянина, оскільки характер висловлювань відповідача створює негативне враження про нього з боку осіб, що знають його, як мешканця Врадіївського району, ділову людину та керівника очолюваного ним підприємства. Посилаючись на зазначені обставини позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 4 лютого 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 202 ЦПК України провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 2 листопада 2016 року на підставі ч. 1 ст. 204 ЦПК України провадження по справі було відновлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що 16.11.2014 році у вечірній час він разом з членами громадського обєднання [PERSON] рада [PERSON], членом якого він також є, а також іншими членами цього обєднання [PERSON], [PERSON] та іншими місцевими жителями с.м.т. Врадіївка був присутній у парку на центральній вул. [PERSON], коли на той час журналіст з мікрофоном в руках в присутності оператора відеозйомки, цей журналіст брав інтервю у присутніх людей з приводу оцінки роботи працівників Врадіївського РВ УМВС за цей рік 2014 рік після сумнозвісних Врадіївських подій 2013 року повязаних зі скоєнням колишніми працівниками цього райвідділу міліції тяжкого злочину. Присутні там люди в основному скаржилися на роботу працівників міліції, що міліція не розкриває тяжкі злочини, вбивства, пограбування, що міліція не реагує на звернення громадян відносно того, що місцевий «латифундист [PERSON]» безпідставно, без будь - яких на то законних підстав, без договорів оренди використовує неналежні йому землі, при цьому не платить ні податки, ні кошти власникам цих земельних ділянок, якими той користується. На той час коли він знаходився серед цих людей, то він чув, як по заду нього люди скаржилися на те, що місцевий „латифундист [PERSON] пограбував три поля і міліція ніяким чином на такі дії не реагує. В подальшому коли він знаходився в перших рядах і до нього звернувся з мікрофоном журналіст, то він тільки підтвердив та повторив те про, що викрикували позаду нього присутні там люди, що робота працівників міліції не покращилася, що не розкриваються тяжкі злочини, що міліція не реагує на звернення громадян відносно того, що місцевий „латифундист [PERSON] пограбував три поля. Особисто він був на зібрані цих людей, які давали інтервю журналісту, як представник громадської обєднання [PERSON] рада [PERSON], яка була створена з метою боротьби з корупцією, свавіллям та безвідповідальністю чиновників, казнокрадством. Відповідно йому, як члену цього громадського обєднання є небайдуже, що відбувається в державі, в районі, тому він і був присутнім на цьому зібранні людей та висловив свої критичні зауваження щодо роботи працівників міліції та інших наявних порушень в районі, про які на цьому зібранні говорили люди. Згодом через деякий час він отримав на свою адресу з суду позовну заяву [PERSON] який позивався до нього про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Яким чином [PERSON] ідентифікував себе з „латифундистом [PERSON], він особисто не знає і не розуміє. Оскільки тоді ним було сказано журналісту, що міліція не реагує на звернення громадян відносно того, що місцевий „латифундист [PERSON] пограбував три поля. При цьому, імені та по - батькові цієї особи «латифундиста [PERSON]», він не називав. Особисто він тоді при висловленні місцевий «латифундист [PERSON]» також не зазначав, що цією особою є або може бути [PERSON], який є директором ПП ВКП «Каро». При цьому, він вважає, що позивачем в судовому засіданні не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та не було також доведено, що діями відповідача була заподіяна будь - яка шкода позивачу в тому рахунку і немайнового характеру. Посилаючись на зазначені обставини відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Водночас, ст. 34 Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. До особистих немайнових прав фізичної особи відноситься, зокрема, право на повагу до гідності та честі (ч. 1 ст. 270 ЦК України). За приписами ст. 297, ст. 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. В судовому засіданні при дослідженні відеозапису на DVD диску (Videx excellenti DVD - Pw 4 х 4,7 GВ120MIN) наданого позивачем, при відтворенні відеозапису зафіксованого на DVD диску, є в наявності зображення на якому на 32 хв. 23 сек. після початку перегляду відеозапису видно як чоловік в синій курточці в синіх джинсах, в картузі на голові на запитання журналіста як Ви оцінюєте роботу міліції, чоловік в синій курточці зазначив: „У нас міліція на даний час не працює, як були грабежі так вони і є, от є приклад три поля пограбував місцевий „латифундист [PERSON], є відеозапис цього, є звернення до міліції однак міліція нічого не робить. В судовому засіданні при перегляді відеозапису зафіксованого на DVD диску відповідач [PERSON] погодився з тим, що зафіксований на зображенні чоловік в синій курточці, який дає інтервю журналісту, є не хто інший, як він сам. Як було зазначено в судовому засіданні відповідачем [PERSON], що ним 16.11.2014 року у вечірній час коли він був присутнійу парку на центральній вул. [PERSON] під час того коли журналіст брав інтервю у присутніх там людей з приводу оцінки роботи працівників Врадіївського РВ УМВС станом на 2014 рік після сумнозвісних Врадіївських подій 2013 року, ним після почутих відгуків людей про роботу працівників міліції, що міліція не розкриває тяжкі злочини, що не реагує на звернення громадян відносно того, що місцевий „латифундист [PERSON], без будь - яких на то законних підстав, без договорів оренди використовує неналежні йому землі та не платить ні податки, ні кошти власникам цих земельних ділянок. Після почутого, коли він знаходився в перших рядах і до нього звернувся з мікрофоном журналіст, то він тільки підтвердив та повторив те про, що там говорили люди та погодився з тими висновками відносно оцінки роботи працівників міліції зі сторони людей, що робота працівників міліції не покращилася, що ними не розкриваються тяжкі злочини, що міліція не реагує на звернення громадян відносно того, що місцевий „латифундист [PERSON] пограбував три поля та не платить ні податки, ні орендну плату за користування землею. В своїй позовній заяві позивач вказує, що проживає на території Врадіївського району в с. Гуляницьке та його знають, як ділову людину, керівника очолюваного ним підприємства. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи (витяг з державного реєстр фізичних, юридичних осіб, осіб підприємців) позивач [PERSON] є засновником та керівником ПП ВКП «Каро», яке є орендарем земельних ділянок в межах території Врадіївського району. Відповідач [PERSON], мешкаючи в с.м.т. Врадіївка, є членом «[PERSON] [PERSON]» ( виписка з протоколу зборів Врадіївського Віче від 24.02.2014 року, протокол установчих зборів «[PERSON] ради [PERSON]» від 27.02.2014 року), та не байдужий до громадсько - соціальних проблем односельчан, що стосується роботи правоохоронних органів району, а також використання земель на території району за своїм призначенням та сплати податків, орендної плати за користування землею.\~\~\~\~Будучи незадоволеним станом роботи правоохоронних органів в районні, відповідач прийшов на мирне зібрання громадян, на зустріч з журналістом використовуючи своє конституційне право, на мирне зібрання громадян, на висловлення своїх поглядів. У своєму інтервю журналісту, відповідач позиціонує викладення інформації, як «судження небайдужого», даючи свою оцінку, на підставі розповідей односельчан щодо неналежного, на їх думку, вирішення вимог, діям правоохоронних органів на наслідками розгляду їх звернень, роботи правоохоронних органів району взагалі в цілому. Таким чином, відповідачем при дачі інтервю журналісту, були висловлені критичні, оціночні судження щодо оцінки роботи працівників міліції з посиланням на певні факти неналежного виконання ними своїх службових обовязків щодо розкриття злочинів, не реагування на звернення громадян відносно порушення земельного законодавства зі сторони, як було зазначено відповідачем в формі алегорії місцевим „латифундистом [PERSON]. Згідно ст. 1 Закону України Про інформацію, під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Тому, доводи позивача про недостовірність викладеної інформації відповідачем є безпідставними, оскільки така інформація взята з контексту виступу відповідача та її необхідно оцінювати разом із усім виступом відповідача. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови). Оскільки, позивач є керівником Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, яке веде господарську діяльність на території Врадіївського району, орендуючи при цьому земельні ділянки в місцевих жителів, то він є публічною особою, у зв'язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він здійснював або здійснює діяльність свого підприємства. Тому, судження, висловлені відповідачем при дачі інтервю журналісту з приводу оцінки роботи працівників міліції за минулий час де відповідачем була дана оцінка роботи працівників міліції з негативної сторони і були озвучені свої погляди чому саме він оцінює так роботу працівників міліції з наведенням певних фактів, що міліція не розкриває злочини, що не реагує на звернення громадян відносно порушення земельного законодавства зі сторони як було зазначено відповідачем в формі алегорії місцевим «латифундистом [PERSON]». Таким чином, у своєму інтервю відповідач піддав гострій критиці роботу працівників міліції за минулий час з посиланням на певні упущенні в їх роботі та переліком таких упущень в їх роботі, тобто такі висловлювання відповідача не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Тому, при ухваленні вказаного рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішення від 21 лютого 2012 року у справі Тушалп проти Туреччини, відповідно до якого суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, вульгарних фраз само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто стилістичним цілям, оскільки стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження. Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі Бодрожич та Вуїін проти Сербії вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї інформації чи ідей, які приємно отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи роблять себе відкритими для публічної перевірки тоді, коли виступають на арену публічних дебатів. Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі Соколовські проти Польщі зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Рішенням Європейського суду від 8 липня 1986 року у справі Лінгенс проти Австрії вказано, що суд розцінює факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Отже, поширена інформація відповідачем про позивача містить оціночні судження відповідача відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, вимоги позивача в частині визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведена така обставина юридичного складу правопорушення (про поширення недостовірної інформації), як поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що відповідно до п. 15 Постанови виключає склад вказаного правопорушення. При цьому, суд приймає до уваги те, що позивач, будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Суд також зазначає, що положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, виключені на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014р. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України Про інформацію та Закону України Про доступ до публічної інформації. Крім того, відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Конвенції свобода слова може бути предметом обмежень, зокрема, для захисту репутації та прав інших осіб. Приписами ч. 3 ст. 34 Конституції України та ч. 4 ст. 277 ЦК України запроваджені\~ певні обмеження вираження свободи слова, які полягають в наявності права особи вимагати спростування недостовірних та таких, що принижують честь гідність\~та ділову репутацію, відомостей. В той же час, зазначена норма Конвенції встановлює, що обмеження\~свободи слова не можуть бути направлені на обмеження цього права. Таке право не може бути предметом обмежень, якщо це суперечить суспільному інтересу і не викликається крайньою необхідністю. Європейський суд у справі\~"Інформацьонферайн Лентіа"\~та інші\~проти Австрії" зазначив, що роль свободи слова полягає в тому, щоб розповсюджувати ідеї та погляди, які мають суспільне значення і з якими\~громадськість має право знайомитись. Більш того, Європейський суд у вищенаведеній справі „Лінгенс проти Австрії (1986 р.) вказав, \~що межі припустимої критики публічної особи мають бути більш широкими,\~аніж приватної особи, оскільки публічна особа неминуче та свідомо виставляє\~себе, свої вчинки і слова на прискіпливий розгляд... широкої громадськості. Стаття 10 Конвенції визначає право на свободу вираження своїх\~поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї. Таке право не може бути предметом обмежень, якщо це суперечить\~суспільному інтересу і не викликається крайньою необхідністю. Висловлюючи свої думки та погляди щодо оцінки роботи працівників міліції району за минулий час з посиланням на певні упущенні в їх роботі та переліком таких упущень в їх роботі, зокрема не реагування на звернення громадян відносно порушення земельного законодавства зі сторони як було зазначено відповідачем місцевим «латифундистом [PERSON]», та вимагаючи при цьому перевірки таких фактів, які можуть свідчити про певне правопорушення з боку позивача, відповідач, як член громадського об'єднання «[PERSON] рада [PERSON]», діяв у спосіб передбачений ч.1, ч. 2 ст. 34 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про громадські обєднання», а саме з метою захисту публічного інтересу. Цей інтерес має значно більше значення ніж інтереси позивача, який\~будучи публічною особою, не погодився на більш широку критику його\~вчинків, ніж ту, межі якої він сам визначив, не довівши при цьому, наявність\~крайньої необхідності для встановлення обмеження свободи слова стосовно розповсюдження інформації про себе, як публічної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п. 4). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5). Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем, жодними належними та допустимими доказами не доведено наявність будь - якої моральної шкоди та, як встановлено судом вище, позивачем не доведено поширення відповідачем інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. За таких обставин, суд розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, дійшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишається за позивачем. На підставі ст. ст. 277, 1166, 1167 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed