Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

В провадженні судді знаходиться вищевказана справа. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є донькою померлої [INFO] [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження та актовий запис №2130, а також є онукою нині померлого діда - [PERSON] , який помер [INFO] . Померлому дідові - батькові померлої матері, [PERSON] , за життя на праві власності належала квартира, що знаходиться у [ADDRESS] . У вказаній квартирі наразі мешкає позивачка. Окрім того, за даною адресою, зареєстрована її молодша сестра - [PERSON] , [INFO] . Після смерті діда - [PERSON] , мати позивачки не встигла звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак на момент смерті діда вона мешкала за вказаною адресою, а тому є такою, що фактично прийняла спадщину. Звернувшись до приватного нотаріуса задля отримання консультації щодо прийняття вказаної спадщини, позивачка отримала усну відмову, через те що на майно покійної матері - [PERSON] , накладено арешт. Металургійне ВДВС відповіли, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» інформація про стан виконавчого провадження та документи з нього позивачка не має права отримувати т. я. не є стороною даного виконавчого провадження. Позивачка вважає, що оскільки вона та відповідачка [PERSON] на момент смерті матері, рівно як і раніше, проживали у даній квартирі, а тому є такими, що прийняли спадщину. У зв`язку з викладеним, позивачка просить суд скасувати арешт щодо майна померлої [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідач Металургійний відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог просив відмовити, а також пояснив, що на виконанні в Металургійному відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 23227359 (за ЄДРВП), № В10-2317 (за Журналом обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2010 рік) з примусового виконання судового наказу № 2н-3126 виданого 21.10.2009 Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Приват Банк» боргу в сумі 12335,88 грн. Державним виконавцем 13.12.2010 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 23227359 (з накладенням арешту на майно боржника) та накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] постановою № В10-2317 від 13.12.2010. Виконавче провадження № 23227359 було завершено державним виконавцем на підставі п.2 ч. 1 ст.47 (відсутність у боржника майна) Закону України «Про виконавче провадження» старої редакції закону. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями»: передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 04.02.2015 на підставі розпорядження керівника відділу № 2 від 05.01.2015 виконавче провадження № 23227359 було знищено, а відповідно копію постанови про арешт майна боржника надати до суду неможливо. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд доходить до наступних висновків: Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, письмовими матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Окрім того, вона є онукою [PERSON] , котрий є батьком матері позивачки (а.с. 25, 26). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 24). За життя йому на праві власності належала квартира, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 9,10). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 29). Мати позивачки за життя не зверталась із заявою про прийняття спадщини, однак по день смерті батька мешкала у вказаній квартирі, що не оспорено та не спростовано в судовому засіданні. При цьому, дослідивши витребувані матеріали спадкової справи, встановлено, що згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22.07.2008 року встановлено факт прийняття спадщини - квартири [ADDRESS] - [PERSON] після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 47-48). У вказаній квартирі мешкає позивачка та відповідачка [PERSON] , що не оспорено та не спростовано в судовому засіданні. Згідно з ст. 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.1,2 ст. 1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст.1268 ЦК України). Відповідно до норм ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких обставин, зважаючи, що позивачка на момент смерті її матері, рівно як і раніше, проживала у даній квартирі, вона є такою, що прийняла спадщину, а тому позовна вимога щодо визнання права власності на квартиру підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Всупереч цьому, у зв`язку із наявністю не знятих відповідачем арештів, позивач залишається обмеженим у реалізації свого права власності в частині розпорядження належним йому майном. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, з відповіді Металургійного ВДВС встановлено, що на виконанні в Металургійному відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 23227359 (за ЄДРВП), № В10-2317 (за Журналом обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю за 2010 рік) з примусового виконання судового наказу № 2н-3126 виданого 21.10.2009 Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Приват Банк» боргу в сумі 12335,88 грн. Державним виконавцем 13.12.2010 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 23227359 (з накладенням арешту на майно боржника) та накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] постановою № В10-2317 від 13.12.2010. Виконавче провадження № 23227359 було завершено державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 (відсутність у боржника майна) Закону України «Про виконавче провадження» старої редакції закону. Згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 04.02.2015 на підставі розпорядження керівника відділу № 2 від 05.01.2015 виконавче провадження № 23227359 було знищено, а відповідно копію постанови про арешт майна боржника надати до суду неможливо. У зв`язку з тим, що виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст.47 (відсутність у боржника майна) Закону України «Про виконавче провадження» старої редакції закону, вказана обставина не є підставою для скасування арешту. Суд вживав заходів для повідомлення ЗАТ «Приват Банк» про перебування в провадженні судді даної справи та повідомлено їх право на вступ у якості третьої особи, однак ЗАТ «Приват Банк» не виявив бажання бути залученим до розгляду в даній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. ч . 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого остання позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки сторонами не заявлені вимоги щодо розподілу між ними судових витрат, то їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не здійснюється. На підставі вище наведеного та

Outcome: approved