Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

23 березня 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 02.01.1990 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зроблено відповідний запис та видано свідоцтво про шлюб, від шлюбу з відповідачкою вони неповнолітніх дітей не мають. З відповідачкою він проживав однією сім`єю за місцем їх реєстрації до грудня 2014 року, після чого сімейні стосунки з нею припинилися, оскільки на тлі постійних непорозумінь та сварок на побутовому грунті він був вимушений переїхати до іншого місця проживання. Спільне життя у нього з відповідачкою не склалося, вони мають різні погляди на життя, через що між ними часто виникали сварки і вони не могли порозумітися. Він вважає, що їх сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, останні кілька років вони проживають у різних оселях, далеко один від одного, не ведуть спільного господарства та сімейного бюджету, майже не спілкуються. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його інтересам, що має істотне значення, оскільки позбавляє його можливості налагодити свій побут за місцем його постійного проживання та створити нову сім`ю. Строк на примирення йому не потрібний, спору про поділ спільного майна подружжя між ним та відповідачкою немає, разом з цим, вона не погоджується розірвати шлюб в порядку ст. 106 СК України. Посилаючись на зазначене, позивач у позовній заяві просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Після виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України ухвалою судді від 22.04.2021 року було відкрито провадження у справі та визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмову заяву, у якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі, у випадку неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву суду не надала. Зважаючи на викладене, з урахуванням заяви позивача, суд вважає за можливе на підставі ст.ст.\~223, 280,\~281,\~282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін, без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України, та вирішити справу за наявними в ній матеріалами. Дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ Згідно\~ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.01.1990 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що 02.01.1990 року складно відповідний актовий запис №1, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (повторним) серії [NUMBER] , виданим 17.01.2020 року Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Днпро). Відповідно до вказаного Свідоцтва про шлюб, прізвищем дружини після державної реєстрації шлюбу є « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя сторони неповнолітніх дітей не мають. Посилаючись на те, що їх сім`я з відповідачкою розпалася, позивач звернувся до суду із вказаним позовом про розірвання шлюбу. Судом з матеріалів справи встановлено, що з відповідачкою позивач проживав однією сім`єю за місцем їх реєстрації до грудня 2014 року, після чого сімейні стосунки між ними припинилися, оскільки на тлі постійних непорозумінь та сварок на побутовому грунті позивач був вимушений переїхати до іншого місця проживання. Спільне життя у позивача з відповідачкою не склалося, оскільки вони мають різні погляди на життя, через що між ними часто виникали сварки і вони не могли порозумітися. Позивач зазначає у позові, що їх з відповідачкою сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, останні кілька років вони проживають у різних оселях, далеко один від одного, не ведуть спільного господарства та сімейного бюджету, майже не спілкуються; подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його інтересам, оскільки позбавляє його можливості налагодити свій побут за місцем його постійного проживання та створити нову сім`ю. Зазначене підтверджується наданою позивачем довідкою від 21.12.2020 року № 2112, виданою Садівничим товариством «Лазурь», в якій зазначено, що [PERSON] постійно мешкає за адресою [ADDRESS] , з грудня 2014 року; відповідно до матеріалів справи зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є адреса [ADDRESS] . Доказів протилежного суду не надано. Як зазначив позивач, надання їм строку на примирення є недоцільним, спору про поділ спільного майна подружжя між ними немає, разом з цим, відповідачка не погоджується розірвати шлюб в порядку ст. 106 СК України. Таким чином, будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача відповідачкою суду не надано і у передбачені ЦПК України порядку та строки не направлено до суду відзив на позовну заяву із викладенням у ньому своїх заперечень (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову із посиланням на відповідні докази та норми права, тому, зважаючи на приписи ч.8 ст. 178 ЦПК України, судом вирішена справа за наявними в ній матеріалами. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки жоден з подружжя [PERSON] за час знаходження справи у суді не висловив бажання щодо примирення, а натомість, позивач у наданій суду заяві наполягає на розірванні шлюбу, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб сторін підлягає розірванню. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати по справі сплачений ним судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved