Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

29 грудня 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми та процентів за користування позикою. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що між ним та [PERSON] був укладений 05 червня 2013 року договір позики на суму 101 060 грн., кінцевий строк повернення позики 06 липня 2013 року; 17 червня 2013 року договір позики на суму 101 060 грн., кінцевий строк повернення позики 18 липня 2013 року. Згідно умов договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти. Загальна сума складає 202 120 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 р., постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, що складає грошову суму у розмірі 203 955 гривень 68 копійок з урахуванням 3% річних. На підставі рішення був виданий виконавчий лист № 752/1257/14. Позивач зазначає, що в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач не виконав умов договору, вчасно не повернув кошти позивачу у визначені договорами терміни, а також не виконав рішення суду про стягнення заборгованості. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних по договору позики із 01.01.2015 роки по 26.12.2018 роки в розмірі 18 107,74 грн., індекс інфляції у розмірі 67 103,84 грн. по договору позики із 01.01.2015 роки по 26.12.2018 роки, проценти за користування позикою у розмірі 96 766,82 грн. по договору позики із 01.01.2015 роки по 26.12.2018 роки та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 31) Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року позов [PERSON] задоволено частково. Постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 18 107,74 грн. 3% річних, 67 103,84 грн. інфляційних втрат та 852,12 грн. судового збору. (а.с. 42) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2019 р. скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року, а справа призначена до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року з метою забезпечення позову заборонено відчуження автомобіля марки «ТЗ «NYUNDAI», модель ТЗ SONATA, категорія ТЗ легковий, рік виробництва 2016, номерний знак [NUMBER] , колір сірий. (а.с. 107) Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні івимоги та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку для пред"явлення виконавчих документів до виконання. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність часткового задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 05 червня 2013 року та 17 червня 2013 року було укладено договори позики грошей на загальну суму 202 120 грн., що підтверджується розписками відповідача [PERSON] , і останній отримав дану суму грошей згідно з даними розписками. Відповідно до тексту розписок повернення боргу відповідачем мало відбутися в строк протягом одного місяця, тобто до 05.07.2013 [PERSON] мав повернути 101 060 грн., а до 17.07.2013 наступну суму грошей у розмірі 101 060 грн. Проте, у визначений в розписках строк, відповідач в порушення умов договору та ст. 1049 Цивільного кодексу України суму позики не повернув. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року, постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 203 955 (двісті три тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 68 копійок з урахуванням 3% річних. 19 травня 2014 року Голосіївським районним судом м. Києва на підставі вказаного судового рішення був виданий виконавчий лист № 752/1257/14. Постановою від 10.09.2018 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченко О.В. відкрито виконавче провадження № 57180413. (а.с. 20) Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку для пред"явлення виконавчих документів до виконання. Повідомленням від 19.12.2018 р. приватного виконавця виконавчий лист № 752/1257/14 від 19.05.2014 р. повернено стягувачу. Таким чином, рішення набрало законної сили 23 жовтня 2014 року, проте відповідачем не виконано та заборгованість за договорами позики не повернута. Позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 181 978,40 грн., що складається з: - 18 107,74 грн. 3% річних за невиконання зобов`язань по договору позики з 01.01.2015 року по 26.12.2018 року, - 67 103,84 грн. інфляційні втрати за невиконання зобов`язань по договору позики з 01.01.2015 року по 26.12.2018 року, - 96 766,82 грн. проценти за користування позикою відповідно до договору позики з 01.01.2015 року по 26.12.2018 року. Частина 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. 526, ч.1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, проте лише у межах погодженого сторонами строку договору позики. Після спливу визначеного договором строку право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач, звертаючись у суд з даним позовом в частині стягнення процентів за користування позикою не звернув уваги на те, що строк договору позики від 05 червня 2013 року на суму 1101 060 грн. сплив 06 липня 2013 року, а строк договору позики від 17 червня 2013 року на суму 101 060 грн. спив 18 липня 2013 року, не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц та помилково просить стягнути проценти за користування позикою, які він нарахував за період після закінчення строку договорів позики. Відтак позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення процентів за користування позикою не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення 18 107,74 грн. 3% річних за невиконання зобов`язань по договору позики за період з 01.01.2015 року по 26.12.2018 року та 67 103,84 грн. інфляційних втрат за невиконання зобов`язань по договору позики за період з 01.01.2015 року по 26.12.2018 року підлягають задоволенню з огляду на наступне. Зобов`язання, яке визначено у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року зводиться до сплати грошей. При цьому грошовим визначено як зобов`язання щодо сплати суми боргу, так і зобов`язання щодо сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків. Не виконуючи рішення суду відповідач мав розуміти, що за порушення ним обов`язку, який виник у нього на підставі рішення суду, для нього можуть наставати негативні наслідки у вигляді сплати стягувачу компенсаційних втрат від несвоєчасного повернення грошових коштів, при цьому від всієї суми грошових коштів, визначених у рішенні суду, а не лише будь - якої складової частини такого грошового зобов`язання. При цьому, право на позов про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов"язання до моменту його усунення. Підстав для обмеження періоду стягнення трьома рокамаи суд не вбачає, оскільки представник відповідача був присутнім в судовому засіданні, проте не звертався із заявою про застосування строку позовної давності. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуваннямчасткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 852,12 грн.

Outcome: partial