Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

23 липня 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Миронівського районного суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) із позовом про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 19 грудня 2009 року між ним та відповідачем з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності у частці ? кожному. 21 вересня 2011 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано, після розірвання шлюбу позивач продовжував користуватися квартирою та зберігав там свої особисті речі, відповідач у квартирі не проживає. Проте на даний час між сторонами виникають спори щодо користування і володіння квартирою та вони не можуть досягти згоди про спосіб виділення частки відповідача із загального майна, тому він змушений звернутись до суду для вирішення даного спору. Враховуючи викладене, позивач просив суд виділити 50\\100 часток зі спільної часткової власності шляхом отримання грошової компенсації позивачем, в сумі 466 183 грн. 58 коп., що є дійсною ринковою вартістю ? частини квартири [ADDRESS] на час звернення до суду, стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію в розмірі 466 183 грн. 58 коп. - суму дійсної ринкової вартості ? частини квартири [ADDRESS] Разом із тим, 28 серпня 2015 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю та зобов'язання КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються за квартиру, відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Поданий зустрічний позов ухвалою суду від 22 вересня 2015 року прийнято до розгляду. У ході судового розгляду відповідач [PERSON] зверталася до суду із клопотанням про залучення третьої особи, проте в судовому засіданні 9 березня 2017 року від вказаного клопотання відмовилася. Також в ході розгляду справи відповідач [PERSON] подала заяву про залишення без розгляду позовної вимоги до КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради, у судовому засіданні 9 березня 2017 року відповідач [PERSON] від вказаного клопотання також відмовилася. У судовому засіданні представник позивача за первинним позовом [PERSON] позовні вимоги за первинним позовом підтримав з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Крім того, у судовому засіданні 9 березня 2017 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині зменшення розміру грошової компенсації з 466183, 58 грн. до 439063,00 грн. Відповідач за первинним позовом [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, підтримала поданий нею зустрічний позов та просила позивачу [PERSON] у задоволенні заявлених вимог відмовити. Представник КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради позовні вимоги в частині позову до його довірителя визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків. Приписами ч. 1ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 60 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони є власниками квартири, розташованої [ADDRESS], на праві спільної часткової власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2009 року, що підтверджується дублікатом договору /а.с.8/. Право власності на вказану квартиру зареєстроване комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське БТІ» за [PERSON] та [PERSON] у частці ? за кожним, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.81/, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.12, 90/, технічним паспортом на квартиру /а.с.91-93/. Згідно рішення Миронівського районного суду від 06.07.2010 у справі №2-454/2010, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.68-69/. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.2011 вбачається, що [PERSON] у зв'язку із укладенням шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на "[PERSON]" /а.с. 66/. Як вбачається із довідок КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], а також малолітні: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 13, 67, 95/. Із пояснень сторін та представника, а також акту обстеження квартири [ADDRESS] від 30.11.2015 /т. 2 а.с. 26/, акту обстеження [ADDRESS] від 06.02.2016 /т. 2 а.с. 28/, а також показів свідка - [PERSON] вбачається, що на час звернення до суду та час розгляду справи сторони у спірній квартирі фактично не проживають. Спірна квартира складається із трьох житлових кімнат площею - 17.10 м.кв., 11,8 м.кв., 12, 9 м.кв., - відповідно, кухні площею - 8,9 м.кв., ванної кімнати площею 2,6 м.кв., вбиральні площею - 1,1 м.кв., коридора площею, 10,3 м.кв., двох кладок площею 1,4 м.кв. та 1,1,6 м.кв., а також лоджії площею 3,2 м.кв. сполученої з кімнатою 1-а (площею - 17.10 м.кв.) /а.с.9-11/. Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 26 січня 2017 року №23613/15-43/1354/17-43 поділ з виділом співвласникам по 1/2 частині квартири [ADDRESS] шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень існуючої квартири з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення кожної новоутвореної квартири однією сім'єю у відповідності до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим, оскільки не можливо виконати вимоги нормативних документів, зокрема пунктів: -2.21, 2.22 (таблиця 1), 2.23, 2.24, 2.27, 2.28 ДБН В2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (зі змінами). -8.7, 8. 10, 8.11, 8.12 ДБН В.3.2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт». -Разом з тим, у чинних нормативних документах в галузі будівництва не регламентовано умови заселення житла різних форм власності та володіння. -Отже визначити можливі варіанти встановлення порядку окремого користування квартирою [ADDRESS] виходячи із ідеальних часток співвласників (1/2 та 1/2), не вбачається можливим. Дійсна (ринкова) вартість житлової квартири [ADDRESS] в цінах на час проведення дослідження складає 878 126 грн. Вартість 1\\2 частини житлової квартири [ADDRESS] виходячи з визначеної дійсної (ринкової) вартості даної квартири в цінах на час проведення дослідження складає 439063 грн. Як вбачається із доказів, наданих відповідачем, її матеріальний стан не дозволяє суду дійти висновку про матеріальну спроможність відповідача - [PERSON] сплатити позивачу - [PERSON] вартість його частки у спільній частковій власності /т. 1 а.с. 70-80, т. 2 а.с. 16-25/. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано положеннями статей 15, 355, 354, 358, 364 ЦК України, ст.ст. 104, 179 ЖК України, з приводу застосуванням положень ст. 364 ЦК України Верховним Судом України висловлено правову позицію у постанові Верховного Суду України у справі № 6-4ц14 від 19.02.2014 р. та постанові Верховного Суду України у справі № 6-2925цс від 13.01.2016 р., які згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування судами усіх інстанцій. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.ст. 358, 361 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування належної йому частини спільного майна в натурі, а також має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної власності. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 6-4ц14 від 19.02.2014 р. зазначено, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації за частку майна у спільній частковій власності на підставі ст. 364 ЦК України, крім застосування цієї спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Крім того, згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2925цс від 13.01.2016 р. при вирішенні справ цієї категорії судам слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Із встановлених у судовому засіданні обставин вбачається, що: -виділ в натурі позивачу його частки у праві спільної сумісної власності є неможливим; -спірним майном позивач не користується, відповідач та її малолітні діти не мають іншого зареєстрованого місця реєстрації; -жодних матеріальних компенсацій сторонами не сплачується; -відповідач [PERSON] в силу свого матеріального становища не спроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно; -стягнення грошової компенсації за частку позивача у спірній квартирі становитиме для відповідача надмірний тягар, оскільки єдиною власністю відповідача є частка у спірній квартирі, тобто задоволення вимог позивача можливе лише в рахунок примусового стягнення з відповідача її частки спірної квартири. Під час аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховний Суд України також зазначив, що при вирішенні таких справ, крім спеціальної норми, слід керуватися і загальними засадами цивільного законодавства (ст. 3 ЦК) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників і рекомендовано судам вивчати обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає особа, яка бажає виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, наданим їй ч. 2 ст. 364 ЦК правом, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, і що такий виділ не завдасть їм шкоди. Встановлення порядку користування квартирою, на думку суду, є найбільш справедливим, добросовісним та розумним способом врегулювання даних спірних відносин, оскільки враховує інтереси всіх співвласників та не позбавляє їх самого змісту права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Крім того, у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Грошова компенсація присуджується власнику при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним. При вирішенні справи по суті суд також бере до уваги, що з відповідачем [PERSON] зареєстровані та проживають її малолітні діти, тому враховує практику Європейського суду з прав людини в частині захисту прав дітей та положення Конвенції «Про права дитини». Згідно ч. 4 ст. 27 Конвенції «Про права дитини» (ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91) держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Враховуючи вимоги закону, а також обставини справи, зокрема, наявність житлових кімнат, їх площу, доводи відповідача [PERSON] стосовно проживання з нею двох малолітніх дітей, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення зустрічного позову та визначення порядку користування спірною квартирою у спосіб, заявлений [PERSON] Стосовно позивних вимог (зустрічного позову) до відповідача КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради, то враховуючи визнання позову у цій частині представником з огляду на положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог і у цій частині. Окрім того, суд вважає, що заявлені вимоги до КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради є нерозривно пов'язаними та похідними від основної вимоги про визначення порядку користування квартирою, а тому з метою повного та всебічного захисту прав та інтересів сторін у справі суд вважає за необхідне задовольнити зустрічний позов цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставах вищевказаного, ст. ст. 15, 355, 354, 358, 364 ЦК України, ст.ст. 104, 179, ЖК України,

Outcome: approved