Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

15.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 395,8 кв.м., що розташована в [ADDRESS], за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог вказує, що в травні 2006 року він виявив занедбану окрему нежитлову будівлю, яка знаходиться між будинками [ADDRESS]. Приміщення було занедбане і захаращене сміттям, двері були відсутні, і він вирішив використовувати це нежитлове приміщення в якості комори для зберігання особистих побутових речей. Власними зусиллями за власний кошт поліпшив його стан, зібрав та вивіз сміття та землю, укріпив стіни, встановив двері та замок. На початку 2017 року вирішив звернутись до компаній, що забезпечують енерго- та водопостачання, щоб під'єднати нежитлове приміщення підвалу до мереж водопостачання та електроенергії, але йому було відмовлено в зв'язку з тим, що не маю технічної документації на це нежитлове приміщення та документів підтверджуючих право власності. Щоб встановити власника нежитлового приміщення, звернувся до працівників дільниці КП «Жилкомсервис», до мешканців сусідніх будинків, розмістив на стінах будівлі паперові оголошення з контактним телефоном. Але ні з початку року, ні на протязі всього тривалого часу фактичного володіння цією нежитловою будівлею ніхто із мешканців сусідніх будинків не надав інформації стосовно приналежності цієї будівлі та на оголошення ніхто не відгукнувся. У червні 2017 року після його звернення до експерта по технічній інвентаризації об'єктів нерухомого майна з метою отримання технічного паспорту на зазначену нежитлову будівлю згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій нежитлової будівлі, нежитлова будівля літ. «А-1» (за техпаспортом) знаходиться на території Київського адміністративного району міста Харкова за адресою: [ADDRESS]. Будівля одноповерхова з глиняної цегли, збудована в 1991 році, відповідає характеристикам підвального та цокольного поверху, площа земельної ділянки під забудову 540 кв. м., загальна площа приміщень 395,8 квадратних метрів, стан будівлі в цілому справний, частина стіни потребує капітального ремонту. Після звернення до нотаріуса встановив, що нежитлове приміщення підвалу літ. «А-1» загальною площею 395,8 кв. м., що розташоване в [ADDRESS] не належить фізичним чи юридичним особам і порадив йому звернутись до суду з позовом. На підставі викладеного, вважає, що є всі законні підстави для визнання його власником даного нерухомого майна за набувальною давністю згідно вимог ст.ст. 16, 344 ЦК України, оскільки він безперервно, добросовісно, відкрито володіє та на свій розсуд користується зазначеним приміщенням. В судове засідання представник позивача не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача також в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду, надав суду письмові заперечення, в яких заперечує проти позовних вимог та просить розглядати справу у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст.41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 3 цієї статті право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давінстю з моменту державної реєстрації. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відповідно до п.14 вищезазначеної Постанови Пленуму, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що нежитлове приміщення літ. «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., (за техпаспортом, виготовленим 20.06.2017 року) знаходиться на території Київського адміністративного району міста Харкова за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 22-26). Згідно звіту технічного обстеження будівельних конструкцій нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS], проведеного ТОВ «ЮІК Форум» будівля одноповерхова з глиняної цегли, збудована в 1991 році, відповідає характеристикам підвального та цокольного поверху, площа земельної ділянки під забудову 540 кв. м., загальна площа приміщень 395,8 квадратних метрів, стан будівлі в цілому справний, частина стіни потребує капітального ремонту. Також, вказано, що під час технічного обстеження на предмет визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації, були оглянуті основні несучі та огороджувальні конструкції об*єкта: фундаменти, стіни, перекриття, покрівля, та двері і встановлено їх придатність. (а.с. 27-38). За даними, викладеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., що знаходиться на території Київського адміністративного району міста Харкова за адресою: [ADDRESS] не значиться за будь-якою особою. (а.с.11-21). Згідно відповіді комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за наявних архівних матеріалах інвентаризаційних справ інформація про актуальний стан державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., по [ADDRESS] відсутня, матеріали інвентаризаційної справи по [ADDRESS] не складались. (а.с. 50). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.3 і 4 ЦПК України). Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення в друкованих ЗМІ. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду в комунальну власність. Аналізуючи вищенаведені обставини, дані нежитлові приміщення - нежитлова будівля «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., по [ADDRESS] є безхазяйною річчю в розумінні вимог ст. 335 ЦК України. Відповідачем по справі не було надано до суду доказів дотримання визначеної законодавством процедури набуття права власності на безхазяйну нерухому річ, а саме: рішення міської ради, що нежитлова будівлі літ. «А-1» загальною площею 395,8 кв. м., що розташована в [ADDRESS] взята на її баланс, даних про взяття на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 395,8 кв. м., що розташована в [ADDRESS], за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, дані що міською радою були прийняті заходи із розшуку власника цього майна, звернення до суду із заявою про визнання нерухомого майна безхазяйним та його передачу в комунальну власність міської ради у зв'язку зі спливом одного року з моменту взяття на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Згідно положень статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Відповідно п. 11 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Під час розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] добросовісно, безперервно та відкрито володіє об*єктом - нежитловим приміщенням «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., по [ADDRESS] з 2006 року, на який поширюється строк давності, передбачений вимогами ст. 344 ЦК України, турбувався долею цього майна та не приховував того, що ним користується. Набувальна давність є юридичним фактом. Рішення суду про встановлення факту спливу строку набувальної давності не замінюватиме собою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а буде лише підставою для її проведення. Також, суд зазначає, що набуття позивачем у власність нежитлової будівлі, є саме тим правовим фактом, який породжує у нього в майбутньому цивільний обов'язок оформлення правових підстав користування даною земельною ділянкою та введення нерухомого майна в експлуатацію відповідно до законодавства. З огляду на вище викладені обставини, приймаючи до уваги, що під час розгляду справи знайшов підтвердження факт відкритого, добросовісного, безперервного протягом 10 років, володіння позивачем нежитловим приміщенням літ. «А-1», загальною площею 395,8 кв.м., по [ADDRESS], а тому суд вважає за необхідне, визнати за позивачем право власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю. Крім того, суд зазначає, що посилання відповідача в запереченнях на факт самочинного будівництва, яке позивач здійснив до набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» 12.03.2011 року, з огляду на приписи ст. 376 ЦК України, не знайшли свого підтвердження. Відповідно до інформації з отриманого технічного паспорту на громадський будинок та звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій нежитлової будівлі, нежитлова будівля літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS], будівля одноповерхова з глиняної цегли, збудована в 1991 році. Таким чином на час завершення будівництва нежитлового приміщення у 1991 році позивач (1983 року народження) мешкав в іншому місті та був малолітньою дитиною. Таким чином, суд приходить висновку що позивачем належно обрано спосіб судового захисту в розумінні ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved