Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду позовом, в якому просив суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 23 червня 2007 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Метелицею О.О. реєстровий номер 2813. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина. Позивач є спадкоємцем другої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , так як остання була його сестрою. Спадкоємців першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] не має, так -як за життя у [PERSON] дітей не було та її чоловік [PERSON] помер [INFO] . При відкритті спадкової справи, після смерті [PERSON] позивач дізнався у нотаріуса про оспорюваний вище заповіт, складений на відповідача [PERSON] та вважає його недійсним, обґрунтовуючи це тим, що [PERSON] в 60 - х роках минулого століття отримала виробничу травму та втратила кисть правої руки, крім того з 80 - х років [PERSON] почала хворіти на психічні захворювання в зв`язку з чим неодноразово проходила курси лікувань в медичних закладах та в останні роки життя психічне захворювання у спадкодавця [PERSON] почало прогресувати, остання починала вести себе агресивно до оточуючих , важко йшла на контакт, не впускала до квартири не давала оцінку своїм діям, не могла себе обслуговувати в побутових питаннях та в зв`язку з викладеним за спадкодавцем [PERSON] доглядав соціальний працівник із Київського міського територіального центру соціального обслуговування. Також постало питання щодо примусового поміщення [PERSON] до медичного закладу для надання психіатричної допомоги, але на прикінці 2017 року [PERSON] захворіла та була госпіталізована, але [INFO] померла від сердцево - судинної недостатності. За життя позивач надавав матеріальну допомогу спадкодавцю, допомагав ліками, оплачував комунальні послуги, після смерті спадкодавця взяв на себе витрати щодо поховання [PERSON] та поминального обіду. Вважає, що оспорюваний заповіт складений [PERSON] 23 червня 2007 року на користь [PERSON] повинен бути визнано недійсним, так як в момент його посвідчення [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними в силу психічних зазхорювань та вказане не відповідає дійсному волевиявленню померлої. В судовому засіданні сторона позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, додатково підкресливши хворобливий стан спадкодавця, зокрема й на момент складання оскаржуваного заповіту. Сторона відповідача позов не визнала, мотивуючи це тим, що спірний заповіт складено у відповідності до волевиявлення померлої та остання розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи , що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина. 23 червня 2007 року [PERSON] склала на користь [PERSON] заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Метелицею О.О. реєстровий номер 2813. Як убачається з матеріалів спадкової справи № М 23/2018 заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Бойко Л.Л., (копія справи долучена до матеріалів цивільної справи) , що 31.05.2018 р. з заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса звернувся позивач по справі [PERSON] . Також 14 червня 2018 р. з заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса звернувся відповідач по справі [PERSON] . Виходячи з вимог ст. ст. 1216, 1217, 1233 1234 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1258 ЦК України визначено, що Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Також статтею 1262 даного Кодексу визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Положеннями ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України встановлено, що заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно вимог ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В судовому засіданні встановлено, що протягом тривалого часу, зокрема в період часу з 1980 р.р. по день смерті в 2018 р. [PERSON] хворіла на психічні захворювання, внаслідок чого проходила лікування у медичних закладах. Для об`єктивного та всестороннього розгляду справи в судовому засіданні була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої за №140, від 28.02.2020 р. зазначено, що [PERSON] за життя страждала хронічним стійким психічним захворюванням у вигляді Шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу, виражений апатико -дисоціативним тип дефекту ( згідно МКХ -10): F20.0) ознаки якого згідно з наданої медичної документації виявляла з першої половини 1980 - х років. В день та час посвідчення заповіту 23 червня 2007 р. [PERSON] страждала хронічним стійким психічним розладом у вигляді : Шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу виражений апатико -дисоціативним тип дефекту ( згідно МКХ -10): F20.0) і за своїм психічним станом в той період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно роз"ясень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 105 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Виходячи з фактично встановлених судом обставин справи, та наданих доказів щодо них, згідно відомостей, викладених у вказаному акті по проведеній експертизі, суд приходить до висновку про доведеність того, що в момент посвідчення заповіту від 27.06.2007р. [PERSON] , через психічні захворювання не мігла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно наведених положень ст. 225 ЦК дає підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved