Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON], вказуючи на самовільне захоплення відповідачкою частини належної їй земельної ділянки площею 0,03 га, розташованої по [ADDRESS], звернулася до суду із позовом в якому просила визнати протиправними рішення Плесецької сільської ради № 711-ІІ-24 від 23 грудня 2003 року про передачу [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,4546 га, з яких 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та 0,2046 га для ведення особистого підсобного господарства; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд площею 0,25 га серії ЯИ № 208136 виданий на ім'я [PERSON] по [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію цього акту. У грудні 2014 року [PERSON] заявлені вимоги уточнила та просила суд визнати за нею право на приватизацію присадибної земельної ділянки, що знаходиться в її користуванні по [ADDRESS] площею 0,15 га шляхом безоплатної передачі у власність; усунути перешкоди в реалізації її права на приватизацію та отримання безкоштовно у власність присадибної земельної ділянки та відновити фактичний і правовий стан земельної ділянки, що існував до порушення її прав на приватизацію шляхом: · визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON], що розташована в [ADDRESS] та [ADDRESS] площею 0,25 га; · визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га серії ЯН № 208316 на ім'я [PERSON] та зобов'язання відповідних державних органів скасувати реєстрацію цього акту; · зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] самовільно зайняту частину присадибної земельної ділянки та відновити її розміри в межах попереднього фактичного користування, що зафіксована в акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 12 листопада 2005 року, кадастровому плані та інших документах технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку. Вказуючи на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 лютого 2005 року їй на праві спільної часткової власності належить ? частина будинку [ADDRESS], співвласником іншої ? частини якого є [PERSON] За будинком [ADDRESS] зареєстрована земельна ділянка площею 0,30 га, з яких земельна ділянка площею 0,15 га перебувала у користуванні позивачки, інша площею 0,15 га рахується за відповідачкою, яка при виготовленні державного акту допустила порушення прав [PERSON] самовільно та незаконно захопивши частину земельної ділянки останньої площею близько 0,03 га під час штучного з'єднання двох земельних ділянкою, що не мали між собою спільних меж, про що вказано у рішеннях Плесецької сільської ради від 20 листопада 2008 року та від 08 грудня 2009 року. Оскільки діями [PERSON], на думку позивачки, порушено її законні права та інтереси, [PERSON] звернулася до суду із вказаними вимогами які просить задовольнити. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на викладенні в позовній заяві обставини. Клопотань про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не заявляла. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Клопотань про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не заявляли. Представник Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області 15 січня 2015 року подала до суду заяву про можливість слухання спраив за її відсутності, при вирішенні спору покладалася на думку суду (а.с.242 ). Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України, передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, за ч. 4 ст. 60 ЦПК України, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 01 лютого 2005 року нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-121, є власником ? частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Плесецьке Васильківського району Київської області, виготовленої в 2008 році ТОВ «Земельний кадастр», [PERSON] 08 листопада 2005 року рішенням № 250-25-IV Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану в [ADDRESS], що, згідно довідки Плесецької сільської ради № 60 від 14 січня 2009 року, перебувала у користуванні останньої. При цьому, акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки площею 0,15 га від 12 листопада 2005 року погоджено з [PERSON] (а.с. 10, 15, 16, 23). У відповідності до технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та ведення особистого селянського господарства (згідно рішення сільської ради) в [ADDRESS], виготовленої в 2008 році ТОВ «Консалтингова фірма «Євротерра»», [PERSON] 23 грудня 2003 року рішенням № 111-11-ХХIV Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану в [ADDRESS]. При цьому, акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки площею 0,48 га від 11 листопада 2005 року погоджено з [PERSON] (а.с. 25, 28, 32). Викладене вище спростовує доводи позивачки щодо погодження нею зовнішньої межі земельної ділянки відповідачки пізніше аніж погодження останньою зовнішніх меж належної їй земельної ділянки та підтверджує її обізнаність про розмір та межі виділених обом сторонам земельних ділянок. У відповідності до положень ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Вищого Адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року у справі № к/800/61670/13 за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року у справі № 2а-2423/2011 р. за адміністративним позовом [PERSON] до Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області про скасування рішення № 667 41 сесії 5 скликання від 08 грудня 2009 року Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області «Про розгляд технічної документації щодо складання Державних актів на право власності на земельні ділянки громадянки» та зобов'язання відповідача підписати державні акти на право власності на земельні ділянки серія ЯН № 208136 та ЯН № 208137 на ім'я позивачки (далі-Постанова), встановлено в тому числі наступне: Відповідно до рішення Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області № 111-11-ХХІУ від 23 грудня 2003 року про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 4546 га, що розташована у [ADDRESS], зокрема: 0,25 га для будівництва і обслуговування будинку та 0,2046 га для ведення особистого підсобного господарства з подальшим виготовленням акту на право приватної власності. Відповідно до акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 11 листопада 2005 року проведено встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки в присутності суміжних землевласників: [PERSON] та [PERSON] Дана межа проходить між земельними ділянками цих сусідів, які станом на 19 24 вересня 2010 року ніяких претензій при встановленні зовнішньої межі не заявляли. Площа ділянки складає 0,48 га. Виготовленням технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку займалось ТОВ «КФ Євротерра». Ними було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на ім'я [PERSON] серії ЯИ № 208136. Рішенням Плесецької сільської ради 41 сесії 5 скликання від 08 грудня 2009 року заборонено сільському голові Луценку М.Д. підписувати виготовлений державний акт серія ЯИ №208136 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по [ADDRESS], у зв'язку з тим, що до сільської ради надходили скарги суміжного землекористувача [PERSON] щодо порушення меж земельної ділянки. Крім того постановою встановлено, що межі земельної ділянки [PERSON] та встановлення їх на місцевості були погоджені та проведені без будь-яких заперечень, зокрема і з боку суміжного землекористувача [PERSON] (а.с. 219-220). Положенням ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] відмовилися від проведення експертизи призначеної 24 вересня 2014 року за ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області шляхом подання 05 листопада 2014 року до суду заяви про відмову від клопотання про проведення експертизи та відновлення провадження у справі (а.с. 210). Як вбачається з листа ТОВ «Земельний кадастр» № 236 від 05 листопада 2009 року, останнє просило [PERSON] з'явитись для повернення юридичних документів для подальшого оформлення державного акта в звязку із неможливістю присвоєння кадастрових номерів («накладка» в компютерній базі даних Управління земельних ресурсів у Васильківському районі) (а.с. 109). Згідно листа управління Держкомзему у Васильківському районі Київської області № 3633/02-1 від 04 жовтня 2011 року, [PERSON] рекомендовано звернутися до землевпорядної організації, яка виготовляла технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] на її ім'я, а саме до ТОВ «Земельний кадастр» для усунення можливих технічних помилок (а.с. 55). Згідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою. Відповідно до п. 1.4 Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель, затверджених вказівкою Держкомзему України від 20.03.2002 року №12 (на момент присвоєння ділянкам кадастрових номерів), кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним протягом усього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого. Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник чи інший володілець майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Статтею 12 Земельного Кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно змісту ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Частинами 1 ст. 116 ЗК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України). Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Вказана позиція підтримана у Постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 року № 6-93цс13. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. В силу ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як вбачається з положень ч. 3 та ч. 5 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників земля або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю, право власності на землю, тощо, затвердженої наказом № 45 від 04.05.1999 року складання державного акта на право власності на земельну ділянку при передачі або наданні земельних ділянок громадянам проводиться після перенесення в настрої меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка та затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї земельної ділянки. Розробку технічної документації зі складання державного акта здійснюють суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів. Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; підписує рішення ради та її виконавчого комітету; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів; видає розпорядження у межах своїх повноважень, тощо. Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом. Зазначені права гарантовані ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, а також п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Таким чином, оскільки рішення, на підставі якого було видано державний акт [PERSON] прийнято з дотриманням вимог закону, і позивачем не надано жодних доказів його неправомірності, суд не вбачає підстав для скасування державного акту. Враховуючи, що надання дозволу на приватизацію присадибної земельної ділянки відноситься до компетенції (в даних правовідносинах) Плесецької сільської ради Васильківського району, рішенням № 250-25-IV від 08 листопада 2005 року якої передано [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану в [ADDRESS], то вимоги позивачки про визнання за нею права на приватизацію присадибної земельної ділянки задоволенню не підлягають. Крім того, судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів достовірно встановлено, відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо усунення перешкоди в реалізації її права на приватизацію та отримання безкоштовно у власність присадибної земельної ділянки та відновити фактичний і правовий стан земельної ділянки, що існував до порушення її прав на приватизацію, оскільки позивачем не доведено, що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується її право законного володіння і є реальна небезпека порушення її законного володіння зі сторони відповідача. Також згідно ст. 391 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Таким чином, клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог задоволенню не підлягає, оскільки уточнені останньою вимоги стосуються усунення перешкод у користуванні нею земельною ділянкою на які, за змістом статті 391 ЦК України, позовна давність не поширюється. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed