Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] (надалі позивач) з позовом до Обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові» (надалі відповідач 1) та головного лікаря Обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові» - Банах О.І. (надалі відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 15.12.2015 року на підставі наказу № 130 к/тр від 10.12.2015 року позивача було прийнято на посаду інспектора з кадрів Обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові», з посадовим окладом згідно штатного розпису. 06.07.2016 року наказом № 93 позивачу оголошено догану, за несвоєчасне подання звіту до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату. Накладення вказаного дисциплінарного стягнення позивач не оскаржувала, оскільки не хотіла псувати стосунки з головним лікарем. Позивач у позовній заяві також вказує, що твердження відповідача 1 про те, що 30.12.2016 року позивачу знову було оголошено догану не відповідають дійсності, адже вказана догана позивачу не оголошувалась, а наказ № 132 від 30.12.2016 року, було виготовлено вже після звернення позивача до суду з даним позовом, про що свідчить відсутність її підпису в самому наказі та в акті засідання комісії із соціального страхування ОКУ «ВОСПК» від 09.12.2016 року. 17.02.2017 року, жодним чином не мотивувавши своє рішення (без зазначення за що саме та за який період) відповідачем 1 винесено наказ № 65 від 17.02.2017 року, яким позивачу знову, як позивач вважає безпідставно, оголошено догану. В подальшому, того ж таки 17.02.2017 року, відповідачем, без зазначення конкретного порушення посадових обов`язків покладених на позивача трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, винесено наказ № 16-к/тр «Про звільнення з роботи», яким позивача з 17.02.2017 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, звільнено з посади інспектора з кадрів ОКУ «ВОСПК». Проведене звільнення позивач вважає незаконним, оскільки в наказі про звільнення відповідачем не наведено жодних (конкретних) фактів невиконання позивачем своїх посадових обов`язків, що покладені на неї трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, що вчинені нею після застосування до неї дисциплінарної відповідальності у виді догани. При винесенні наказу про звільнення відповідач обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання позивачем без поважних причин посадових обов`язків, в чому саме полягали порушення, що допущені позивачем, за які її вирішено звільнити з роботи в оскарженому наказі не зазначено. Позивач вказує на те, що реальною причиною її звільнення стало не допущення дисциплінарного проступку, а неприязні стосунки, що склались у позивача з головним лікарем, внаслідок чого головний лікар провів звільнення виключно з метою позбутись небажаного інспектора з кадрів. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачем до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому позивач, ураховуючи останню заяву про збільшення позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати наказ головного лікаря ОКУ «ВОСПК» № 16-к/тр від 17.02.2017 року з особового складу «Про звільнення з роботи», яким позивача звільнено з посади інспектора з кадрів Обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові»; визнати недійсним запис про звільнення з роботи, зроблений в трудовій книжці позивача та зобов`язати головного лікаря обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові» внести відповідний запис про поновлення позивача на посаді інспектора з кадрів; поновити [PERSON] з 20.02.2017 року на посаді інспектора з кадрів обласної комунальної установа «Вінницька обласна станція переливання крові» та стягнути з обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові» на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.02.2017 року по 01.11.2017 року включно в розмірі 23149,13 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20\~000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з тих же підстав, що наведено у позовній заяві, просили позов задоволити у повному обсязі. Позивач додатково зазначила, що 17.02.2017 року їй оголошено догану, однак їй не пред`явлено жодного доказу невиконання нею без поважних причин своїх службових обов`язків. Події з працівниками [PERSON] та [PERSON] , щодо їх переміщення відбувались 15.02.2017 року про що вона достовірно пам`ятає. Приблизно о 16 год. 17.02.2017 року їй вручено одночасно наказ про оголошення догани і наказ про її звільнення. На запитання суду позивач повідомила, що це відбулось одночасно, після того як на комісії по трудовим спорам головний лікар у всьому у чому тільки можна і не можна її звинуватила. Наказ про звільнення і про оголошення догани вона отримала цього ж таки 17.02.2017 року на її вимогу від діловода [PERSON] в приймальні головного лікаря. Однак наказ про її звільнення, ще був недооформлений, на ньому був відсутній номер (не проведений через книгу наказів на час його отримання). Позовну заяву позивач подала через пошту 17.03.2017 року, а тому строк на звернення до суду з вказаною позовною заявою не пропущено. В судовому засіданні представник відповідача 1 Цветкова І.В. проти позову заперечувала з тих підстав, що наведено в її письмових запереченнях проти позову, зміст яких зводиться до наступного. Звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону, оскільки перед звільненням на позивача неодноразово накладались дисциплінарні стягнення у виді доган, зокрема наказом № 93 від 06.07.2016 року у зв`язку з порушенням та невиконанням функціональних обов`язків, а саме несвоєчасного подання звіту про військовозобов`язаних та призовників і бронювання військовозобов`язаних, про застосування вказаного дисциплінарного стягнення позивачу було відомо. Окрім наведеного 09.12.2016 року заступником головного бухгалтера [PERSON] було подано доповідну головному лікарю установи, з приводу неналежного виконання позивачем службових обов`язків, а саме невірного вирахування відсотку оплати по лікарняних листах, що залежить від страхового стажу, як наслідок було складено заяву розрахунок про фінансування до Вінницької міської ВД ФСС з ТВП з сумою оплати, що не відповідає дійсності та могло спричинити надмірне використання коштів Фонду соціального страхування та притягнення відповідача до відповідальності. Актом засідання комісії із соціального страхування ОКУ «ВОСПК» від 09.12.2016 року було виявлено невірний розрахунок стажу працівника [PERSON] , що призвело до надмірної виплати коштів по лікарняних листах № АГУ 524705 та АГУ 524744. Враховуючи вжиті відповідачем 1 заходи, надміру виплачені кошти були повернуті ФСС з ТВП у Вінницькій області працівником [PERSON] . З огляду на викладене на позивача наказом № 132 від 30.12.2016 року повторно накладено дисциплінарне стягнення у виді догани. Відповідач 1 вказує на те, що позивача було ознайомлено з вказаним наказом, однак вона відмовилась його підписувати, внаслідок чого було складено відповідний акт від 30.12.2016 року. Станом на лютий 2017 року на підставі доповідних записок заступника головного бухгалтера, економіста та працівників, яким було невірно вирахувано страховий стаж і вони або недоотримали кошти, що належні їм, або змушені були повернути надлишково сплачені кошти, були виявлені численні порушення допущені позивачем при виконанні роботи, покладеної на неї трудовим договором. Так, згідно доповідної записки від 16.01.2017 року позивачем було допущено помилки при вирахуванні кількості днів, які [PERSON] перебувала на лікарняному, згідно листа непрацездатності. На підставі доповідної записки від 13.02.2017 року було встановлено факт невірного перенесення днів відпустки [PERSON] . Крім того невірно зазначено стаж [PERSON] при складенні списку вислуги років медичних працівників. Доповідною запискою від 15.02.2017 року було доведено до відому головного лікаря, що позивач відмовилась від оформлення наказу про переміщення працівника [PERSON] в рамках виробничої необхідності до іншого підрозділу. Внаслідок наведеного 17.02.2017 року наказом № 65 позивачеві знову оголошено догану за систематичне невиконання посадових обов`язків (виявлення невідповідностей, чисельних помилок в роботі та недостатнього кваліфікаційного рівня. Після винесення догани позивач була в усній формі попереджена про необхідність суворого та неухильного дотримання вимог законодавства та посадової інструкції, однак в той же день керівнику стало відомо про конфліктну ситуацію, що виникла з приводу переміщення [PERSON] . У зв`язку з виробничою необхідністю (хвороба [PERSON] ) працівника [PERSON] було переміщено у підрозділ цілодобового обслуговування населення готовою продукцією. Однак позивач у неприйнятній формі відмовилась виконувати наказ № 146 к/тр від 27.12.2016 року, незважаючи на те, що особисто розписалась в графіку погодинного чергування медичних сестер, що переданий у бухгалтерію. Свою відмову оформляти наказ позивач мотивувала тим, що відсутній лікарняний лист стосовно основного працівника. Враховуючи грубе та систематичне порушення своїх трудових обов`язків позивачем, на підставі доповідних записок головного бухгалтера від 15.02.2017 року та 16.02.2017 року, було прийнято рішення про звільнення позивача з посади інспектора відділу кадрів, що оформлено наказом від 17.02.2017 року № 16 к/тр. У своїх письмових запереченнях відповідач 1 також вказує на те, що на час звільнення позивача, остання мала дві догани, які не були зняті у встановленому законом порядку. Також представник відповідача вказує на те, що позивач після ознайомлення з наказом про звільнення відмовилась отримати належним чином оформлену трудову книжку, і тому їй неодноразово надсилались повідомлення про необхідність прибути до відповідача 1 та отримати трудову книжку особисто, або надати письмову згоду на її пересилання по пошті. Враховуючи те, що звільнення відбулось у спосіб та за підстав, що передбачено законом, просила також відмовити в задоволенні позову і в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача 2 Захарчук М.В. в судовому засіданні проти задоволення позову також заперечував, з тих же підстав, що наведено представником відповідача 1. Додатково зазначив, що звільнення проведено, враховуючи ту обставину, що позивач станом на час звільнення мала три непогашені догани на підставі доповідної записки заступника головного бухгалтера [PERSON] від 15.02.2017 року. В наказі про звільнення від 17.02.2017 року допущено описку та помилково вказано що звільнення проведено на підставі доповідної записки від 16.02.2017 року. На запитання представника позивача, чому в письмових запереченнях проти позову представником відповідача 2 наведено, що звільнення позивача проведено за проступок, який позивачем вчинено саме 17.02.2017 року а на даний час позиція змінилась, представник [PERSON] повідомив, що насправді позивача звільнено за проступок який було вчинено раніше (відмова від підготовки наказу про переміщення працівника [PERSON] ), однак за вказаний дисциплінарний проступок позивача до відповідальності не було притягнуто. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами КЗпП України. Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, остання була прийнята на посаду інспектора з кадрів ОКУ «Вінницька обласна станція переливання крові» з випробувальним терміном в 1 місяць, згідно Наказу № 130 к/тр від 10.12.2015 року. (а.с.4-5). Сторонами по справі не заперечується та обставина, що позивач, по завершенню випробувального терміну продовжила працювати на посаді, на яку її було призначено наведеним вище наказом, а отже вказана обставина в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Після прийняття позивача на роботу до відповідача 1, позивач зобов`язалась виконувати посадові обов`язки, що визначені посадовою інструкцією № 01-01/2 Інспектора з кадрів код КП 3423 та дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, з якою позивач ознайомилась, про що свідчить її підпис у вказаній посадовій інструкції (а.с. 45 48). Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] , позивач, згідно Наказу № 16-к/тр від 17.02.2017 року була звільнена з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку, за п. 3 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 4,5). В матеріалах справи міститься копія наказу головного лікаря ОКУ ВОСПК Банах О.І. з особового складу від 17.02.2017 року «Про звільнення з роботи» [PERSON] з 17.02.2017 року, з формулюванням причини звільнення, аналогічному тому, що наведено у трудовій книжці. (а.с. 3). Як вбачається з копії вказаного наказу підставами для звільнення позивача з займаної посади стали: 1) Доповідна записка заступника головного бухгалтера [PERSON] від 16.02.2017 року; 2) копія наказу № 65 від 17.02.2017 року про оголошення [PERSON] догани за порушення трудової дисципліни; 3) пояснення [PERSON] . У суду не виникає сумніву, щодо надання позивачу для ознайомлення саме вказаного примірника наказу про звільнення, оскільки в ньому міститься як підпис головного лікаря [PERSON] , так і підпис [PERSON] , також у вказаному примірнику наказу міститься напис наступного змісту: «Звільнення вважаю незаконним, безпідставним, тому мушу оскаржувати цей наказ. 17.02.2017р.» Разом з тим суд зауважує на тому, що у вказаному примірнику наказу не проставлено його номеру, що відображено в трудовій книжці за номером 16 к/тр (запис № 40), з чого слідує, що на момент ознайомлення з наказом позивача по справі, а саме 17.02.2017 року, вказаний наказ не був завершений своїм оформленням, не проведений через книгу наказів по підприємству (не зареєстрований в ній), позивачу вручено саме цей примірник наказу про звільнення. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної правової норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. У справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з`ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв`язку з його вчиненням систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Пленум Верховного Суду України в п.п. 18, 22 Постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника. При цьому суди не вправі визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. При розгляді таких спорів судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст. 147,148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Як слідує з матеріалів справи [PERSON] тричі оголошувалася догана. Зокрема, як вбачається з Наказу № 93 від 06.07.2016 року позивачу по справі оголошено догану у зв`язку з порушенням та невиконанням своїх функціональних обов`язків, а саме несвоєчасного подання звіту, відповідно до чинного законодавства. (а.с.62). Винесенню цієї догани передувало відібрання пояснень у позивача, згідно якого, позивач висловилась по суті проступку, за який до неї застосовано наведене дисциплінарне стягнення. (а.с. 61). Наказом № 132 від 30.12.2016 року у зв`язку з порушенням, допущеним позивачем (помилки в обрахуванні страхового стажу працівника установи [PERSON] ) та на підставі доповідної та пояснення заступника головного бухгалтера [PERSON] , позивачу по справі знову оголошено догану. (а.с. 71). Підставою для застосування вказаного дисциплінарного стягнення стала доповідна заступника головного бухгалтера установи [PERSON] , від 09.12.2016 року та її ж пояснення від 12.12.2016 року (а.с. 68, 70). В матеріалах справи також міститься акт № 1 від 30.12.2016 року, згідно якого зафіксовано відмову позивача по справі від проставлення підпису про ознайомлення з наказом № 132 від 30.12.2016 року про оголошення їй догани. (а.с. 72). Наказом № 65 від 17.02.2017 року за систематичне невиконання своїх посадових обов`язків (виявлення невідповідностей та численних помилок у роботі), недостатнього кваліфікаційного рівня займаної посади та на підставі доповідної заступника головного бухгалтера [PERSON] позивачу знову оголошено догану. (а.с. 2). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді догани до позивача стала доповідна записка заступника головного бухгалтера [PERSON] без зазначення в наказі змісту вказаної доповідної, її дати. В наказі не конкретизовано, за які саме порушення допущені позивачем до неї застосовано вказане дисциплінарне стягнення. Разом з тим, з письмових заперечень відповідача 1 та її ж пояснень в судовому засіданні слідує, що вказане дисциплінарне стягнення до позивача застосовано на підставі доповідних записок заступника головного бухгалтера [PERSON] : а) від 16.01.2017 року про допущення позивачем помилок при обрахуванні кількості днів продовження відпустки працівника [PERSON] , також в роботі позивача виявлено помилки при обрахунку страхового стажу [PERSON] , що призвело до неправильного нарахування виплат по лікарняних листках (за що, до речі, на позивача, уже було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани Наказом № 132 від 30.12.2016 року), а також неправильного обрахунку вислуги років працівника [PERSON] , що призвело до виплат належних працівнику сум не в повній мірі. (а.с. 53); б) від 13.02.2017 року про невірний термін перенесення позивачем днів відпустки працівнику [PERSON] (а.с. 49) в) від 15.02.2017 року, якою доведено до відома головного лікаря, що позивач в неприйнятній для роботи грубій, на підвищених тонах формі відмовилась видавати наказ про переміщення працівника [PERSON] на роботу, працівника [PERSON] , у зв`язку з хворобою останньої, згідно наказу № 146к/тр від 27.12.2016 року, з 01.01.2017 року. (а.с. 52). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У цьому зв`язку суд зазначає, що позивач хоч і зазначає про необґрунтованість наказів, якими на неї накладались дисциплінарні стягнення у виді доган, зазначаючи також про те, що наказ №132 від 30.12.2016 року під час її роботи взагалі не мав місця, та «сфабрикований» роботодавцем вже після звернення позивачем до суду з цим позовом, разом з тим не заявляла вимог про скасування описаних вище трьох наказів. Враховуючи викладене суд не перевіряє вказані три накази на предмет законності їх винесення (наявності підстав для їх винесення). Разом з тим, суд зобов`язаний перевірити вказані накази в контексті наявності у роботодавця підстав вважати, що має місце систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку та наявності нового (іншого) дисциплінарного проступку за який працівника не притягнуто до дисциплінарної відповідальності, за який роботодавець вирішив його звільнити, при наявності інших дисциплінарних стягнень, по іншим фактам, що оформлено відповідними наказами. Таким чином, як слідує з матеріалів справи, система у невиконанні позивачем посадових обов`язків обумовлюється наявністю у [PERSON] вищевказаних доган. Однак сама лише сукупність застосування до позивача заходів дисциплінарного впливу не може бути підставою для прийняття наказу про звільнення особи, оскільки відповідно до положень ст.147 КЗпП України особа може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності (звільнена) за конкретний проступок. У цьому зв`язку суд зазначає наступне. В наказі головного лікаря ОКУ ВОСПК [PERSON] з особового складу від 17.02.2017 року «Про звільнення з роботи», за яким позивача звільнено з посади інспектора з кадрів з 17.02.2017 року не зазначено за яке конкретне порушення трудової дисципліни проведено звільнення, в чому конкретно воно проявилося та коли саме позивач його здійснив, навпаки формулювання причини звільнення є узагальненим, таким що відповідає диспозиції п. 3 ч. 1 ст 40 КЗпП України, без наведення жодних фактів порушення позивачем трудової дисципліни (невиконання позивачем своїх трудових обов`язків, що покладено на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку). На противагу цьому суд зазначає, що в наказах про оголошення доган від 06.07.2016 року та від 30.12.2016 року порушення були конкретизовані. Більше того, формулювання порушення трудової дисципліни (систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на позивача трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку), що застосовано в наказі від 17.02.2017 року «Про звільнення з роботи» є аналогічним тому, що застосовано роботодавцем в наказі від 17.02.2017 року № 65 про оголошення позивачу догани, з чого суд приходить до висновку, що до позивача по справі застосовано два види дисциплінарних стягнень за одне і те ж саме порушення трудової дисципліни, що є грубим порушенням вимог ст. 149 КЗпП України. До вказаного висновку суд також приходить з огляду на те, що текст оскаржуваного наказу про звільнення містить посилання як на підставу звільнення на копію наказу № 65 від 17.02.2017 року про оголошення [PERSON] догани за порушення трудової дисципліни, та доповідну записку від 16.02.2017 року заступника головного бухгалтера [PERSON] . В судовому засіданні представниками відповідачів не представлено суду, жодної доповідної заступника головного бухгалтера [PERSON] , яка була б датована 16.02.2017 року, та яка б стосувалась фактів порушення позивачем трудової дисципліни в частині не забезпечення, на її рівні, виконання наказу головного лікаря від 27.12.2017 року про тимчасове переміщення працівників [PERSON] та [PERSON] (згідно письмових заперечень відповідача 1 саме виникнення вказаної конфліктної ситуації після оголошення позивачу догани слугувало підставою для її звільнення). В матеріалах справи наявна доповідна заступника головного бухгалтера [PERSON] , що стосується вказаних обставин, та датована 15.02.2017 роком, на яку як на підставу звільнення посилалися представники відповідачів в судовому засіданні, з зазначенням того, що в наказі про звільнення допущено технічну описку щодо дати вказаної доповідної (а.с.52). Разом з тим, ця доповідна мала місце до оголошення позивачу догани наказом від 17.02.2017 року № 65, та згідно письмових заперечень відповідача 1 проти позову ця доповідна була однією із підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді догани за наказом від 17.02.2017 року № 65. Окрім наведеного суд зважає також і на те, що така позиція представників відповідачів, щодо описки в наказі про звільнення щодо дати доповідної записки заступника головного бухгалтера [PERSON] (15.02.2017 року чи 16.02.2017 року), яка слугувала однією з підстав для звільнення не підтверджена жодними належними та допустимими доказами. З лютого місяця 2017 року у вказаний наказ не внесено жодних змін в цій частині, а тому така позиція представників відповідачів є перед судом жодним чином не доведеною. Окрім наведеного, зі змісту наказу про звільнення через не конкретизацію у ньому причини звільнення позивача по справі, не можливо зробити висновок про те, що позивача було звільнено саме через конфліктну ситуацію, що склалась з приводу тимчасового переміщення працівника [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання відповідачів як на підставу для звільнення позивача на доповідну від 15.02.2017 року, яка була підставою для оголошення позивачу догани, або на доповідну записку від 16.02.2017 року яку суду не представлено, так само як і на наказ № 65 від 17.02.2017 року про оголошення позивачу догани, який сам по собі не може слугувати підставою для звільнення, є необґрунтованим, та таким входить в пряму суперечність з Законом, оскільки вказані документи не свідчать про вчинення позивачем нового дисциплінарного проступку, після застосування до неї 17.02.2017 року дисциплінарного стягнення у виді догани. Так само вони не свідчать про вчинення позивачем дисциплінарного проступку до цієї дати, за який її роботодавцем вирішено звільнити після застосування дисциплінарного стягнення у виді догани, оскільки як наказ про оголошення догани так і наказ про звільнення не містять будь якої конкретизації. Розподіл представниками відповідачів (під час надання пояснень в суді) доповідних записок від 16.01.2017 року, від 13.02.2017 року, від 15.02.2017 року, як підстав для застосування 17.02.2017 року двох дисциплінарних стягнень у виді догани та звільнення, без зазначення їх як підстав для застосування конкретного дисциплінарного стягнення у відповідному наказі (з зазначенням дати та змісту конкретної доповідної), є штучним, не містить під собою жодного правового підґрунтя та відповідно доведеності, а тому не приймається судом до уваги. Посилання відповідачів на інші документи, як на підставу звільнення позивача, суд оцінює критично, оскільки вказані документи в оскаржуваному наказі, не вказані як підстава для звільнення, а доказування відповідачами обґрунтованості звільнення позивача не може ґрунтуватися на припущеннях, та документах, які в часі, в порівнянні з датою звільнення, виготовлені пізніше. (ст. 60 ЦПК України). Таким чином судом не встановлено, а відповідачами не доведено за яке конкретне порушення трудової дисципліни, тощо, позивача звільнено з роботи, після застосування 17.02.2017 року до позивача наказом № 65 дисциплінарного стягнення у виді догани. В суду відсутні підстави стверджувати про наявність чи відсутність вини позивача у вчиненні конкретного правопорушення. При цьому, що і позивачу невідомо за яке правопорушення її звільнено. Щодо дотримання порядку застосування дисциплінарного стягнення, то суд зауважує, що звільнення є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Ст.149 КЗпП України зобов`язує власника або уповноважений ним орган при обрані виду стягнення враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Разом з тим, відповідач доказів про дотримання вказаних положень закону, якщо вважав, що проступок мав місце, не надав. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, однак даний порядок дотриманий не був. При цьому судом не встановлено обставин, які б перешкоджали дотриманню вказаного порядку. Відповідачі належних та допустимих доказів щодо цього суду не надали. Суд також звертає увагу, що від позивача 17.02.2017 року не тільки не зажадали пояснення, а і не повідомили в чому полягає порушення. В матеріалах справи окрім наказу про застування догани та наказу про звільнення, немає жодного документу, який був би датований 17.02.2017 року та свідчив би про вчинення позивачем будь якого дисциплінарного проступку саме 17.02.2017 року, як зазначають відповідачі у своїх письмових запереченнях. Таким чином суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади проведено безпідставно, незаконно, та з порушенням визначеного законом порядку. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення позивача на посаді підлягають до задоволення. Щодо клопотання представників відповідача про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропущенням позивачем місячного строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі (ст. 233 КЗпП України) суд зазначає наступне. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Таким чином перебіг місячного строку звернення до суду у справах про звільнення починається з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки (Висновки Верховного Суду України, що наведені у Постанові від 05.07.2017 року (справа № 6-1033цс17), та Постанові від 16.03.2016 року (справа № 6-2426цс15). У цьому зв`язку суд зазначає, що в ході судового розгляду встановлено, що позовну заяву позивач до суду відправила 17.03.2017 року о 17 год. 50 хв. через відділення поштового зв`язку №7 (номер поштового відправлення 2100700510583), яке отримано працівником апарату Вінницького міського суду Вінницької області Бровко О.В. 20.03.2017 року, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 144 146, 153). З реєстру згрупованого отримання поштових відправлень Вінницького міського суду Вінницької області Ф 8 № 15, за 20.03.2017 року вбачається, що за № 66, судом отримано лист повідомлення за номером відправлення 2100700510583, номер якого ідентичний тому, що наведено в рекомендованому повідомленні та квитанції Укрпошти за 17.03.2017 року про прийняття до відправки листа позивача по справі. З наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовною вимогою про поновлення на роботі. Відсутність у матеріалах справи власне конверту, свідчить лише про те, що його не було передано визначеному у встановленому законом порядку судді разом з матеріалами позову, разом з тим про надходження вказаного позову поштою свідчать наведені вище докази. До вказаного висновку суд також приходить з огляду на довідку Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2017 року, що отримано на запит суду, згідно якої в березні місяці 2017 року від [PERSON] як особисто, так і по пошті, а так само як і через представника будь яка кореспонденція до суду не надсилалась, окрім як позовна заява, що на даний час розглядається судом. (а.с. 153). Враховуючи викладене, доводи відповідачів, щодо пропущення позивачем строку визначеного ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі судом до уваги не приймаються. При вирішенні вимоги про стягнення з відповідача 1 на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, суд зважає на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю"зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. З системного аналізу п. 2 вказаного Порядку слідує, що двома останніми календарними місяцями роботи, що передують події (а саме події незаконного звільнення), з якою пов`язана відповідна виплата є два останні календарні місяці роботи які в часовому проміжку, передують календарному місяцю в якому настає подія з якою пов`язана відповідна виплата. Тобто подія, з якою пов`язана відповідна виплата в місячно календарному вимірі перебуває в іншому календарному (наступному) місяці, ніж 2 календарні місяці, які мають враховуватись для розрахунку середньоденного заробітку за такий календарний двомісячний період. Таким чином суд приходить до висновку, що двома останніми місяцями роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата є грудень 2016 року та січень 2017 року. Правова позиція щодо порядку, структури та періодів нарахування заробітної плати у разі звільнення працівника наведено у Постанові Верховного Суду України у справі №6 195цс 14 від 21 січня 2015 року Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розмір середньоденної заробітної плати позивача по справі визначений відповідачем за останні два місяці роботи, що передували місяцю, в якому проведено звільнення позивача, у розмірі 133,81 грн., і не оспорюється сторонами. (а.с. 33). Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Як зазначалось вище, позивач 17.02.2017 року була звільнена з роботи. Тобто, часом вимушеного прогулу є період з 20.02.2017 року по 01.11.2017 року (включно), кількість робочих днів 173 (лютий 2017 року мав 7 робочих днів, березень 2017 року -\~22 дня, квітень 2017 року 19 днів, травень 2017 року -\~20 днів, червень 2017 року -\~20 днів, липень 2017 року \~21 день, серпень 2017 року -\~22 дні, вересень 2017 року 21 день, жовтень 2017 року 21, листопад 2017 року 1 день (станом на час винесення рішення. \~Представником позивача наведено відповідний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в судовому засіданні представником зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 23149, 13 грн. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з ОКУ «ВОСПК» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23149,13 грн. (173 дня х 133,81 грн.). Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним запису про звільнення з роботи, що зроблено в трудовій книжці позивача та зобов`язання головного лікаря ОКУ ВОСПК внести відповідний запис про поновлення на посаді, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджено Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року N 58, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. \~ \~ \~ \~При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаного недійсним, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. \~ \~ \~ \~З наведеного, суд приходить до висновку, що чинне законодавство передбачає порядок визнання внесеного до трудової книжки запису про звільнення недійсним, у разі встановлення судом факту незаконного звільнення, що є одним із способів захисту незаконно звільненого працівника від формування у наступних роботодавців думки щодо кваліфікації працівника, його ділових та моральних якостей, тощо. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене позовна вимога про визнання недійсним запису про звільнення, що зроблено у трудовій книжці, також підлягає до задоволення враховуючи те, що суд встановив обставину незаконного звільнення позивача. \~ \~ \~ \~В частині вимоги позивача про зобов`язання головного лікаря ОКУ ВОСПК внести відповідний запис до трудової книжки про поновлення на посаді інспектора з кадрів, то вказана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки на виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача головний лікар буде зобов`язаний внести відповідний запис до трудової книжки, як наслідок ухвалення рішення в цій частині Закон не вимагає. При вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 тис. грн. суд зважає на наступне. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права захищаються законом і є непорушними (ст. 21 Конституції України).\~ Тому обов`язок відшкодування моральної шкоди виникає із самого факту протиправної поведінки щодо позивача. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до позивача викликала в позивача почуття невизначеності, розгубленості, невпевненості у завтрашньому дні. Виходячи із зазначених норм Конституції України та Цивільного кодексу України, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок незаконного звільнення. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України), вказаний висновок висловлений в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 6 23цс12. Позивач як на підставу своїх вимог про відшкодування моральної шкоди вказує на те, що внаслідок незаконного звільнення вона втратила сон та спокій, порушився її звичний ритм життя, вона відчуває себе безпідставно ображеною та приниженою. З наведеного суд приходить до висновку, що сам факт незаконного звільнення спричинив позивачу моральні страждання, а як наслідок моральну шкоду, яку суд оцінює в 3000 гривень, а як наслідок позов в цій частині підлягає до часткового задоволення та з відповідача 1 на користь позивача підлягає до стягнення 3000 гривень моральної шкоди. Інші представлені позивачем документи, що на її думку свідчать про завдання їй моральної шкоди (в тому числі і медичні), не приймаються судом до уваги, оскільки судом не встановлено будь який причинно наслідковий зв`язок між звільненням та проведення відповідних медичних обстежень та лікування. Вирішуючи питання, щодо стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. При зверненні позивачем до суду нею сплачено 640 грн. судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, також представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно 6720 грн., за 10 год. 30 хв. надання правової допомоги позивачу. Вимога представника позивача, щодо стягнення судових витрат у виді витрат на правову допомогу в сумі 6720 грн. не ґрунтується на вимогах Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст. 1, якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд не приймає до уваги зазначені представником позивача у відповідному розрахунку розміри затраченого часу, оскільки наведені розрахунки, враховуючи складність спору та його суть є значно завищеним. Так суд не погоджується з витратами наведеним в розрахунку в частині попереднього опрацювання матеріалів на протязі 3 год. та вважає, що таке опрацювання не могло зайняти більше часу ніж 1 год., так само суд не погоджується з витратами часу представника на опрацювання законодавчої бази на протязі 2 год., що враховуючи складність спору не могло зайняти більше 1 год., формування позиції по справі та обґрунтування необхідності отримання додаткових матеріалів відбулось в ході опрацювання матеріалів та опрацювання законодавчої бази, тому суд не вважає, що представник на вказані дії затратив будь який інший час, щодо затрат часу на підготовку та направлення адвокатських запитів, суд зазначає, що в матеріалах наявна одна відповідь на адвокатський запит представника позивача, яка жодним чином не стосується предмету доказування та не входить до нього, суд також не погоджується з тим, що на підготовку позовної заяви в новій редакції, та клопотань про долучення письмових доказів представником затрачено 3 години часу, та вважає, що на такі дії поза межами судового засідання представником позивача Бездітним І.І. не могло бути затрачено більше часу ніж 2 год. Також суд враховує і те, що представник позивача [PERSON] приймав участь в судовому засіданні, що відбулось 29.06.2016 року, в якому представником затрачено 28 хвилин часу, а також в судових засіданнях 27.09.2017 року та 01.11.2017 року, в яких представник позивача затратив 1 год. 32 хв. та 1 год. 37 хв. відповідно. Таким чином представником [PERSON] в судовому засіданні та поза його межами під час вчинення окремих процесуальних дій затрачено 7 год. 37 хв., що в грошовому еквіваленті, із розрахунку 640 грн. за годину участі представника становить 4874, 67 грн. (7 год. 37 хв. х 640). Враховуючи те, що судом задовольняються позовні вимоги виключно до відповідача 1 обласної комунальної установи «Вінницька обласна станція переливання крові», вказана сума витрат на правову допомогу підлягає до стягнення з вказаного відповідача на користь позивача. Позивачем до вирішення заявлено п`ять вимог, чотири з яких немайнового характеру, одна майнового характеру. Вимогу про визнання протиправним наказу про звільнення та його скасування, на стадії внесення на розгляд суду заяви про збільшення позовних вимог позивач судовим збором не оплатила, разом з тим, така позовна вимога задовольняється судом, а тому з відповідача 1 на користь держави підлягає до стягнення 640 грн., судового збору; позивач в силу закону звільнена від сплати судового збору за вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а тому за вирішення вказаних позовних вимог з відповідача 1 на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1280 грн.; вимога позивача про визнання недійсним запису про звільнення з роботи та зобов`язання головного лікаря внести запис про поновлення на роботі до трудової книжки позивачем на стадії прийняття заяви про збільшення позовних вимог не оплачена судовим збором, разом з тим, задовольняється судом частково (в частині визнання недійсним запису про звільнення в трудовій книжці), а тому з відповідача 1 за вирішення вказаної вимоги на користь держави підлягає до стягнення 320 грн. судового збору (п. 36 Постанови пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»; позовна вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволена частково на 3000 гривень із заявлених до стягнення 20\~000 грн., (15%), а тому з відповідача 1 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 96 грн., тобто пропорційно до частини задоволених вимог. Клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про відкодування судових витрат та витрат на правову допомогу до задоволення не підлягає, оскільки рішення ухвалено не на користь його довірителя. На підставі викладеного,

Outcome: partial