Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтував тим, що наказом №31-К від 08.08.2007 року АТ «Українська залізниця» позивач був прийнятий на посаду електромеханіка дистанційних майстерень дільниці 2 групи. У зв`язку з мобілізацією, позивач 28.09.2017 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який припинив свою дію 28.09.2020 року. Під час проходження військової служби, позивач брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, є учасником бойових дій. Внаслідок чого, він був вимушений звільнитися з посади електромеханіка АТ «Українська залізниця». Під час звільнення, позивач повідомив причину звільнення, але працівники відділу кадрів АТ «Українська залізниця» позивача переконали, що іншої форми як звільнення за власним бажанням не має. У зв`язку з чим, позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням та відбув до військової частини для проходження військової служби. Під час перебування на військовій службі, позивач звернувся до керівництва про поновлення на посаді, але відповідач у задоволені його прохання відмовив. У зв`язку з цим, позивач вважає, що його звільнено незаконно з огляду на положення ч.3 ст.119 КЗпП України. Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Позивач вважає, що відповідач всупереч діючому законодавству, з метою приховання факту укладання працівником контракту про проходження військової служби та уникнення витрат з виплати середнього заробітку за час проходження військової служби позивачу, вирішив оформити припинення трудового договору на підставі ст.38 КЗпП України. Щодо пропуску строку звернення до суду з позовом, позивач зазначив у позові, що у зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби 28.09.2017 року, він на початку вересня 2017 року відбув до військової частини для проходження служби. У зв`язку з чим, позивач пропустив строк звернення до суду із заявою про поновлення на роботі. Після закінчення строку дії контракту і прибуття до дому, позивач проходив тимчасову обсервацію. Оскільки, у військовій частині були виявлені випадки захворювання на коронавірус. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 на території України впроваджено карантин. Відповідно до прикінцевих положень, суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити строк на звернення до суду із позовної заявою про поновлення на роботі, визнати пункт наказу №31-ос від 08.09.2017 року по Акціонерному товариству «Українська залізниця» про звільнення [PERSON] незаконним, стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] середній заробіток у розмірі 107885 гривень за час вимушеного прогулу за один рік. Ухвалою суду від 30.11.2020 року відкрито провадження за справою та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач надав до суду відзив проти позову, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що 22.08.2017 року [PERSON] було написано заяву про звільнення за власним бажанням. 08.09.2017 року керівництвом «Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку» було видано наказ №31-ОС про звільнення [PERSON] за власним бажанням. З наказом позивач ознайомлений. На момент звільнення позивачем ніяких документів, які підтверджували його призив на військову службу, до «Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку» надано не було. Звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін жодних обмежень для роботодавця чинне законодавство України не передбачає. Працівник, який бажає звільнитися за власним бажанням, повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням і на 14-й день (від дня прийняття працедавцем заяви на звільнення) роботодавець звільняє працівника. Підставою для збереження за співробітником робочого місця, посади та середнього заробітку є повістка. Порядок видачі повісток регламентовано Положенням про підготовку і проведення призову громадян України на строкову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженим постановою КМУ від 21.03.02р. №352. [PERSON] був звільнений 08.09.2017р. а контракт було укладено 28.09.2017р., тому законних підстав вважати [PERSON] працівником регіональної філії «Одеська залізниця» не має. Крім цього, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звергає увагу суду на пропуск строку звернення до суду. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З наказом [PERSON] був ознайомлений 08.09.2017 року, на підставі викладеного, відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства та просить у задоволені позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовити повністю. Ухвалою суду від 18.02.2021 року за клопотанням позивача надано позивачу [PERSON] додатковий строк для надання відповіді на відзив протягом 15 днів з моменту отримання позивачем ухвали суду. Позивач надав до суду пояснення, у яких зазначив, що згідно відповіді Херсонського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.02.2021 року №11/816 і картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного 04.09.2017 року, 08.09.2017 року позивач проходив медичний огляд у приміщенні Херсонського ОМВК, час роботи військово-лікарської комісії з 09:00 до 13:00 години. Окрім цього, позивач 27.06.2017 року, 30.08.2017 року, 01.09.2017 року, 05.09.2017 року, 06.09.2017 року проходив додаткові медичні обстеження, що свідчить про те, що позивач проходив медичне обстеження під час робочого часу. Тому відповідачу було достовірно відомо, що позивач проходив медичне обстеження перед укладанням контракту на військову службу, що є поважною причиною для залишення робочого місця під час робочого часу. Як зазначав позивач, він повідомляв керівництво про намір укласти контракт на проходження військової служби, у зв`язку з чим, він проходив медичне обстеження в Херсонському ОМВК, але відповідач, знаючи, що буде нести витрати з виплати середнього заробітку на час перебування позивача в лавах ЗСУ, ввів в оману позивача, тим, що іншого виду звільнення як за власним бажанням на підприємстві не передбачено. Тому звільнення працівника з підстав, не передбачених законом або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Таким чином, відповідач при застосуванні ст.38 КЗпП України, повинен був з`ясувати поважність причини шляхом її документального підтвердження. Також позивач просив долучити до матеріалів справи копію відповіді Херсонського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.02.2021 року №11/816 і копію картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного. Відповідач надав до суду заперечення на пояснення, згідно яких вважає, що необхідно критично віднестися до посилання позивач на те, що він повідомляв керівництво дистанції про намір укласти контракт на проходження військової служби. Ніяких заяв та копій контракту на адресу керівництва не надходило та в період попередження про своє звільнення позивач ніяких заяв не надавав. 22.08.2017 року [PERSON] було написано заяву про звільнення за власним бажанням. 08.09.2017 року керівництвом «Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку» було видано наказ №31-ОС про звільнення [PERSON] за власним бажанням. З наказом позивач ознайомлений та на момент звільнення позивачем ніяких документів, які підтверджували б його призив на військову служби до «Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку», надано не було. [PERSON] був звільнений 08.09.2017р., а контракт було укладено 28.09.2017р. Тому законних підстав вважати [PERSON] працівником регіональної філії «Одеська залізниця» не має. На підставі викладеного, відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не відповідають вимогами чинного законодавства, просить в задоволені позовних вимог відмовити повністю. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч.2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено згідно трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , згідно наказу від 08.08.2007 року №31-К прийнято на посаду електромеханіка дистанційних майстерень дільниці 2 групи в ПАТ «Українська залізниця» та наказом №31-ОС від 08.09.2019 року про припинення трудового договору (контракту) Виробничого підрозділу Служби сигналізації та зв`язку «Херсонська дистанція сигналізації та зв`язку» позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з АТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Одеська залізниця» Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку. У відповідності до Закону України від 23.02.2012 року №4442-VІ, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 21.10.2015 протокол №1 Державне підприємство «Одеська залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Одеська залізниця». Наказом від 01.12.2015 року Відокремлений структурний підрозділ «Херсонська дистанція сигналізації та зв`язку» Одеської залізниця реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Херсонська дистанція сигналізації та зв`язку» Служби сигналізації та зв`язку регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Згідно з вимогами ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У ст.234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма ст. 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Судом встановлено, що позивача було ознайомлено з наказом про звільнення 08.09.2017 року та саме з цього дня почався перебіг місячного терміну для звернення до суду за захистом трудових прав Кукурузи О.М. 28.09.2017 року укладено контракт між позивачем [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командира 56 окремої мотопіхотної бригади про проходження позивачем служби у Збройних Силах України строком на три роки, тобто до 28.09.2020 року. Щодо пропуску строку звернення до суду з позовом, позивач посилається на те, що у військовій частині були виявлені випадки захворювання на корона вірус та на дію постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211, якою на території України впроваджено карантин. Згідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228 та 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків та вирішити спір по суті. Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211, на всій території України установлено карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами КМ №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020. Пунктом 1 глави XIX КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, з огляду на дату ознайомлення позивача з наказом про звільнення, перебування позивача у лавах Збройних Сили України та продовження дії карантину, суд приходить до висновку, що строк звернення позивача із даним позовом до суду підлягає поновленню. З матеріалів справи судом встановлено, що наказом №31-ОС від 08.09.2019 року про припинення трудового договору (контракту) Виробничого підрозділу Служби сигналізації та зв`язку «Херсонська дистанція сигналізації та зв`язку» позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з АТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Одеська залізниця» Херсонської дистанції сигналізації та зв`язку на підставі його заяви від 22.08.2017 року. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (частина четверта статті 119 КЗпП України). Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Частиною другою статті 39 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 "Щодо дії особливого періоду", та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Також, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України та яка не закінчилась на час розгляду судового спору. Разом з цим, із заяви позивача [PERSON] від 22.08.2017 року вбачається, що він просив звільнити із займаної посади за власним бажанням з 08.09.2017 року. Таким чином, судом достовірно встановлено, що між працівником та роботодавцем досягнуто домовленості про припинення трудових відносин на підставі ст.38 КЗпП України саме за власним бажанням працівника. Згідно листа Херсонської територіальної профспілкової організації від 09.10.2018 року №391 розглянуто звернення [PERSON] щодо поновлення на посаді електромеханіка майстерень Херсонської дистанції сигналізації і зв`язку, зазначено, що 22.08.2018 року позивач написав заяву на звільнення за власним бажанням з 08.09.2017 року. Наказом №31-ос від 08.09.2017 року він був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, з наказом ознайомлений, а згідно довідки Війського комісара [INFO] позивач наказом №77 від 28.09.2017 року призваний на військову службу за контрактом. Підстав для поновлення [PERSON] на роботі не вбачається. З матеріалів справи встановлено, що згідно довідки командира військової частини [NUMBER] від 10.10.2018 року №1306 [PERSON] з 13.05.2018 року по день видачі довідки приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. З посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів того, що під час звільнення позивач повідомляв відповідача про те, що його звільнення пов`язане із вступом на військову службу за контрактом, суду не надано та дана обставина стороною відповідача не визнається. Судом встановлено, що позивача звільнено з посади 08.09.2021 року, а контракт між позивачем [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командира 56 окремої мотопіхотної бригади про проходження позивачем служби у Збройних Силах України строком на три роки укладено 28.09.2017 року, тобто через 20 днів після його звільнення. Наданий позивачем лист Херсонського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.02.2021 року №11/816 до якого додано завірену копію картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного [PERSON] , згідно якої останній 04.09.2017 року і 08.09.2017 року проходив медичний огляд у приміщенні Херсонського ОМВК та яким повідомлено, що відповідно до внутрішнього розпорядку роботи Херсонського ОМВК військово-лікарська комісія проводиться в приміщенні військового комісаріату в робочі дні з 09.00 години до 13.00 години, не спростовує висновок суду. З урахуванням встановлених судом обставин, зазначені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу позову до суду, судові витрати компенсуються з рахунок держави.

Outcome: dismissed