Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся з означеним позовом до суду, в якому просить визнати недійсним договір позики № 000201014113 від 17.10.2020 року, що був укладений ним з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.2020 позивач оформив заявку на отримання кредиту на офіційному веб-сайті ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та отримав кредит в розмірі 5000 грн. Відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладеного договору за допомогою інтернет сайту компанії. Позивач стверджує, що як вбачалося з пропозиції, організація надає кредит за умови оплати незначних розумних відсотків. Проте позивачу як позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не виконав встановлені імперативні вимоги вказаного Закону та не надав позивачу відомості, які потрібні при укладені кредитного договору. Через деякий час йому почали надходити повідомлення та дзвінки його рідним про невиконані зобов`язання перед відповідачем. Всі його спроби врегулювати ситуацію безрезультатні. Позивач вважає, що вищенаведені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний правочин є недійсним. Ухвалою судді від 25.01.2021 року відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що договір відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», Цивільного кодексу України, Правил, Кредитний договір між товариством та позичальником був укладений у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим/мережевим ідентифікатором. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Саме цим способом підписання договору скористався позивач під час укладення договору з ТОВ «ФК «ФОРЗА». На його мобільний номер, який він зазначив в особистому кабінеті під час реєстрації надійшов одноразовий ідентифікатор. Далі, в особистому кабінеті з`являється вікно, де зазначено, що для підписання договору клієнт має ввести код з смс, при цьому з текстом договору клієнт має можливість ознайомитись до його підписання за активним посиланням. Після введення позивачем коду з смс у відповідне поле «код із смс» (ОТП-пароль) та натискання кнопки «оформити кредит» було здійснено підписання договору у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201014113 від 17.10.2020 р. було укладено належним чином у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим/мережевим ідентифікатором, що повністю відповідає вимогам законодавства, а тому будь-які доводи позивача щодо нікчемності даного договору через недотримання письмового вигляду, не відповідають дійсності, є необґрунтованими та недоречними. Крім того, відповідач зазначає, що підписанням паспорту споживчого кредиту та договору позичальник підтвердив своє ознайомлення з усіма істотними умовами договору, серед яких, зокрема, і загальна вартість кредиту. Так, розділ 5 Кредитного договору, свідчить, що позичальник був належним чином повідомлений та прийняв умови Договору щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Товариством було виконано свої зобов`язання за кредитним договором та надано клієнту грошові кошти у кредит. Таким чином, ще до укладення договору клієнт мав можливість ознайомитись з його умовами та прийняти рішення щодо його укладення або відмовитись від його укладення. Отже, за умови, що позивач не згоден з умовами договору, він міг в будь який час відмовитись від подальшого оформлення, однак, не зробив цього і свідомо підписав кредитний договір. Відповідач вважає, що дії позивача свідчать саме про зловживання її правами та бажанням уникнути виконання зобов`язання за договором. У судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, разом з позовом подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та відмовити у задоволенні позовних вимог. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку з неявкою учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між ТОВ «ФК ФОРЗА» та [PERSON] було укладено договір позики № 000201014113 від 17.10.2020 року, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 5000,00 грн., на строк 30 днів, до дати повернення позики (останній день) - 15.11.2020 року, під розмір процентів акційних в день - 0, базову процентну ставка у день - 1,85%, процентну ставка за кожний день прострочення в день - 2,50%; вартість позики за весь строк на який видано позику - 2775,00 грн.; загальна вартість позики та процентів - 7775,00 грн. У відповідності до пункту 4 договору, він укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором). Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Як вбачається з копії спірного договору, при його підписанні позичальник використав електронний підпис одноразовим ідентифікатором I760832u. Розділом 5 кредитного договору встановлений розмір та порядок одержання процентів за користування кредитом. З даними умовами кредитного договору клієнт був ознайомлений до його підписання. Відповідно договору, позичальник підтвердив, що перед укладанням цього договору за його запитом йому було надано проект договору про фінансові послуги (договір про надання позики на умовах кредиту) та було надано всю визначену законом інформацію про умови надання фінансових послуг у повному обсязі, передбаченому законодавством (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ЗУ «Про споживче кредитування») та надана інформація повністю зрозуміла. Також, підтвердив, що вся переддоговірна інформація відповідно до чинного законодавства України була розміщена на офіційному сайті товариства та він з нею ознайомився перед укладанням договору. Сторони підтвердили, що договір укладений в результаті зваженого рішення сторін, на взаємовигідних умовах, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахування вимог розумності та справедливості. Суд вбачає, що невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, що разом складають єдиний договір, та визначають усі істотні умови надання позики. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього договору та Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, текст яких розміщено на сайті позикодавця за посиланням https://kf.ua., що зазначено у. договорі. Отже, Правила є у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Позикодавця до укладення договору. Відповідач є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 1009 від 27.03.2018 виданим Державною комісією з регулювання ринків. До відносин за договором позики застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує тим, що не було дотримано письмової форми його укладення та не підписано сторонами, відповідачем не було надано позивачу необхідної інформації про умови надання позики, ціни та сукупної вартості позики. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України) Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої, третьої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з договору позики № 000201014113 від 17.10.2020 року, позивачем було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позивач засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору позивач мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та прийняв надані відповідачем грошові кошти, що не заперечується самим позивачем та не спростовується матеріалами справи. Отже, договір позики укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір було укладено згідно з Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до вищезазначеного порядку, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 3 цього Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі. Згідно з Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «ФОРЗА», отримання коштів у позику можливе шляхом подання заявки в особистому кабінеті на веб-сайті товариства за умовами, які позичальник вважає зручними для себе, та підтверджує умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «Погоджуюсь», після чого формується одноразовий ідентифікатор, який використовується для підтвердження підписання договору. Договір містить персональні дані позичальника, зокрема його ПІБ, номер картки платника податків, контактний номер телефону. Без використання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету договір між позичальником та товариством неможливий. За таких обставин укладення договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, який в свою чергу вчинив певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Оцінивши спірний договір, суд зазначає, що договір позики № 000201014113 від 17.10.2020 року вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі. Зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Крім того, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено додаткові підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. (ч. 5). За приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Позивач зазначає, що відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, ввівши позивача в оману з приводу відсоткової ставки за позикою та не повідомивши про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, а також не надавши інформацію про інші істотні умови договору. Твердження позивача про те, що на момент укладення договору йому не було повідомлено всю необхідну інформацію про умови договору, зокрема про підвищену проценту ставку у разі неналежного виконання договору позики, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються договором позики, у якому чітко викладені умови надання коштів, а саме: тип та спосіб надання позики, розмір позики, строк та плата за користування позикою, тип процентної ставки, ціна та сукупна вартість позики, порядок розрахунків за договором, наслідки прострочення виконання зобов`язань, а також інформація стосовно позикодавця, зокрема: повне найменування, номер свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, повне ім`я уповноваженої особи, банківські реквізити, код ЄДРПОУ. Аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов чи його здійснення відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, а твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів. Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частині першій, другій ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами першою, шостою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову щодо визнання недійсним договору позики, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed