Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

26 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що кожен зі сторін має протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, позивач та відповідач поступово втратили почуття любові. Спільне господарство подружжям не ведеться з січня 2021 року. Фактично шлюбні відносини припинені, шлюб перетворився на формальність. Збереження сім`ї суперечить інтересам подружжя. Між сторонами досягнуто згоди стосовно місця проживання спільної дитини, яка проживатиме разом із матір`ю. Ухвалою Рівненського міського суду від 11 травня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 10 червня 2021 року. 19 травня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини. В обгрунтування зустрічного позову посилається на те, що дитина постійно перебуває з нею, на її утриманні та вихованні, вважає встановити за доцільне місце проживання їх дитини з нею. Відповідач постійно виїжджає за кордон на заробітки, долею дитини не цікавиться, хоча надсилає грошові перекази на утримання доньки. Вказує, що її доходи не дають можливості самостійно повноцінно утримувати дитину, забезпечувати всім необхідним, а відповідач може і зобов`язаний приймати участь в утриманні їх дитини. Крім того, змушена ставити питання і про стягнення аліментів на її утримання , оскільки в даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Ухвалою суду від 10 червня 2021 року сторонами надано строком на три місяці на примирення. Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, здійснено перехід до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 04 жовтня 2021 року позивач за первісним позовом [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Вказав, що на даний час спору між сторонами щодо місця проживання дитини у них немає, їх донька проживає з матір`ю і він ніколи не заперечував проти цього, не чинив перешкод та не оспорював цього факту. Просить у цій вимозі відмовити, а не розглядати як визнання позовної вимоги. Щодо стягнення аліментів на дитину у розмірі 3500,00 грн. не погоджується, оскільки постійно надає кошти на утримання дитини, крім того оплачував приватний дошкільний дитячий заклад, надавав позивачці готівкові кошти для придбання необхідного для дитини, вказане підтверджується відповідними виписками та квитанціями, що і не заперечується самою позивачкою. Крім того, [PERSON] просить стягнути з нього 1000 грн. на її утримання, з приводу цього зазначив, що наявної у нього можливості надавати таку матеріальну допомогу не має, оскільки має нерегулярний, мінливий дохід, має на утриманні дитину від попереднього шлюбу, а також на його утриманні перебуває непрацездатний батько, який є інвалідом війни та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 27 жовтня 2021 року позивач за первісним позовом [PERSON] подав до суду заяву про часткове визнання зустрічного позову, а саме в частині встановлення місця проживання їх дитини [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Представник позивача за первісним позовом підтримала первісні позовні вимоги та просила їх задовольнити, позовні вимоги зустрічного позову просила задоволити частково, а саме в частині стягнення аліментів на утримання дитини просить стягнути з її довірителя в мінімальному розмірі, в задоволенні на утримання дружини просила відмовити. Представник відповідача за первісним позовом не заперечував щодо задоволення первісного позову та підтримав вимоги зустрічного позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20 квітня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 456, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилася [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Судом на виконання вимог п.10 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» було надано сторонам строк для примирення терміном три місяці. В судовому засіданні встановлено, що термін, наданий судом сторонам, для примирення позитивного результату не дав, сторони не примирилися та бажають розірвати шлюб. Відтак, суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ч. 1 ст. 113 СК). Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо зустрічних позовних вимог слід зазначити наступне. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх дитини. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Тобто із аналізу вказаного положення закону вбачається, що для визначення розміру аліментів вище мінімального рекомендованого розміру, суд має встановити наявність у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Для стягнення аліментів на рівні мінімального рекомендованого розміру, суд має встановити достатність заробітку (доходу) платника аліментів. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів. Згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Із змісту Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», випливає, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 липня складає 2013 гривень 50 відсотків від цієї суми становитиме 1006, 50 грн. Суд відхиляє аргумент позивачки, що із відповідача повинні стягуватись аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 3500,00 грн. щомісячно, оскільки нею не зазначено обґрунтований розмір таких витрат на дитину у щомісячному розмірі, з врахуванням рівності обов`язку батьків на утримання дитини. Доказів того, що відповідач має достатність заробітку (доходу), чи наявність у власності відповідача нерухомості чи іншого цінного майна, що могло бути взято судом до уваги при вирішенні спору, позивачем суду не надано. Покликання представника позивача за зустрічним позовом адвоката Цуняка В.Й. на той факт, що [PERSON] працює постійно за кордоном, надсилає кошти [PERSON] , що свідчить про спроможність відповідача за зустрічним позовом сплачувати аліменти на утримання дитини саме у тому розмірі, що просить його довірителька, не підтверджується належними доказами. З поданих до суду доказів, з виписки з рахунку [PERSON] дійсно вбачається, що [PERSON] періодично перераховував кошти, однак це свідчить лише про надання коштів добровільно та про мінливий періодичний заробіток останнього, належних доказів постійного працевлаштування та отримання [PERSON] доходів за кордоном суду позивачем за зустрічним позовом не надано та в судовому засіданні не здобуто. Між тим, судом враховано, що на утриманні у відповідача за зустрічним позовом перебуває неповнолітній син, [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 1573. Щодо посилань представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвоката Цуняка В.Й. на ті обставини, що його довірителька оплачує приватний дошкільний заклад, який відвідує [PERSON] свідчить про те, що аліменти не моуть бути стягнуті у меншому розмірі ніж 3500 грн щомісячно, оскільки оплата приватного дошкільного навчального закладу становить 6000 грн щомісячно та 120 грн щоденно за харчування, судом не приймаються до уваги з огляду на таке. Суд зазначає, що [PERSON] не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність отримання платних послуг у приватному дошкільному закладі, при наявності можливості отримання дитиною безкоштовної середньої освіти, гарантованої державою, та не навела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Судом встановлено, що спільна дитина сторін відвідує приватний дошкільний навчальний заклад, проте матеріали справи не містять доказів узгодження між батьками дитини навчання її у приватному дошкільному навчальному закладі, а тому такі витрати, понесені відповідачем за зустрічним позовом є додатковими витратами та ні яким чином не повинні впливати на розмір аліментів на утримання дитини. Згідно ст. 2 ЗУ «Про дошкільну освіту» основними завданнями законодавства України про дошкільну освіту є: забезпечення права дитини, у тому числі дитини з особливими освітніми потребами, на доступність і безоплатність здобуття дошкільної освіти. Разом з тим, суд при визначення розміру аліментів враховує, що відповідач є працездатним, має на утриманні дитину від іншого шлюбу, має мінливий дохід, періодично добровільно надає матеріальну допомогу, а також враховуючи те, що сторонами досягнуто згоди щодо проживання дитини з матір`ю, виходячи із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дитини, суд вважає можливим задовольнити зустрічні позовні вимоги частково, а саме стягувати з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом на утримання неповнолітньої доньки аліменти у розмірі 2000,00 грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, що на даний час складає прожитковий мінімум для дитини відповідного віку ( дитини до 6 років) . Вказаний розмір аліментів є справедливими та достатнім на час ухвалення рішення саме для забезпечення прав дитини в даній справі, та не поставить у скрутне становище платника аліментів та не буде порушувати прав позивача та відповідача та відповідатиме принципу рівної участі батьків у матеріальному забезпеченні дитини. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу Українищодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 19 травня 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою, а відповідач не заперечує проти цього, про що свідчить подана ним заява про визнання зустрічних позовних вимог, в частині визначення місця проживання дитини, тому суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу, дитину слід і надалі залишити проживати з позивачкою, відповідно зустрічний позов в цій частині також підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача утримання на її користь як дружини, з якою проживає дитина, яка не досягла трирічного віку, до досягнення цією дитиною віку трьох років, то суд виходив з такого. Згідно ч.1, ч. 4ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи, що доказів, що [PERSON] може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини суду не надано та в судовому засіданні не здобуто, відтак суд, беручи до уваги, що судом стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітньої дитини у розмірі 2000,00 грн., а також враховує перебування на утриманні відповідача за зустрічним позовом ще однієї неповнолітньої дитини від іншого шлюбу, вважає, позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] аліментів на дружину є недоведеними у судовому засіданні належними та допустимими доказами. Крім того, суд враховує, що право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів. Судом також враховується, що як вбачається із свідоцтва про народження дитини малолітня дитина [PERSON] , [INFO] на момент розгляду справи досягла трьохрічного віку. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн., від сплати якого позивачка була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved