Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є основним наймачем квартири, що належить до державного житлового фонду, яка знаходиться у [ADDRESS] на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації №426 від 31.08.2016. У даній квартирі зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON]. Однак відповідач в даній квартирі фактично не проживає і ніколи не проживала, жодних особистих речей відповідача в даному житлі немає. Таким чином, оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає протягом багатьох років, не оплачує комунальні послуги не несе інших витрат по утриманню та обслуговуванню квартири, житлом не цікавиться, вона вважається такою, що втратила право користування ним. Реєстрація відповідача в найманій квартирі порушує права позивача як основного квартиронаймача, оскільки він самотужки змушений нести витрати пов'язані з ремонтом та утриманням даного житлового приміщення, а також сплачувати нараховані комунальні послуги в тому числі з розрахунку на кожного зареєстрованого, але фактично не проживаючого. А тому просить в судовому порядку визнати відповідача такою, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 29.05.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін у судове засідання. Визначено відповідачу строк для подання відзиву. В судовому засіданні 09.11.2018 представник відповідача долучив відзив. Проти позову заперечує, просить в задоволенні такого відмовити. Аргументує заперечення тим, що основним квартиронаймачем спірної квартири була [PERSON] (бабця [PERSON]) на підставі ордеру №026792, яка померла в 2002 році. У подальшому [PERSON] визнано наймачем даної квартири, однак у матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем п.2 розпорядження ЛРА ЛМР від 31.08.2016 року №426 та укладення ним договору житлового найму квартири. У 2016 році померла мати відповідача [PERSON], яка також була зареєстрована у спірній квартирі аж до часу смерті. Після смерті матері у зв'язку з важкими життєвими обставинами відповідач переїхала тимчасово проживати до свого батька [PERSON] та знаходилась на повному його матеріальному утриманні. В період з 14.10.2017 по 13.04.2018 у зв'язку із навчанням та участю в спортивних змаганнях [PERSON] була запрошена та перебувала у США. Після повернення на Україну відповідачці стало відомо, що позивач самовільно, без будь-яких погоджень з нею та її братом змінив вхідні замки у квартиру [ADDRESS], таким способом обмеживши їм доступ до житла. Враховуючи навчання відповідача з 01.09.2016 на денній формі у ЛНУ ім. І.Франка, а також її тимчасову відсутність в Україні впродовж з 14.10.2017 по 13.04.2018 у зв'язку із навчанням та участю в спортивних змаганнях у США, а також у зв'язку з неправомірними діями позивача, які унеможливили доступ до квартири, є поважними причинами збереження житлового приміщення за [PERSON] права користування і реєстрації в даній квартирі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав наведених у позовній заяві, просять позов задоволити в повному обсязі. Представник позивача додаткового пояснив, що відповідач зареєстрована з 2011 р. однак фактично ніколи не проживала у вказаному приміщенні. В зв'язку з чи на підставі ст. 71 ЖК України втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки вона не проживає у вказаній квартирі більше 6 місяців. Позивач самостійно оплачує комунальні послуги і несе інші витрати по утриманню квартира. Позивач пояснив, що первинно в квартирі проживали він із сестрою та матір'ю, відповідач донька його рідної сестри [PERSON] (1960 р.н.). Сестра проживала у цій квартирі з 1978 по 1998 роки, після одруження та створення власної сім'ї почала проживати окремо. На момент народження відповідачки її батьки проживали за іншою адресою, вона ніколи не проживала у спірній квартирі. Не може пояснити в зв'язку з чим та на якій підставі відповідач була зареєстрована за вказаною адресою з 31.05.2011 р. Останній раз бачив відповідачку на похороні її матері в 2016 р., але не спілкувався. Жодних розмов ні з сестрою ні з відповідачкою щодо проживання останньої у спірній квартирі не було. Вона ніколи не претендувала на спірне житло. Ніколи не зверталась до нього з приводу бажання користуватись вказаною квартирою. Також зазначив, що відповідач забезпечена житлом, востаннє коли він відвідував сестру вона з донькою проживала на [ADDRESS] Зазначив, що жодних перешкод в доступі відповідачки до квартири ніхто не чинив, будь-яких усних чи письмових звернень від відповідачки на його адресу не поступало. З приводу наявного в матеріалах справи акту № 3884 від 04.07.2016 р., в якому вказано, що відповідач [PERSON] проживає за спірною адресою, пояснив, що такий складено на його прохання на вимогу працівників Личаківської районної адміністрації для вирішення питання зміни основного квартиронаймача. У вказаному акті лише перераховані особи які зареєстровані у квартирі, насправді ні відповідач ні її брат [PERSON] ніколи у вказаному помешканні не проживали. Відповідач у судове засідання не з'явилася, представник відповідача дав пояснення аналогічні викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що відповідач з 01.09.2016 р. навчається на денній формі навчання в Львівському національному університеті ім.. Івана Франка. З 14.10 2017 по. 13.04.2018 р. перебувала за кордоном в у США. До цього вона періодично проживала за вказаною адресою. Після повернення з США зверталась у письмові формі до позивача про усунення перешкод в користуванням квартирою. Вважає, що відповідач фактично позбавлена права на житло. Також пояснив, що жодних перешкод для явки відповідача до суду не має вона не бажає брати участь в засіданні. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що в червні 2016 р. до ЛРА звернувся позивач про зміну договору житлового найму, у заяві в якості членів сім'ї вказав також і відповідачку, до такої заяви також долучено заяву сестри позивача яка не заперечувала, щодо заміни основного квартиронаймача на свого брата позивача [PERSON], також було долучено акт в якому вказано, що станом на липень 2016 р. в квартирі проживала також відповідача. Щодо позову заперечує, вважає, що позивачем не доведено факт не проживання відповідачки за вказаною адресою в період необхідний для задоволення позовної вимоги. Підтвердила, що дійсно розпорядженням Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради позивача визнано наймачем квартири [ADDRESS] Також повідомила, що жодних звернень від імені відповідачки на адресу ЛРА з приводу перешкод у користуванні вказаною квартирою не поступало. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач, відповідач, а також [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 07.05.2018 (а.с.8). Квартира перебуває у державній власності, а основним квартиронаймачем являється [PERSON]. Як вбачається з Розпорядження №426 від 31.08.2016 Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (а.с.4) [PERSON] визнано наймачем квартири [ADDRESS] Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Із досліджених судом актів комісії ЛКП"№500 від 09.02.2017р., та актів затверджених директором ЛКП "Управитель" [PERSON] від 26.04.2018р., та 07.05.2018 р., які складені в присутності свідків вбачається, що в період, щонайменше, з 09.02.2017р. по 07.05.2018р. відповідачка не проживає за місцем реєстрації місця проживання (а.с.5, 6,7). Позивач несе одноособово витрати по оплаті комунальних послуг, інших витрат по утриманню та обслуговуванню квартири, що підтверджується долученими ним до матеріалів справи копіями квитанцій (а.с.104-139). Допитані судом в якості свідків особи щодо встановлення фактичних обставин справи пояснили наступне. Свідок [PERSON], яка проживає за адресою [ADDRESS], по сусідству із позивачем більше 30 років, повідомила суду наступне. Знайома лише з позивачем та його дружиною, які проживають у вказаній квартирі. З відповідачкою [PERSON] вона не знайома ніколи її не бачила. Їй невідомо, щоб вона проживала у спірній квартирі. За весь час у спірній квартирі проживали лише позивач та його дружина, а також проживала мати позивача, яка померла приблизно 10 років тому. При пред'явленні фотознімка відповідачки (а.с.58) повідомила, що вказаної особи ніколи не бачила. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] які являються сусідами позивача, повідомили, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає п. Олег з дружиною, раніше там також проживала мати позивача, яка померла більше десяти років, а ще раніше проживала його сестра приблизно 20 років тому. При пред'явленні фотознімка відповідачки (а.с. 58) повідомили, що вказаної особи ніколи не бачила. Крім цього свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що дійсно підписували акт № 3884 від 04.07.2016 р., однак викладену у ньому інформацію в частині проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] заперечують, наполягають на правдивості наданих ними показів в судовому засіданні. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], повідомила, що працює паспортистом в ЛКП «№ 500» та дійсно підписувала наявні в матеріалах справи акти. Однак зазначила, що вона лише завіряла підписи сусідів зі слів яких складались акти. Також пояснила, що жодного разу на адресу ЛКП заяви чи звернення [PERSON] з приводу перешкод у користуванні житлом, не поступали. Отже враховуючи наведені покази свідків акт № 3884 від 04.07.2016 р. (а.с. 69) не може вважатися доказом проживання [PERSON] у спірній квартирі. Відповідно до ч.2 ст.71 ЖК Української РСР, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач з такою заявою до суду не зверталась, у судові засіданні за викликом не з'являлась, поважності причин неявки не повідомила, своєї особистої думки з приводу позову суду не висловила. Частина 3 ст. 71 ЖК Української РСР встановлює перелік підстав коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Представником відповідача долучено до матеріалів справи лише копію закордонного паспорта з відмітками про дату виїзду відповідачки в США та її повернення (а.с.91), проте це свідчить лише про тимчасовий виїзд останньої за межі України, однак доказів про тимчасовий виїзд з постійного місця проживання у зв'язку з навчанням суду не представлено. Також суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність інших поважних причин відсутності наймача у житловому приміщенні понад шість місяців. Виходячи із наведених норм закону та встановлених обставин справи суд вважає доведеною підставність позову, оскільки відповідач не проживає в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутні поважні причин, які б переривали даний строк, а реєстрація відповідача у квартирі позивача створює останньому незручності у користуванні та розпорядженні житлом. Окрім того, судом не приймають до уваги заперечення представника відповідача про, те що позивачем чинились перешкоди у доступі відповідачки до житлового приміщення за адресою [ADDRESS] Надані представником відповідача заява від 17.10.2018 р. та акт від 23.10.2018 р. (а.с. 102,103) складені через п'ять місяців після звернення позивача з позовною заявою, в зв'язку з чим на думку суду не являються доказами з приводу предмету спору. Крім цього, ні [PERSON], ні особи, які склали та підписали вказаний акт від 23.10.2018 р. участі в судовому розгляді не брали, показів з приводу правдивості викладеної у вказаних документах інформації суду не надали, клопотань з приводу їх допиту в якості свідків не поступало. Отже, доказів на підтвердження факту наявності перешкод у користуванні відповідачкою спірною квартирою суду не надано і таких у судовому засіданні не здобуто. Таким чином суд вважає, що під час судового розгляду доведено, що відповідачка не проживає в жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] більше шести місяців без поважних причин, в зв'язку з чим позовна вимога про визнання її такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] то суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням, та з врахуванням положень ст.18 ЦПК України, таке рішення суду є обов'язковим для виконання відповідним органом державної реєстрації місця проживання, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: approved