Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Адвокат [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивує тим, що в 2013 році між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості про те, що останній надає дозвіл позивачу на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка належить йому. Позивач без відповідної дозвільної та проектної документації розпочав будівництво житлового будинку за адресою м. Виноградів вул. Молодіжна, 22, Закарпатської області, яке в 2019 році було завершено. Надалі позивачем розпочато процедуру виготовлення відповідних документів з метою переоформлення земельної ділянки, площею 353 кв.м., для обслуговування житлового будинку на своє ім"я. Під час перевірки земельної документації виявилось, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0512 га, а земельна ділянка площею 0,0353 га, на якій побудувався [PERSON] належить до земель Виноградівської міської ради Закарпатської області, а не громадянину [PERSON] В лютому 2019 року [PERSON] з метою введення завершеного будівництвом будинку в експлуатацію звернувся до Начальника Управління ДАБІ в Закарпатській області з заявою про перевірку виконання будівельних робіт по будівництву житлового будинку за адресою: Закарпатська область, м.Виноградів, вул.Молодіжна, 22. За результатами розгляду даної заяви було складено Припис № 17-п/1007 від 11.02.2019 року, в якому зазначено про необхідність звернення до органу місцевого самоврядування та подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Одночасно щодо [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення від 11.02.2019 року за ч.ч. 1, 5 ст.96 КУпАП, постанову про накладення на [PERSON] адмінстягнення у вигляді штрафу; Акт № 16/1007 від 11.02.2019 року. При зверненні позивача до Виноградівської міської ради із заявою про вирішення питання щодо надання дозволу на розробку та виготовлення землевпорядної документації на земельну ділянку площею 0,0352 га в м.Виноградові по вул.Молодіжній, 22, на якій позивачем самочинно збудовано житловий будинок і яка необхідна для його обслуговування, [PERSON] отримав інформацію про те, що це не є можливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будівлю. В свою чергу, вирішити питання щодо отримання правовстановлюючих документів на будинок в м.Виноградові по вул. Молодіжній, 22, не представляється можливим без отримання позивачем дозвільних та проектних документів, введення будівлі в експлуатацію, позаяк він не є власником земельної ділянки, на якій збудував житловий будинок, також користувачем такої. Відтак єдиним способом захисту прав [PERSON] є звернення до суду з позовом до Виноградівської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій самочинно побудовано житловий будинок. Всі архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми під час проведення та виконання будівельних робіт були дотримані, а з початку будівництва і до його завершення жодних заяв, претензій та скарг не від кого не надходило. Дані обставини, свідчать як про те, що цим будівництвом не порушені права інших осіб, так і про те, що жодних прав та інтересів територіальної громади і Виноградівської міської ради [PERSON] теж порушено не було. Позивачем був виготовлений Технічний паспорт. Також, згідно висновку експертного дослідження № 379/01-19 від 28.01.2019 року, складеного судовим експертом [PERSON] за результатами проведеного обстеження, в т.ч. візуального, житлового будинку, який розташований за адресою: Закарпатська область, м. Виноградів, вул..Молодіжна, 22, стверджено, що всі несучі елементи будівлі знаходяться в нормальному стані. Міцність і стійкість забезпечено, перевірочні розрахунки виконано. Будинок завершений будівництвом, інженерні мережі та обладнання змонтовані та випробувані, всі конструктивні елементи будівлі та будівля в цілому відповідають представленому технічному паспорту, а також будівельним та іншим нормам, в тому числі протипожежним та санітарним, а відтак будинок готовий до експлуатації. Зазначеним висновком експерта встановлено відповідність побудованого об'єкту нерухомості вимогам надійності та безпечної експлуатації. Згідно п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Цивільний кодекс України встановлює можливість визнання права власності за певних умов, при цьому не містить додаткових умов, які пов'язані безпосередньо з процедурою здійснення будівельних робіт. Відповідно формальні порушення процедури не можуть впливати та визначати можливість або неможливість визнання права власності, оскільки це прямо не передбачено законом. Одночасно з цим, відповідно положень, викладених в п.п.15,16 згаданої Постанови Пленуму ВССУ, виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього. Позивач та його представник в судове засідання не з"явились, представник позивача подав заяву про неможливість явки і проведення підготовчого засідання у їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності та заяву про визнання позову. На підставі ч. 4 ст. 200 ЦПК України суд ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що в 2013 році [PERSON] без відповідної дозвільної та проектної документації було розпочав будівництво житлового будинку за адресою: Закарпатська область, м. Виноградів, вул. Молодіжна, 22. Як вбачається з обставин позову, які визнаються відповідачем Виноградівською міською радою, будинок побудований на земельній ділянці належній відповідачу. В 2019 році [PERSON] будівництво зазначеного житлового будинку було закінчено і він розпочав процедуру виготовлення відповідних документів задля переоформлення на своє ім'я земельної ділянки площею 353 метри квадратні, на якій безпосередньо розташований побудований ним житловий будинок і яка необхідна для його обслуговування, а також вирішення питання щодо здачі в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкту нерухомості, загальною площею 101,5 метри квадратні. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0512 га, а земельна ділянка площею 0,0353 га, на якій побудувався [PERSON] належить до земель Виноградівської міської ради Закарпатської області. Дані обставини підтверджуються: копією інформації з Державного земельного кадастру, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0512 га в м.Виноградові по вул.Молодіжній, 22; план-схемою № 2 до Висновку експерта № 379/01-19 - підтверджується, що [PERSON] здійснив самочинне будівництво на земельній ділянці площею 0,0353 га, яка не належить [PERSON], і згідно відомостей з Держгеокадастру відноситься до земель Виноградівської міської ради. В лютому 2019 року [PERSON] з метою введення завершеного будівництвом будинку в експлуатацію звернувся до Начальника Управління ДАБІ в Закарпатській області з заявою про перевірку виконання будівельних робіт по будівництву житлового будинку за адресою: Закарпатська область, м. Виноградів, вул. Молодіжна, 22. За результатами розгляду даної заяви було складено припис № 17-п/1007 від 11.02.2019 року, в якому зазначено про необхідність звернення до органу місцевого самоврядування та подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Одночасно щодо [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення від 11.02.2019 року за ч.ч.1, 5 ст.96 КУпАП, постанову про накладення на [PERSON] адмінстягнення у вигляді штрафу; акт № 16/1007 від 11.02.2019 року (а.с.15-26). Архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми під час проведення та виконання будівельних робіт були дотримані. Дані обставини, свідчать як про те, що цим будівництвом не порушені права інших осіб, так і про те, що жодних прав та інтересів територіальної громади і Виноградівської міської ради [PERSON] теж порушено не було. Після завершення будівництва 10.01.2019 року, позивачем був виготовлений Технічний паспорт (а.с.30-35). Згідно висновку експертного дослідження № 379/01-19 від 28.01.2019 року, складеного судовим експертом [PERSON] за результатами проведеного обстеження, в т.ч. візуального, житлового будинку, який розташований за адресою: Закарпатська область, м. Виноградів, вул.Молодіжна, 22, стверджено, що всі несучі елементи будівлі знаходяться в нормальному стані. Міцність і стійкість забезпечено, перевірочні розрахунки виконано. Будинок завершений будівництвом, інженерні мережі та обладнання змонтовані та випробувані, всі конструктивні елементи будівлі та будівля в цілому відповідають представленому технічному паспорту, а також будівельним та іншим нормам, в тому числі протипожежним та санітарним, а відтак будинок готовий до експлуатації (а.с.41-62). Зазначеним висновком експерта встановлено відповідність побудованого об'єкту нерухомості вимогам надійності та безпечної експлуатації. За змістом ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Відповідно рекомендацій, викладених у п.5 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. В свою чергу, згідно п.6 вказаної Постанови суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності, а у відповідності до рекомендацій, викладених в п.16 - при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Разом з цим ст. 376 ЦК України, врегульовані питання щодо самочинного будівництва. Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно, вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. В даному випадку [PERSON] було здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була йому відведена для цієї мети. У відповідності до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 4 Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038- VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Законодавством України передбачено два порядки прийняття до експлуатації об'єктів нерухомості: прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об'єктів, що будувались відповідно до затвердженого проекту, прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об'єктів, що споруджувались без затвердженого проекту та дозволу. Згідно п.14 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Цивільний кодекс України встановлює можливість визнання права власності за певних умов, при цьому не містить додаткових умов, які пов'язані безпосередньо з процедурою здійснення будівельних робіт. Відповідно формальні порушення процедури не можуть впливати та визначати можливість або неможливість визнання права власності, оскільки це прямо не передбачено законом. Одночасно з цим, відповідно положень, викладених в п.п.15,16 згаданої Постанови Пленуму ВССУ, виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього. Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Вище перерахованими належними та допустимими доказами підтверджується, що [PERSON] звертався як у відповідні компетентні державні органи, для вирішення питання про введення в експлуатацію зведеного ним самочинно будинку, так і до Виноградівської міської ради, як власника земельної ділянки, для вирішення питання про надання йому земельної ділянки вже під збудований об'єкт нерухомості. Однак ні в першому, ні в другому випадках це не є можливим, позаяк оформлення необхідних проектних і дозвільних документів для подальшого введення в експлуатацію житлового будинку передбачає наявність документів, що підтверджують право власності (користування) земельною ділянкою, на якій побудовано об'єкт, а надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки під вже збудований [PERSON] будинок передбачає наявність правовстановлюючих документів на нього. Разом з цим, спорудженням зазначеного об'єкту нерухомості не порушено чиїх-небудь прав та охоронюваних законом інтересів, в т.ч. територіальної громади міста Виноградова та органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.\~ Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти; користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних і держави. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі 950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз положень частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «[PERSON] проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За встановлених у судовому засіданні обставин, розглянувши справу в межах заявлених вимог та поданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд приймає рішення про задоволення позову.

Outcome: approved