Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до Московського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову посилався на те, що 26 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 млн 644 тис. доларів США строком до 25 грудня 2012 року зі сплатою 12,5 % річних у порядку та в розмірах, установлених цим договором. З метою забезпечення виконання зобовязань позичальником за кредитним договором 9 червня 2008 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до пункту 2.1.1. якого предметом іпотеки є жилий будинок 31 (літ. В-5) зі 123 квартирами, розташований на вулиці Тимурівців у м. Харкові. З дозволу банку квартир 29, 32, 36, 40, 50, 55, 56, 58, 59, 65, 66, 68, 71, 84, 88-90, 92, 93, 95, 104-106, 108, 114 було виведено з іпотеки та відчужено власником. Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек. На відчуження предмета іпотеки накладено заборону. Московський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 11 вересня 2009 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до ВАТ АБ «Укргазбанк» визнав недійсним зазначений договір іпотеки, запис про іпотеку виключив з Державного реєстру іпотек. Рішенням від 13 травня 2010 року Московський районний суд м. Харкова позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив частково: стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 1 млн 664 тис. 543 грн 2 коп. та 2 млн 630 тис. 252 долари США 33 центи заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішення суду виконано не було. Апеляційний суд Харківської області рішенням від 4 квітня 2012 року скасував заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним відмовив. 14 травня 2012 року запис про заборону відчуження обєкта нерухомого майна поновлено. Як стало відомо, у період між ухваленням зазначених судових рішень [PERSON] та [PERSON] здійснили відчуження квартири 75 у будинку 31 (літ. В-5) на вул. Тимурівців у м. Харкові, власником якої стало товариство обмеженою відповідальністю «AJIIMA-T» (далі - ТОВ «AJIIMA-T»), яке за договором купівлі-продажу від 11 листопада 2011 року продало вказану квартиру [PERSON] Посилаючись на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обовязки за іпотечним договором, у процесі розгляду справи уточнивши позовні вимоги, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» та статей 525, 526 Цивільного кодексу України звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру з початковою ціною предмета іпотеки 90 % від його вартості, визначеної субєктом оціночної діяльності, у рахунок погашення заборгованостіі позичальника (у розмірі 23 млн 800 тис. 945 грн 13 коп. пені та 3 млн 664 тис. 801 долар США 99 центів) за вказаним кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. У листопаді 2013 року [PERSON] подала зустрічний позов до суду до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання правовідносин припиненими, у якому просила визнати припиненими іпотечні правовідносини щодо іпотеки квартири 75 у будинку 31 на вул. Тимурівців у м. Харкові, які виникли внаслідок укладення договору іпотеки від 9 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» і [PERSON] та [PERSON]; внести до Державного ресстру іпотек відомості про виключення запису від 14 травня 2012 року в частин спірної квартири, а також зняти заборону на відчуження квартири. Рішенням Московського районного суду м Харкова від 19 травня 2014 року у задоволенні позову ПАТ АБ Укргазбанк відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення Московського районного суду м Харкова від 19 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ АБ Укргазбанк задоволено. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року в розмірі 3 664 801 доларів 99 центів США, яка складається з непогашеного кредиту у сумі 2\~382 796,72 дол. США, простроченої заборгованості по процентам у сумі 282 005, 27 дол. США та 23\~800 945 грн. 13 коп. пені, яка складається з пені за прострочення погашення кредиту в сумі 16\~956 872,78 грн. і за прострочення погашення процентів у сумі 6\~844 072,35 грн., - звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру № 75 літ. В-5 в будинку № 31 по вул. Тимурівців у м. Харкові, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 11.11.2011 року за реєстровим номером 3307, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого законом України Про виконавче провадження, з дотриманням вимог ст. 39 закону України Про іпотеку, за початковою ціною продажу у розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної субєктом оціночної діяльності. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківською області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справа у цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 3 , а.с.172-176). У задоволенні заяви [PERSON]В в частині перегляду рішення Апеляційного суду Харківською області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року про визнання іпотеки припиненою відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року (том.3, а.с.198-201), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2014 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року в розмірі 3 664 801 доларів 99 центів США, яка складається з непогашеного кредиту у сумі 2\~382 796,72 дол. США, простроченої заборгованості по процентам у сумі 282 005, 27 дол. США та 23\~800 945 грн. 13 коп. пені, яка складається з пені за прострочення погашення кредиту в сумі 16\~956 872,78 грн. і за прострочення погашення процентів у сумі 6\~844 072,35 грн., - звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру № 75 літ. В-5 в будинку № 31 по вул. Тимурівців у м. Харкові, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 11.11.2011 року за реєстровим номером 3307, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого законом України Про виконавче провадження, з дотриманням вимог ст. 39 закону України Про іпотеку, за початковою ціною продажу у розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної субєктом оціночної діяльності, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківською області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року скасовано в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З огляду на це рішення суду в частині розгляду зустрічного позову [PERSON] не переглядається. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Не погоджуючись з рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 травня 2014 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» у повному обсязі. В обгрунтування скарги посилався на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що договір іпотеки укладено відповідно до вимог чинного законодавства і квартира № 75 обтяжена іпотекою банка. До спірних правовідносин слід застосовувати ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк наддав позичальнику кредит у розмірі 2 млн 644 тис. доларів США строком до 25 грудня 2012 року зі сплатою 12,5 % річних у порядку та в розмірах, установлених кредитним договором. Пунктом 3.2.8 цього кредитного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобовязань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки. З метою забезпечення виконання зобовязань позичальником за кредитним договором 9 червня 2008 року між банком (іпотекодержатель) та [PERSON], [PERSON] (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки, відповідно до пункту 2.1.1 якого предметом іпотеки є житловий будинок 31 (літ. В-5), розташований на вулиці Тимурівців у м. Харкові (усього 123 квартири). Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек, накладено заборону на відчуження нерухомого майна. За змістом пунктів 3.1.5, 3.1.6 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами. Позичальник узятих на себе грошових зобов'язань належним чином не виконав. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року зазначений договір іпотеки від 9 червня 2008 року визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек. Господарський суд Харківської області рішенням від 26 квітня 2011 року визнав право власності TOB «AJIIMA-T» на спірну квартиру. У період чинності заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року між ТОВ «АЛІМА-Т» та [PERSON] 11 листопада 2011 року укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала у товариства спірну квартиру. Апеляційний суд Харківської області 4 квітня 2012 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним відмовив. 14 травня 2012 року запис про заборону відчуження обєкта нерухомого майна поновлено. Скасовуючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року, Верховний Суд України виходив з того, що ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності, на порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, не зазначив у рішенні необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема пріоритету та розміру вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону. Посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Відповідно до ч. 4 ст. 338 Цивільно-процесуального кодексу України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції на час укладення договору), частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом; іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Позивач просив звернути стягнення на квартиру 75, що розташована в багатоквартирному будинку 31 (літ. В-5) по вулиці Тимурівців в місті Харкові, який є предметом іпотеки за договором №16/08-Б. Той факт, що спірна квартира дійсно обтяжена іпотекою, оскільки є складовою частиною багатоквартирного житлового будинку, який є предметом іпотеки, сторонами не оспорюється, а тому не потребує доказуванню. Разом з тим, як зазначено вище, за договором №16/08-Б предметом іпотеки було визначено не окремі квартири, а будинок 31 у цілому (який складається зі 123 квартир) загальною оціночною вартістю 17 млн 70 тис. грн. Як встановлено судом та визнається позивачем, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки було виключено 26 квартир, розташованих у будинку 31, при цьому попередня вартість предмета іпотеки не змінювалась. Отже така вартість визначена з тим розрахунком, що предмет іпотеки містить 123 квартири. Відповідно до п.3.3.14 договору іпотеки №16/08-Б, у разі проведення іпотекодавцями реконструкції, в результаті якої зміниться назва предмета іпотеки, функціональне призначення, загальна площа, правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та інше, іпотекодавці зобов'язані повідомити про це іпотекодержателя в 5-денний строк з моменту проведення реконструкції та внести відповідні зміни до цього договору іпотеки, шляхом укладення з іпотекодержателем нотаріально посвідченого додаткового договору. Даних про укладання такого додаткового договору матеріали справи не містять. Не надано суду доказів і про існування будь-яких інших договорів, якими б вносилися відповідні зміни до договору іпотеки у звязку з виділенням окремих квартир у будинку 31 в натурі, і реєстрації права власності на них, як на окремі об'єкти нерухомості. Таким чином, спірна квартира на час укладення договору №16/08-Б була невідокремленою складовою частиною предмета іпотеки, і наразі не має правових підстав вважати, що ця квартира стала самостійним предметом іпотеки. Витяги з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 14 травня 2012 року, в яких відображено, що обєктом обтяження є квартири, розташовані в житловому будинку за адресою: місто Харків, вулиця Тимурівців, 31, літ.В-5, в тому числі і квартира 75, не є належними доказами на підтвердження набуття спірною квартирою статусу самостійного предмету іпотеки,оскільки відповідні зміни до договору іпотеки сторонами договору не вносилися. Договір іпотеки, копія якого наявна у матеріалах справи передбачає право банку звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки (п.6.1 договору іпотеки), та не містить процедури звернення стягнення на квартиру, як складову частину предмета іпотеки. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, для вирішення спору та правильного застосування приписів ст.23 Закону України «Про іпотеку» необхідно встановити як співвідноситься предмет іпотеки з його частиною, та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю квартири, набутої відповідачами, про що було чітко зазначено Верховним Судом України при розгляді даної справи. Згідно частини першої\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; - опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; - заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; - спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону; - пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; - початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до\~Закону України «Про іпотеку»\~підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями частини першої\~статті 39 цього Закону\~в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою\~статті 38 Закону України «Про іпотеку».\~\~\~\~ Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 59, 60 цього Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтведження своїх вимог, щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на спірну квартиру, як на частину предмету іпотеки, у визначений позивачем спосіб, хоча надання таких доказів є процесуальним обовязком позивача. Звіт про оцінку майна, що був наданий позивачем суду першої інстанції в якості доказу вартості спірної квартири, не дає відповіді на питання, що були порушені судами вищих інстанцій при скасуванні судових рішень в даній справі. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач при повторному розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції не надав. Позивач, не виконав свого процесуального обовязку та не надав належних і допустимих доказів своїх позовних вимог, а тому судова колегія ухвалює рішення про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про відмову у позові за його недоведеністю.

Outcome: partial