Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

В березні 2015 року позивач Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в особі голови С.Ю. Козьякова, звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру недійсним та виселення без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS], уточнюючи ( т.1, а.с.110-111) та обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 17 вересня 2014 року голова Комісії [PERSON] звернувся до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації щодо затвердження спільного рішення житлово - побутової комісії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про надання упорядкованої службової двокімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] та членам її сім'ї. Розпорядженням № 494 від 01 жовтня 2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] та членам її сім'ї у складі: чоловіка [PERSON], дочки [PERSON] видано ордер на службову квартиру [ADDRESS] [PERSON] з членами сім'ї заселилися і проживають в спірному житловому приміщенні. З 09 грудня 2014 року [PERSON] відраховано зі штату Вищої кваліфікаійної комісії суддів України, однак добровільно звільнити раніше отриману службову квартиру вона відмовляється. У зв'язку із чим позивач просить Визнати ордер на службове жиле приміщення від 01 жовтня 2014 року 25 - 8527/14 , виданий Печерською районною в місті Києві державною адміністрацію на ім'я [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS], недійсним та виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник вищої кваліфікаційної комісії суддів України [PERSON] за довіреністю № 19 - 5753 / 2015 від 14 травня 2015 року ( а. с. 109 ) позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах відповідачки [PERSON], за довіреністю НАН 244616 від 13.05. 2015 року ( т.1, а.с.106) в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, надавши свої письмові заперечення від 21.05. 2015 року ( т.1, а.с. 61-68) та пояснивши суду, що вона є пенсіонером по старості, іншого житла для проживання не має, оскільки належна їй квартира в місті Донецьку розташована в районі аеропорту де протягом майже року тривають обстріли, внаслідок яких на сьогодні проживання в цій квартирі стало не можливим, в квартирі вибито усі вікна, вся інфраструктура району зруйнована. Проїзд на територію міста Донецька обмежений. Разом з тим, квартира яка належить її чоловіку у м. Маріуполі також знаходиться у зоні АТО та у квартирі проживає їх син з сім"єю. Також вважає, що жодних доказів для визнання ордеру недійсним позивачем на підтвердження факту вчинення протимправних дій як відповідачкою так і іншими особами чи органами, що приймали відповідні розпорядчі акти чи вчиняли дії щодо надання їй спірної службової квартири, не надано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи ( том № 2, а.с . 46 ) звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, та в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник Печерської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надавши суду свої письмові пояснення на позовну заяву в яких проти задоволення позову заперечує, та справу просить розглядати без участі представника ( т.1, а.с.134-135). Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, висновок прокурора Такташова О.Я., який просив відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення, пославшись на ст. вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно дост. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що Розпорядженням № 494 від 01 жовтня 2014 року Печерської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] та членам її сім'ї у складі: чоловіка [PERSON], дочки [PERSON] видано ордер на службову квартиру [ADDRESS] [PERSON] з членами сім'ї заселилися і проживають в спірному жилову приміщенні. З 09 грудня 2014 року [PERSON] відраховано зі штату Вищої кваліфікаійної комісії суддів України, однак добровільно звільнити раніше отриману службову квартиру вона відмовляється. Так, відповідно до положень ст. 118 Житлового Кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Києві. Разом з тим, положеннями ст. 124 Житлового кодексу України визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених упостанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових. При цьому, згідно положень п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи спірна квартира була закріплена за Вищою вкаліфікаційною суддів України. як службове житло. Крім того, ч. 1 ст. 122 ЖК України передбачено, що єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення. Відповідно до п. 21 ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення»спеціальний ордер є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. При цьому, як вже було встановлено судом, [PERSON] та членам її сімї для вселення у спірну квартиру видано ордер на житлове приміщення, в якому міститься вказівка, що вказана квартира має статус службової й відповідно даний ордер у визначеному законом порядку не скасовано та недійсним не визнано. За таких обставин, суд вважає, що вищевказаними доказами доведено факт належності квартири до числа службових. Таким чином, суд приходить до висновку, що трудові правовідносини між ВККСУ та [PERSON], при її призначенні на посадучлена Вищої кваліфікаційної комісії суддів Українм, а тому відповідач та члени його сім`ї підлягають виселенню із займаного ними службового житлового приміщення в порядку ст. 124 ЖК України. Крім того Голова Вищої кваліфікаційної комісії суддів України [PERSON] звернувся листом від 17 вересня 2014 року 25 - 8527 / 14 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням затвердити спільне рішення житлово-побутової комісії секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо надання благоустроєної службової двокімнатної квартири [NUMBER] загальною площею 78, 5 м2, житловою площею 40, 1 м2, що розташована за адресою [ADDRESS] члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (відповідно до наказу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 31 грудня 2010 року № 105 / - К « Про зарахування [PERSON] до штату ») [PERSON] 1946 року народження , разом з родиною у складі 2 - ох осіб ( вона, чоловік [PERSON] 1946 року народження) На цій підставі було прийнято розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 жовтня 2014 року № 494 « Про надання службової квартири». Видано ордер № 012871 від 01 жовтня 2014 року. 09 грудня 2014 Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було прийнято наказ № 390 - к / тр « Про відрахування [PERSON] із штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України », тобто після прийняття розпорядження про надання службової квартири та видачі ордеру. Крім того, в пункті 2 Наказу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України зазначено «Фінансово-економічному управлінні секретаріату Комісії виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні відпусток за період роботи з 01.01.2014 року по 09.12.2014 року». Таким чином, трудові відносини між [PERSON] та Вищою кваліфікаційною комісією суддів України припинилися 09 грудня 2014 року, а тому ордер на право зайняття службового жилого приміщення видано правомірно, підстави для визнання його недійсним відсутні. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial