Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача Центрального Спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ Міністерства Оборони України про повернення майна з чужого незаконного володіння та стягнення відсотків за користування грошовими коштами. В обґрунтування пред'явлених вимог вказав, що 12 грудня 2005 року між ним та Міністерством оборони України, в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, нерухомого військового майна - будови, будівлі, споруди військового містечка Б-21 в цілому. На виконання умов укладеного договору, позивачем 16 лютого 2006 року на рахунок Центрального спеціалізованого управління було перераховано 920 000 грн. 27грудня 2006 року позивач на підставі договору купівлі-продажу відчужив вказане майно на користь [PERSON] Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 18 жовтня 2011 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між позивачем та Міністерством оборони України. Рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 29 серпня 2013 року витребувано у [PERSON] на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно військового містечка Б-21. Посилаючись на те, що судом визнано недійсними не всі правочини щодо відчуження нерухомого майна, а лише договір, укладений між ним та Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ, просив задовольнити пред'явлені вимоги. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності представника відповідача, оскільки представника позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у даній справі. Заслухавши думку представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12 грудня 2005 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, нерухомого військового майна - будови, будівлі, споруди військового містечка Б-21 в цілому. На виконання умов вказаного договору, позивачем 16 лютого 2006 року на рахунок Центрального спеціалізованого управління було перераховано 920 000 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку про проведення оплати вартості нерухомого майна. 28 грудня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач відчужив на користь [PERSON] будови, будівлі та споруди загальною площею 458,40 кв.м. В свою чергу [PERSON] на виконання умов договору передав позивачеві грошову суму у розмірі 5 612 649,60 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 33). Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2007 року прокурор Військово-Морських сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна - військового містечка Б-21 від 12.12.2005 року, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та Міністерством оборони України, від імені якого діяло Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) (ЦСБУ) Міністерства оборони України. Заочним рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 18 жовтня 2011 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2013 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між позивачем та Міністерством оборони України. Крім того, заступник військового прокурора Військово-Морських Сил України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Севастопольська КЕЧ морська, [PERSON], про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 27 червня 2013 року у справі 701/3006/2012 в задоволенні позову Заступника військового прокурора Військово-Морських України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено, однак рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 29.08.2013 року у справі №22-ц/797/2122/13 апеляційну скаргу прокурора Кримського регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено частково, скасовано рішення Балаклавського районного суду м. Севастополя від 27червня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким витребувано у громадянина [PERSON] на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно військового містечка Б-21, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позов в частині визнання права власності залишено без задоволення. Обґрунтовуючи пред'явлений позов позивач посилається на те, що оскільки судом визнано недійсними не всі правочини щодо відчуження нерухомого майна, а лише договір, укладений між ним та Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ, передані на виконання недійсного договору грошові кошти є майном, яке набуте відповідачем без достатньої правової підстави. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 та 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач пред'явив вимоги про повернення грошових коштів, переданих за договором купівлі-продажу, до Центрального Спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ як самостійниго учасника цивільних правовідносин. Між тим, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, він укладений позивачем з Державою України в особі Міністерства оборони України від імені якого діяло Центральне Спеціалізоване будівельне управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ. Грошові кошти, про повернення яких позивачем заявлено вимогу, згідно п. 3.2 Договору були перераховані №35227031003192 в ОПЕРУ Державного казначейства України (спеціальний фонд Міністерства оборони України власні надходження) Державного бюджету). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спори, які стосувались об'єктів нерухомого майна, що виступали предметом договорів купівлі-продажу, відбувалися за участі саме держави в особі Міністерства оборони України. Таким чином, пред'являючи вимоги про повернення грошових коштів до Центрального Спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) ЦСБУ Міністерства Оборони України позивач не звернув уваги на ту обставину, що відповідач є суб"єктом, який при укладені договору купівлі-продажу лише діяв від імені Міністерства оборони України, а відтак є неналежним відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed