Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

05 серпня 2016 року позивач [PERSON] «[PERSON] [PERSON] звернулося до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги ти, що в період з 23.12.2015 р. по 26.12.2015 р. ТОВ «[PERSON] [PERSON]» згідно з усною домовленістю поставило відповідачу [PERSON] запчастини та експлуатаційні матеріали, а відповідач зобовязувався приймати товар та оплачувати його. Відповідачу було поставлено товарів згідно накладних на загальну суму 43 565,28 грн. [PERSON] в день поставки відповідачу було виставлено рахунки на оплату відвантаженого товару. [PERSON] у період з 05.02.2016 р. по 11.07.2016 р. частково погасив заборгованість, а саме в сумі 25 567,06 грн. Також, відповідачем було здійснено часткове повернення товару. Однак, на 02.08.2016 р. залишається непогашена заборгованість в розмірі 16 998,22 грн. 21.07.2016 р відповідачу було направлено поштою лист-вимогу про оплату поставленого товару, однак оплату так і не здійснено. А тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар в сумі 16 998.22 грн. 27 вересня 2016 року позивачем було збільшено позовні вимоги, в яких він просить стягнути з відповідача також 3 % річних в сумі 81,03 грн. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, жодних заяв, клопотань чи заперечень до суду не подав. \~ У відповідності до ст. ст. 169 ч. 4, 226 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного \~способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом обєктивно встановлено, що в період з 23.12.2015 р. по 26.12.2015 р. ТОВ «[PERSON] [PERSON]» згідно з усною домовленістю поставило відповідачу [PERSON] запчастини та експлуатаційні матеріали, а відповідач зобовязувався приймати товар та оплачувати його. Відповідачу було поставлено товарів згідно накладних на загальну суму 43 565,28 грн., що вбачається із рахунку та накладної від 23.12.2015 р. Із акту звірки «[PERSON] [PERSON]» також вбачається, що відповідачу було поставлено товарів згідно накладних на загальну суму 43 565,28 грн., при цьому оплачено було на суму 23\~450,00 грн., а товар було повернуто на суму 2\~232, 48 грн. та на суму 884, 58 грн., непогашена заборгованість за товар залишилась на суму 16\~998, 22 грн. Крім того, із меморіальних ордерів також вбачається, що [PERSON] оплатив товар всього на суму 23\~450,00 грн. Однак, на 02.08.2016 р. залишається непогашена заборгованість в розмірі 16 998,22 грн. 21.07.2016 р відповідачу було направлено поштою лист-вимогу про оплату поставленого товару, однак оплату так і не здійснено. \~\~В силу п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України\~підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Частина третя\~статті 6 ЦК України\~визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму\~статті 6 ЦК України\~розкриває\~стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, згідно із ст. 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ст. 216 ЦК України, Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За положеннями пункту 1 частини першої\~статті 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша\~статті 638 ЦК України). Частина 1\~статті 628 ЦК України\~передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищевикладене та те, що між сторонами був укладений усний договір поставки товару, можливість укладення якого передбачає ст. 205 ЦК України, відповідачу [PERSON] було поставлено товар, що вбачається із рахунку та накладної, який [PERSON] отримав, про що розписався у накладній, проте погасив заборгованість частково, що вбачається із меморіальних ордерів, а тому суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача частину непогашеної заборгованості в сумі 16\~998, 22 грн., а відповідач в судове засідання не зявився, та зазначеного не спростував. Відповідно до ст. 625\~ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання на вимогу кредитора збов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач не виконав свої зобовязання по поверненню забогованості, а тому за період з 25.07.2016р. по 20.09.2016 р. у гього виникла заборгованість згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних від простроченої суми, а саме 16998,22 /100х3/365 х 58 =95,33 грн. Проте, позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 % річних в сумі 81,03 грн., а з урахуванням того, що суд не може виходити за межі заявлених позивачем вимог, тому до задоволенню підлягає сума 81,03 грн. Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved