Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти(надалі-ТОКІППО) у якому просить скасувати наказ директора [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №211-к від 07.09.2017 року, поновити його на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи та стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2016 року по 11.09.2017 року в сумі 24270,40 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року включно в сумі 9101,40 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2017 року подень ухвалення судового рішення про поновлення на роботі; невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 10401,60 грн., а також компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2017 року його поновлено на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти. Фактичне поновлення позивача на роботі відбулось лише 11.07.2017 року, а наказом відповідача №211-к від 07.09.2017 року його звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що вказане рішення відповідача підлягає скасуванню, оскільки всупереч вимог ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідач не звертався ні до первинної профспілкової організації відповідача, ні до [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки за наданням згоди на звільнення позивача із займаною посади. Окрім цього, при звільненні із позивачем не було проведено повний розрахунок та не виплачено йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.09.2016 року по 11.09.2017 року; компенсацію втраченого заробітку за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року, тобто з дня винесення судом рішення про поновлення його на роботі по час фактичного допуску до виконання трудових обов»язків. Також вказав, що відповідачем не виконано рішення суду від 09.06.2017 року в частині стягнення на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, та незважаючи на встановлені судом факти порушення його законних прав при звільненні з роботи у червні 2016 року, допущено аналогічні порушення його прав при повторному звільненні згідно із наказом від 11.09.2017 року. В результаті зазначених дій відповідача позивач залишився без достатніх коштів для існування та повноцінного забезпечення потреб своєї сім»ї, змушений докладати значних зусиль до поновлення своїх порушених прав, відновлення втрачених життєвих зв»язків та організації свого подальшого життя, чим йому завдано істотної моральної шкоди, яку він оцінює у сумі 10000 грн. [PERSON] врахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити. В ході судового розгляду позивач подав заяву про збільшення позовних вимог зміну предмета позовних вимог(доповнивши позовні вимоги вимогою про стягнення заборгованості по оплаті праці) від 21.11.2017 року відповідно до якої просив скасувати наказ директора [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №211-к від 07.09.2017 року та поновити його на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи. Стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2016 року по 11.09.2017 року в сумі 13800,57 грн.; заборгованість по оплаті праці за період з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року в сумі 5571,89 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року включно в сумі 9101,40 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2017 року по 21.11.2017 року в сумі 23837,00 грн.; невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 10401,60 грн., а також компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання. 25.01.2018 року позивач подав заяву, відповідно до якої уточнив заявлені позовні вимоги в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за період з 12.09.2017 року по 24.01.2018 року у сумі 42906,60 грн. Враховуючи надану Президією [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України 24.01.2018 року згоду на звільнення [PERSON] з посади заступника директора з наукової роботи ТОКІППО, вказав, що при звільненні позивачу не було запропоновано посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, що передбачала виконання того ж обсягу роботи, яку виконував позивач на раніше займаній посаді, на яку поза конкурсом було призначено [PERSON] У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав із врахуванням поданих уточнень та просить їх задовольнити у повному обсязі. Вказав, що позивач 17.03.2015 року був обраний на посаду заступника керівника профкому [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти і є членом вказаного виборного органу. Первинна профспілкова організація відповідача входить до складу [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України. Однак, всупереч вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, "їх права та гарантії діяльності» відповідач не звертався ні до первинної профспілкової організації, ні до [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України за згодою щодо надання згоди на звільнення позивача із займаної посади. Як видно з листа відповідача №01-06/1123 від 17.11.2017 року з 01.09.2016 року в штатному розписі відповідача відсутня посада заступника директора з наукової роботи, на яку було поновлено позивача у відповідності до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.06.2017 року по справі №607/8705/16-ц. Таким чином, розмір заробітної плати позивача повинен обчислюватись виходячи з розміру середньомісячного заробітку, встановленого обумовленим вище судовим рішенням, відповідно до якого середньоденний заробіток позивача складає 433.40 гривень без урахування сум податків та зборів, що підлягають стягненню. Враховуючи кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у липні-вересні 2017 року та зазначений розмір середньоденного заробітку відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено [PERSON] заробітну плату за липень 2017 року у сумі 1733,60 грн., за серпень 2017 року у сумі 2971,49 грн. та за вересень 2017 року у сумі 866,80 грн., а всього на загальну суму 5571,89 грн. Також зазначив, що позивач був поновлений на роботі внаслідок його незаконного звільнення 31.08.2016 року, а тому на момент його звільнення 11.09.2017 року у відповідності до вимог ст.24 Закону України «Про відпустки» вважався таким, що відпрацював більше 10 місяців та повинен був отримати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період 2016-2017 рік з розрахунку повної її тривалості. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про відпустки» педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів, отже, позивачу при звільненні мала бути виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки позивачу у сумі 24270,40 грн.(433,40*56), однак відповідачем виплачено зазначену компенсацію лише за 49 днів невикористаної відпустки, а тому в користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в сумі 13800,57 гривень, без урахування сум податків та зборів. Також у відповідності до вимог ч.1 ст.57 закону України «Про освіту» відповідач повинен виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, що становить 10401,60 грн.(433,40*24, де 24- кількість робочих днів у місяці). Окрім цього, вказав, що позивачу при звільненні не виплачено компенсацію втраченого заробітку за період з 10.06.2017 року-по 10.07.2017 року включно, тобто з дня винесення судового рішення про поновлення на роботі до моменту поновлення, яка згідно з розрахунком становить 9101,40 грн.(433,40*21, де 21-кількість робочих днів). Представник позивача вважає, що оскільки президією [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України 24.01.2018 року надано згоду на звільнення [PERSON], то днем звільнення позивача з роботи слід вважати не 11.09.2017 року, а 24.01.2018 року. Таким чином з моменту звільнення позивача до 24.01.2018 року пройшло 99 робочих днів у зв»язку із чим на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток в сумі 42906,60 грн. Приймаючи до уваги згоду профспілкового органу на звільнення позивача, позивачем змінено підставу позову, а тому просить врахувати, що при звільненні [PERSON] не була запропонована посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, яка передбачала виконання того ж обсягу роботи, який позивач виконував на займаній ним посаді директора з наукової роботи, натомість всупереч вимог Закону України «Про освіту» на вказану посаду поза конкурсом було призначено [PERSON], чим порушено законні права та інтереси позивача. Представник відповідача [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти у судовому засіданні відносно позову заперечив з підстав, викладених у запереченні на позов та суду пояснив, що звільнення позивача з роботи проведено у відповідності до вимог чинного законодавства у зв»язку із ліквідацію раніше займаної ним посади. В обґрунтування правильності проведеного розрахунку при звільненні та нарахування відповідних сум відповідачем надано суду лист № 01-06/48 від 17.01.2018 року з роз»ясненням і доданою методикою розрахунку грошових коштів, які підлягали до виплати [PERSON] та дати звільнення. Відповідач вважає, що позивачем всупереч вимог ст.81 ЦПК України, ст. 237-1 КзпП не надано жодного доказу щодо підтвердження розміру матеріальної та моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача. Також позивачем не наведено посилання на норми законодавства та будь-які докази чи обгрунтування, щодо того, що датою його звільнення з роботи слід вважати не 11.09.2017 року, тобто день фактичного звільнення, а 24.01.2018 року, а тому зазначені позовні вимоги, на думку відповідача, до задоволення не підлягають. Також зазначив, що посаду заступника директора з наукової роботи з якої було звільнено [PERSON] було ліквідовано у зв»язку із скороченням штату та чисельності працівників, зумовленим зміною істотних умов праці. На момент звільнення позивача посади заступника з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва не існувало, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи штатного розпису він вступив в дію з 01.09.2016 року. При цьому відповідно до ст.42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до посадової інструкції заступника директора з Науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва затвердженої 10.06.2016 року, визначено, що дана посада є є педагогічною, а також, зокрема на цю посаду приймається особа в якої наявний науковий ступінь та/або вчене звання. Однак позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам для призначення на дану посаду. Відповідно до наказу директора [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти від 01.09.2016 року на посаду заступника було переведено [PERSON], який володіє більш високою кваліфікацією, оскільки має кандидатський ступінь. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, а при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Із врахуванням викладеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18.09.2017 року, скасовано наказ №164-кт від 31.08.2016 року директора [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про оголошення догани [PERSON] та поновлено позивача на посаді заступника директора з наукової роботи [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти. Стягнуто з відповідача в користь позивача 83212,8 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 року по 09.06.2017 року, з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обов»язкових платежів та 551,20 грн. сплаченого судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Наказом директора ТОКІППО №140-к від 07.07.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON] та попередження про вивільнення працівників у зв»язку зі скороченням» позивача поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи з 31.08.2016 року. Наказом Управління освіти і науки [PERSON] обласної державної адміністрації №196 від 08.06.2016 року з метою оптимізації структури інституту для раціонального і ефективного використання коштів, більш повного забезпечення потреб освіти області щодо організаційно-управлінського і науково-методичного супроводу, впровадження сучасних інформаційно-комунікаційних технологій у навчально-виховний процес, встановлення і розвитку міжнародних зв»язків, покращення якості надання освітніх послуг, виконання новітніх завдань, покладених на інститути післядипломної педагогічної освіти зобов»язано директора ТОКІППО розробити новий штатний розпис інституту та подати його на затвердження до управління освіти і науки облдержадміністрації. Попередити працівників інституту про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності та можливе звільнення відповідно до вимог п.1 ст.40,42,49-2,103 КЗпП України. 10.06.2016 року директором ТОКІППО видано наказ №110-к «Про попередження працівників про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності та можливе звільнення у зв»язку із затвердженням структури(штатного розпису) [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти»., відповідно до якого виведенню зі штату підлягають посади заступника директора з навчально-методичної роби(1 ставка), заступника директора з наукової роботи(1 ставка) та заступника директора з виховної роботи(1 ставка) та вводяться посади: заступника директора з науково-педагогічної, навчальної роботи та інформаційно-комунікаційних технологій(1 ставка), заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва(1 ставка), заступника директора з науково-педагогічної та виховної роботи)(1 ставка). Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу(статті 40,41). Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У відповідності до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших-працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Як зазначено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 11.07.2017 року [PERSON] вручено персональне попередження №01-05/647 про можливе звільнення, відповідно до якого у зв»язку із затвердженням структури(штатного розпису) ТОКІППО на виконання наказу управління освіти і науки від 08.06.2016 року №196 та наказу директора інституту від 10.06.2016 року №110-к у відповідності до вимог ст.49-2 КЗпП України позивача попереджено про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності і штату працівників та можливе звільнення. Одночасно [PERSON] запропоновано перелік вакантних посад відповідно до додатку №1 та повідомлено, що у випадку відмови від запропонованих вакансій його буде звільнено через два місяці з моменту попередження. У відповідності до акту про відмову від запропонованих посад від 11.07.2017 року, засвідченого підписами методиста ТОКІППО [PERSON], заступника директора [PERSON], головного бухгалтера [PERSON] позивач відмовився від запропонованих йому вакантних посад, що засвідчив особистим підписом. Наказом директора ТОКІППО №211-к від 07.09.2017 року [PERSON] звільнено 11.09.2017 року з посади заступника директора з наукової роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року включно, терміном 8 календарних днів. Згідно акту про відмову від підпису від 07.09.2017 року, складеного комісією ТОКІППО у складі методистів [PERSON], [PERSON], [PERSON], юрисконсульта [PERSON], позивач відмовився від підпису у наказі №211-к від 07.09.2017 року «Про звільнення [PERSON]І.». Частиною 1 ст.43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника(частина перша цієї статті) розглядає спір по суті-ч.9 ст.43 КЗпП України. Яз слідує із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2017 року і відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню, позивач з 17.03.2015 року був обраний на посаду заступника голови первинної профспілкової організації ТОКІППО. У відповідності до ч.3 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації(у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника(там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки(об»єднання професійних спілок). Аналогічна норма закріплена у ч.3 ст.42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-XIV від 15.09.1999 року. Враховуючи те, що на момент розірвання трудового договору позивач обіймав посаду заступника голови первинної профспілкової організації ТОКІППО, однак його звільнення з посади заступника директора ТОКІППО з наукової роботи 11.09.2017 року проведено відповідачем без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області 03.01.2018 року звернувся до [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України щодо надання чи відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON] У відповідь на вказане звернення суду Президія [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України своєю постановою від 24.01.2018 року надала згоду на звільнення [PERSON] заступника голови первинної профспілкової організації ТОКІППО з посади заступника директора з наукової роботи ТОКІППО на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Щодо посилання позивача на те, що йому при звільненні не було запропоновано посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва ТОКІППО, яка передбачала виконання того ж обсягу роботи, який позивач виконував на займаній ним посаді директора з наукової роботи, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як встановлено судом, у відповідності до наказу директора ТОКІППО №110-к від 10.06.2016 року у штат інституту введено посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва (1ставка). 01.09.2017 року начальником управління освіти і науки Тернопільської області затверджено штатний розпис ТОКІППО у кількості 114,8 штатних одиниць. У відповідності до посадової інструкції заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, затвердженої директором ТОКІППО 10.06.2016 року, зазначена посада належить до категорії педагогічних працівників і керівників і право на її зайняття мають особи, які відповідають кваліфікаційним вимогам та мають повну вищу педагогічну освіту, педагогічний або науково-педагогічний стаж роботи не менше п»яти років, науковий ступінь та/або вчене звання. Наказом директора ТОКІППО №172-к від 01.09.2016 року призначено на посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва в порядку переведення методиста лабораторії природничо-математичних дисциплін [PERSON], який має науковий ступінь кандидата наук. Аналізуючи наведені докази, суд приходить до переконання, що підстави для скасування наказу директора ТОКІППО №211-к від 07.09.2017 року та поновлення позивача на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи ТОКІППО відсутні, звільнення позивача проведено у відповідності до ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку зі зміною істотних умов організації праці, скорочення чисельності і штату працівників, про що останній був повідомлений у законодавчо встановлений термін та відмовився від запропонованих йому вакантних посад. Президією [PERSON] обласної організації профспілки працівників освіти і науки України 24.01.2018 року надано згоду на звільнення [PERSON] з посади заступника директора з наукової роботи ТОКІППО на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На момент звільнення позивача у штаті ТОКІППО була відсутня вакантна посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, оскільки зазначену посаду з 01.09.2016 року обіймав [PERSON], відтак дана посада не могла бути запропонована [PERSON] під час попередження його про зміну істотних умов праці. Окрім цього, позивач не відповідав необхідним кваліфікаційним вимогам, встановленим для кандидатів на вказану посаду. Суд зауважує, що на момент звільнення позивача, посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва обіймав [PERSON] з 01.06.2016 року і вказана посада не була вакантною. Посилання позивача на те, що [PERSON] був неправомірно переведений на вказану посаду до уваги не береться, оскільки правомірність обіймання [PERSON] вказаної посади не є предметом розгляду даної цивільної справи. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині скасування наказу директора ТОКІППО №211-к від 07.09.2017 року, поновлення його на роботі на раніше займаній посаді заступника директора з наукової роботи ТОКІППО та стягнення на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2017 року по 24.01.2018 року до задоволення не підлягають. Щодо стягнення на користь позивача коштів, невиплачених при звільнені суд зазначає наступне. У відповідності до статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконного звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки- ст. 236 КЗпП України. Як встановлено судом, незважаючи на те, що позивач [PERSON] був поновлений на роботі відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2017 року, наказ про поновлення його на роботі видано директором ТОКІППО лише 07.07.2017 року і з даним наказом позивач був ознайомлений лише 11.07.2017 року. За таких обставин, суд вважає, що в користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року у сумі 9101,40 грн.(433,40*21+9101,40, де 433,40-середньоденний заробіток, визначений рішенням суду від 09.06.2017 року), а 21-кількість робочих днів з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року) з утримання всіх податків, зборів та платежів, а тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до повідомлення ТОКІППО №01-06/48 від 17.01.2018 року після видачі наказу про поновлення [PERSON] на посаді йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата: за 14 днів липня 2017 року в сумі 4334,00 грн.(ставка за 14 днів-2889,33 грн.; вислуга років 30% -866,80 грн.; престижність як медпрацівнику 20%-577,87 грн. з якої утримано належні платежі та збори); за 22 робочі дні серпня 2017 року в сумі 6563,31 грн.(ставка -4334 грн.; вислуга років 30% -1300,20 грн.; престижність як медпрацівнику 20%-866,80 грн.; індексація 62,31 грн.з якої утримано належні платежі та збори); за 7 робочих днів у вересні 2017 року у сумі 3167(ставка -1444,67 грн.; вислуга років 30% -433,40 грн.; престижність як медпрацівнику 20%-288,93 з якої утримано належні платежі та збори). При звільненні з роботи [PERSON] відповідно до наказу №211-к від 07.09.2017 року виплачено компенсацію за невикористану відпустку 8 календарних днів у сумі 1709,36 грн. 03.10.2017 року позивачу виплачено середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по 09.06.2017 року в сумі 83212,80 згідно рішення суду від 09.06.2017 року, після чого в листопаді 2017 року виплачено компенсацію за невикористану відпустку терміном 41 календарний день в розмірі 8760,47 грн. У відповідності до ст.6 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996 року керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України. Частинами першою та другою ст. 24 вказаного Закону передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Отже, приймаючи до уваги те, що позивач відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2017 року був поновлений на роботі з 31.08.2016 року, на момент його повторного звільнення з роботи 07.09.2017 року він вважався таким, що відпрацював не менше 10 місяців, а відтак мав право на виплату грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки з розрахунку повної її тривалості, тобто за 56 календарних днів. Оскільки відповідачем при звільненні виплачено [PERSON] грошову компенсацію лише за 49 календарних днів невикористаної відпустки, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині слід задовольнити частково та стягнути на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 7 календарних днів у сумі 1495,69 грн.( 1709,36 грн.+ 8760,47 грн./49х7=1495,69 грн.). При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1. ст.57 Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 року держава забезпечує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Пунктом 8.3.1 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016-2020 роки, зареєстрованої у Міністерстві соціальної політики України 15.12.2016 року за №31 передбачено, що керівникам закладів та установ освіти і науки рекомендовано забезпечити надання відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту»: педагогічним працівникам, зокрема вищих навчальних закладів, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу. Таким чином, виплата педагогічним та науково-педагогічним працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення проводиться лише у разі надання зазначеним категоріям працівників щорічної оплачуваної відпустки. Нормами чинного законодавства не передбачено обов»язок роботодавця проводити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні працівника з роботи, оскільки в такому випадку при проведенні остаточного розрахунку зі звільненим працівником здійснюється виплата компенсації за невикористану щорічну відпуску. Враховуючи те, що при звільненні [PERSON] відповідачем частково виплачено йому компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, суд вважає, що позивачем не наведено правових підстав для стягнення на його користь невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 10401,60 грн., а тому дана позовна вимога до задоволення не підлягає. Суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком та вважає необґрунтованою вимогу про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за відпрацьований період з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року у сумі 5571,89 грн., з тих підстав, що позивачем при обчисленні розміру заборгованості взято до уваги розмір середньоденного заробітку у сумі 433,40 грн., визначений попереднім рішенням суду від 09.06.2017 року про поновлення [PERSON] на роботі. Водночас визначення судом розміру середньомісячного заробітку, що підлягає стягненню в користь працівника, здійснюється лише при винесенні рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника. В подальшому, після виконання рішення суду, нарахування та виплата заробітної плати поновленому працівнику проводиться у відповідності до затверджених на підприємстві, в установі, організації розмірів посадових окладів працівників, надбавок та доплат. Із наведеного відповідачем у листі №01-06/48 від 17.01.2018 року розрахунку вбачається, що позивачу в повному обсязі виплачено заробітну плату за відпрацьований ним період з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року у загальній сумі 14064,31 грн., і на момент звільнення заборгованість по заробітній платі відсутня, а тому у задоволенні даної вимоги слід відмовити за безпідставністю. У відповідності до положень ст.ст.16, 23 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає серед іншого у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просить стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 10000 грн., посилаючись на те, що незаконним звільненням було порушено його звичний спосіб життя, він зазнав значних моральних страждань, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення нормальних життєвих зв»язків. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги те, що розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою та виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача на його користь 500 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди. При визначенні розміру завданої моральної шкоди судом враховано характер протиправних дій відповідача, що полягають у несвоєчасному виконанні рішення суду від 09.06.2017 року про поновлення позивача на роботі, тривалість вимушених змін, що настали в житті позивача та зусилля, які йому необхідно було докласти для відновлення звичного способу свого життя. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1495,69 грн. грошової компенсації за невикористані дні відпустки, 9101,40 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року з утриманням всіх податків, зборів та платежів та 500 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 1280 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial