Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Коростенського міськрайсуду від 17 березня 2015 року на утримання двох дітей, з 700 гр. до 400 грн. на кожну дитину щомісяця. При цьому посилався на те, що його дохід зменшився у зв"язку із фактичним припиненням підприємницької діяльності. Крім того, він несе витрати по оплаті комунальних послуг та на свої потреби. Рішенням Коростенського міськрайсуду від 2 грудня 2015 року позов задоволено частково. Судом постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] в розмірі по 550 грн. на кожну дитину щомісяця. У поданій апеляційні скарзі [PERSON] порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про відмову в позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO] року народження та [PERSON], [INFO] року народження (а.с.5,6). Рішенням Коростенського міськрайсуду від 17 березня 2015 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей в розмірі 700 грн. на кожну дитину щомісяця (а.с.4). Частково задовольняючи позов та зменшуючи розмір стягнутих з батька дітей аліментів на їх утримання, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальне становище платника аліментів змінилось. Так, суд зазначав, що його дохід за перший квартал 2015 року зменшився та із наданих доказів „не вбачається", чи здійснює він підприємницьку діяльність. Проте, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з"ясування всіх обставин справи. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст. 183,184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, із врахуванням положень ст.ст. 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Разом з тим, лише значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Проте, в матеріалах справи відсутні належні та переконливі докази на підтвердження зміни матеріального або сімейного стану позивача, а також погіршення стану його здоров'я. Так, дохід останнього за перший квартал 2015 року враховувався судом при визначенні розміру аліментів в сумі 700 грн., оскільки рішення постановлене судом 17 березня 2015 року. Надані податкові декларації із зазначенням суми отриманого доходу, які заповнені самим же позивачем, не можуть достовірно свідчити про зменшення доходу. Крім того, з моменту ухвалення рішення від 17.03.2015 року до звернення позивача до суду з цим позовом минуло лише два місяці і позивач не надав безспірних, достатніх та достовірних доказів того, що є підстави, передбачені законом, для зменшення розміру стягнутих аліментів: позивач не створив нову сім"ю, у нього не народилися інші діти, які б перебували на його утриманні, стан його здоров"я не погіршився. Своє утримання та оплату комунальних послуг позивач проводив і до стягнення з нього аліментів. Як пояснив в апеляційному суді сам позивач, в даний час він здійснює підприємницьку діяльність у формі роздрібної торгівлі на ринку м.Коростеня. За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно задоволив вимоги позивача та зменшив розмір стягнутих з нього аліментів, не врахувавши при цьому інтересів неповнолітніх дітей. За наведених обставин та відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Outcome: approved