Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] (далі позивач) 03 лютого 2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області з вимогою про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, згідно якої просить суд: - розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №477 від 06.06.2008 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції; - позбавити [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] ; - визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що 06 червня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №447, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . З самого початку сімейного життя відповідач самоусунувся від виконання сімейних обов`язків, від утримання сім`ї, не цікавився дитиною, жорстоко поводився до позивача та їх маленької доньки. Відносно відповідача Приморським РО ОГУ ГУМВД України в Одеській області складено протокол офіційного попередження про недопустимість порушення чинного законодавства, але незважаючи на це, відповідач не зупинився в своїй агресивній поведінці, продовжував наносити тілесні ушкодження їй та їхній доньці, в зв`язку з чим, відповідача поставлено на профілактичний облік органів внутрішніх справ до категорії «сімейний насильник». Крім фізичного насилля над донькою, відповідач здійснював і психологічне насилля, що свідчить про рецидивну поведінку відповідача, що направлена на здійснення фізичного, психологічного та економічного насилля щодо своєї сім`ї. 23 вересня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , але свої зобов`язання щодо утримання доньки відповідач не виконує та має заборгованість по сплаті аліментів понад 6 років, яка становить 113 248,00 грн. Крім того, постановою Другого Приморського ВДВС від 04.06.2019 р. на відповідача накладено штраф у розмірі 51 374,00 грн., і загальна заборгованість складає 164 622,00 грн. 25 січня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] оголошено в розшук в зв`язку з невиконанням зобов`язань по сплаті аліментів, відповідач знаходиться у розшуку і на теперішній час. Позивач зазначає в позові, що 02.10.2019 року вона зверталась з заявою до прокуратури Одеської області про вчинення відповідачем кримінального злочину, а саме: злісного ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, заява була перенаправлена до слідчого відділу Приморського відділу поліції в м. Одесі, але відповіді вона не отримала до теперішнього часу. Донька знаходиться на її утриманні, позивач займається її вихованням, нею створені необхідні умови для нормального розвитку дитини, життя та навчання. За місцем роботи позивач характеризується позитивно. Відповідно до характеристики з місця навчання доньки, а саме: з Одеської ЗОШ №52 Одеської міської ради, дитина має навчальні досягнення високого рівня, ввічлива, старанна, уважна. З характеристики вбачається, що батько - [PERSON] в школі не з`являвся, батьківських зборів і шкільних заходів не відвідував, з учителями не знайомий. Відповідач з донькою не спілкується, не телефонує, зі святами не вітає, а тому позивач вважає, що позбавлення батьківських прав повністю сприяє інтересам доньки і надалі зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію її прав. Зважаючи на вищезазначене, в зв`язку з тим, що позивач та відповідач проживають окремо, відповідача оголошено в розшук за невиконання аліментних зобов`язань, встановленими фактами насильства в сім`ї з боку відповідача до позивача та до доньки, вона вважає, що розірвання шлюбу, позбавлення відповідача батьківських прав, тощо, буде повністю відповідати її інтересам та інтересам дитини. Все вищевикладене, змусило її звернутися до суду з зазначеним позовом. У встановлені судом строки відповідач не надав відзиву на позов. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач не з`явилася до суду, надала заяву та письмові пояснення (а.с.189-192, 193), просила задовольнити позовні вимоги з урахуванням наданих нею раніше та письмових пояснень та продовжити розгляд справи у її відсутності. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. До Іллічівського міського суду Одеської області 03 лютого 2019 року звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] (третя особа: служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області) з вимогою про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді від 02 березня 2020 року відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.76-77). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 червня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.138). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.50). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.51). Відносно відповідача Приморським РО ОГУ ГУМВД України в Одеській області складено протокол офіційного попередження про недопустимість порушення чинного законодавства, складено адміністративний протокол (а.с.11-16). 23 вересня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.19-20). Свої зобов`язання щодо утримання доньки відповідач не виконує та має заборгованість по сплаті аліментів понад 6 років, яка становить 113 248,00 грн. (а.с.21-22). Постановою Другого Приморського ВДВС від 04.06.2019 р. на відповідача накладено штраф у розмірі 51 374,00 грн., і загальна заборгованість складає 164 622,00 грн. (а.с.23-24) 25 січня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] оголошено в розшук в зв`язку з невиконанням зобов`язань по сплаті аліментів, відповідач знаходиться у розшуку (а.с.28). Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування від 22 червня 2020 року виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] (а.с.120-121). Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування від 22 червня 2020 року виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області вважає за не доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.118-119). V. Оцінка Суду. Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України (далі СК) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В свою чергу відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у них не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін. А. Щодо позбавлення батьківських прав. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для Суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Так само, Суд знаходить, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідач життям дитини не цікавиться, участі у вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною належного виховання, що свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказані обставини, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України». Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається розлучення відповідача з дитиною відбулося за ініціативи відповідача, який жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною. За таких обставин, без бажання відповідача, держава позбавлена можливості посприяти йому у виконанні ним своїх батьківських обов`язків. В свою чергу [PERSON] надала згоду на позбавлення її батька [PERSON] відносно неї. Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дитиною не зміняться, тому що вони тривалий час разом не проживають. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини . Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини. Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та батьком склались таким чином, що син протягом більшого періоду свого життя проживає окремо від батька, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з ним не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини». Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органів опіки та піклування, які мали можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу, як висловити свою думку, так змінити своє відношення до виховання дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дітей відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст.12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання дітей, що стало підставою для подачі позову до суду. Враховуючи, що на даний час неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] , має особисту прихильність до матері, крім того вона виявила бажання проживати з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі необхідні умови для нормального розвитку дитини, життя та навчання, тому суд вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітньої доньки з матір`ю. З цих підстав,

Outcome: approved