Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], кооперативу «Наш дім» в якій просить визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку від 12 січня 2004 року, на родину з чотирьох осіб на нього, сина [PERSON] доньку [PERSON] та [PERSON] була надана квартира [ADDRESS] у будинку, що перебуває у власності Кооперативу «Наш дім».Квартира є трьохкімнатною, загальної площею 77,15 кв.м. та житловою площею 58,6 кв.м. та знаходилась на балансі Кооперативу «Наш дім». Пай по квартирі він сплачував перебуваючи у шлюбі та повністю його сплатив у липні 2004 року у розмірі 3069,00 грн. Шлюб з [PERSON] був зареєстрований у 29 квітня 1988 року відділом РАГС м. Запоріжжя, актовий запис №669. Шлюб був розірваний 07.09.2010 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 294. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та зазначили, що спірну квартиру не може бути поділено, так як вона належить кооперативу. В судове засідання призначене на 02.09.2015 р. не з»явились, були повідомлені судом належним чином. Представник Кооперативу " Наш дім " в судове засідання не з'явився, був повідомлений судом належним чином. Надав заяву, відповідно до якої не заперечував проти задоволення позовної заяви. Відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст. 169 ЦПК України дає право суду у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку від 12 січня 2004 року, на родину з чотирьох осіб, а саме на нього, сина [PERSON], доньку [PERSON] та [PERSON], була надана квартира [ADDRESS] у будинку, що перебуває у власності Кооперативу «Наш дім». Квартира є трьохкімнатною, загальної площею 77,15 кв.м. та житловою площею 58,6 кв.м. та знаходилась на балансі Кооперативу «Наш дім». Пай по квартирі він сплачував перебуваючи у шлюбі та повністю його сплатив у липні 2004 року році у розмірі 3069,00 грн. Шлюб з [PERSON] був зареєстрований 29 квітня 1988 року відділом РАГС м. Запоріжжя, актовий запис №669. Шлюб було розірвано 07.09.2010 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 294. Згідно реєстраційних документів в органах БТІ, власником квартири є кооператив «Наш дім». Згідно ст.384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Після сплати паю він не звертався до Хортицької адміністрації з вимогами щодо оформлення власності на квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма права, передбачена ст. 60 СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішені спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ст.ст. 70-71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому суд зазначає, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі в межах позовних вимог.

Outcome: approved