Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Харкова з позовною заявою до старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області Дем`яненко О.М. про зняття арешту з майна. В обґрунтування заяви вказав, що його мати [PERSON] померла [INFO] . Під час оформлення спадщини він дізнався, що на невизначене майно, все нерухоме майно його матері накладено арешт від 05.05.2008 року за №7129771. Вказав, що йому не відомо в інтересах кого накладений арешт, підстава постанови про арешт майна, чому об`єктом обтяження є невизначене майно, все нерухоме майно. Вказав, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Харківській області виконавчих проваджень за якими боржником є [PERSON] на теперішній час не перебуває. Вказав, що його матір [PERSON] успадкувала квартиру від свого батька [PERSON] . Вона прийняла спадщину, проте не встигла оформити свої спадкові права. Право власності на вказану квартиру досі зареєстровано за його дідом, будь -які обтяження по зазначеній квартирі відсутні. Державний виконавець вчинив грубе зловживання своїм правом накладення арешту на майно, оскільки повинно бути визначене конкретне майно, на яке накладається арешт. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 30 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі. Позивач та його представник до суду не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, представник позивача надала заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, заяв, клопотань не надавав. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно серії [NUMBER] від 11.11.2004 року. Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища серії [NUMBER] від 10.11.2004 року вбачається, що [PERSON] перемінив прізвище на « [PERSON] », про що зроблено актовий запис №81. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.03.2011 року вбачається, що мати позивача [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №3407. Згідно листа Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 03.10.2018 року вбачається, що у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Харківській області на виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №4559 вчиненого 01.11.2007 року ПН ХМНО Чуприною Г.О. за яким боржником є [PERSON] . 07.11.2008 року державним виконавцем відділу винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Згідно листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Х/о Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Харків) від 06.05.2020 року зазначено, що на примусовому виконанні у відділі виконавчих проваджень за якими боржником є [PERSON] станом на теперішній час не перебуває. Згідно відповіді Третьої Харківської державної нотаріальної контори від 25.06.2018 року зазначено, що за матеріалами спадкової справи №74/2017, заведеної 3 ХДНК 27 березня 2017 року після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка була спадкоємицею [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав, станом на 25.06.2018 року наявні дані про те, що до складу спадкоємців [PERSON] входить [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.12.2003 року, виданого Московською районною радою, серії [NUMBER] вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.08.2019 року №178757317 вбачається, що накладено арешт на майно [PERSON] (в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7129771 від 05.05.2008 реєстратором: Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 364/1, 21.04.2008, Підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, Старший державний виконавець - Дем`яненко О.М., об`єкт обтяження: невизначене майно, Все нерухоме майно, власник: [PERSON] ). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно матері позивача, порушуються його права, внаслідок чого він позбавлений можливості оформити спадщину після смерті матері [PERSON] для вільного користування та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна, оскільки суду не надано доказів наявності стосовно його матері [PERSON] виконавчого провадження, в якому вона є боржником. Позивач в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не може. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог позивача і на підставі наданих суду доказів вважає, що позивач довів ті обставини, на які вона посилався як на підставу своїх вимог, тому позовні вимоги є обґрунтованими, не протиречать закону та підлягають задоволенню.

Outcome: approved