Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до Івано-Фрнківського міського суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру заборгованості у справі №2-45/2010 р. посилаючись на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року з нього на користь [PERSON] стягнуто 132 095,20 грн., яке ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року залишено без змін. При постановленні зазначнених рішень судами не було врахованого того факту, що позивачем було повернуто [PERSON] 13 000 євро та 3 000 доларів США та [PERSON] - 2 000 євро. А отже, переказані кошти не належали особисто [PERSON], він не є єдиним власником переказаних коштів, а тому суд прийшов до хибного висновку, що [PERSON] переказано на ім"я позивача 132 095,20 грн., які стягнуто з позивача на користь останнього в судовому порядку. Оскільки, отримані позивачем кошти повернуті їхнім власникам, боргу перед відповідачем у нього немає, а тому існують підстави для зміни розміру боргу. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, суду повідомила, що рішення Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року, яке ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.01.2011 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.06.2011 року також залишено без змін вступило в законну силу. В своєму позові, позивач намагається переглянути рішення суду, що вступило в законну силу, що є неможливим відповідно до законодавства України. Жодних змін обставин, за яких можливий перегляд рішення за нововиявленими обставинами [PERSON] не навів, у зв"язку з чим його заяву про перегляд судового рішення від 16.07.2010 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення. Такі дії позивача свідчать про небажання виконувати рішення суду, а тому підстав для задоволення позову немає. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, судом встановлено. Івано-Франківським міським судом в рішенні від 16.07.2010 року встановлено, що, починаючи з 2000 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] кошти на загальну суму в розмірі 132 095,20 грн. (а.с.7). Апеляційний суд Івано-Франківської області в своїй ухвалі від 25.01.2011 року вказав, що судом першої інстанції правильно встановлено факт передачі [PERSON] [PERSON] з Португалії коштів в розмірі 14 884 євро для придбання останньому квартири, при цьому погодився з гривневим еквівалентом вказаної суми в рішенні від 16.07.2010 року в розмірі 132 095,20 грн. (а.с.8, 9). Вище зазначені рішення залишені без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.06.2011 року (а.с.50, 51), а отже, рішення Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року набрало законної сили. За змістом рішення Апеляційного суду від 24 грудня 2013 року судом апеляційної інстанції встановлено, що кошти в розмірі 26 266,8 євро були перераховані на ім'я [PERSON] [PERSON], [PERSON] та іншими особами. Однак, всупереч тверджень позивача судом не зазначено конкретної суми хто скільки йому передав. Також судом апеляційної інстанції встановлено походження коштів у іноземній валюті від [PERSON] та інших осіб і на підставі доказів колегія суддів дійшла висновку, що вони не призначались на потреби сім'ї [PERSON] і повернуті особам, які їх перераховували. При цьому апеляційний суд зіслався, що вказані обставини підтверджені також рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року, тобто рішенням, яким стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] спірну суму. Твердження позивача про очевидну суперечливість судових рішень, зокрема: рішення Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 132 095,20 грн., ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2011 року, якою залишено без змін вказане рішення та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2013 року про поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON], спростовуються змістом наведених рішень. Такі твердження є його неправильним оціночним судженням. З вищенаведеного слідує, що позивачем перекручені встановлені судом обставини у наведених судових рішеннях. Більше того, позивачем на власний розсуд трактуються положення ст. 223 ЦПК України, відповідно до ч.4 якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно резолютивної частини рішення Івано-Франківського міського суду від 16.07.2010 року з [PERSON] стягнуто в користь [PERSON] суму коштів, якими він незаконно заволодів, а не періодичні платежі. А отже, застосування вимог ст. 223 ЦПК України при розгляді пред"явленого позову є безпідставним. Крім цього, позивач звертався до Івано-Франківського міського суду з заявою про перегляд судового рішення від 16.07.2010 року за нововиявленими обставинами, проте, ухвалою суду від 19.03.2014 року його заяву було залишено без задоволення, оскільки, позивачем не було наведено жодних змін обставин, за яких можливий перегляд рішення за нововиявленими обставинами (а.с.53-55). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зміну розміру заборгованості є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 60, 223 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed