Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В обгрунтування позовних вимог зазначається, що 14 липня 2014 року до позивача звернулась [PERSON] з проханням отримати позику в сумі 30000,00 гривень для оформлення права власності на земельну ділянку, а потім надати її в оренду [PERSON] , який є засновником фермерського господарства. Грошові кошти в розмірі 30000,00 гривень позивач надав відповідачу, яка про їх отримання в офісі позивача власноручно написала письмову розписку. Строк повернення коштів до 01 січня 2020 року. В усній формі сторонами визначено місце повернення коштів як [ADDRESS] . З урахуванням відсутності врожаю у 2019 році, необхідністю проведення осінньо-польових робіт, закупівлі паливно-мастильних матеріалів та добрив [PERSON] направив на адресу відповідача лист-вимогу про дострокове повернення коштів в строк до 15 вересня 2019 року. Однак вказаний лист [PERSON] не отримала, що змусило позивача повторно направляти лист-вимогу відповідачу. Такі обставини змусили [PERSON] в судовому порядку вимагати стягнення запозичених коштів в сумі 30000,00 гривень. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, останнім надано суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі та одночасно просить стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач надала суду відзив на позовну заяву у якому посилається на те, що саме оригінал розписки свідчить про невиконання боргового зобов`язання, втім у матеріалах справи такий відсутній. Таким чином вимога [PERSON] про повернення боргу є безпідставною та недоведеною. [PERSON] наголошує на тому, що договір позики у формі розписки 23 серпня 2018 року був ними розірваний за взаємною згодою у офісі позивача, а розписка викинута у смітник, тому порвана розписка не можу бути доказом. Відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволення позову в повному обсязі. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 625,1046-1050 ЦК України. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно оригіналу письмової розписки датованої 14 липня 2014 року та написаної по [ADDRESS] позичальник [PERSON] , (паспорт серії [NUMBER] , виданий Петрівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 05 січня 2011 року), взяла у [PERSON] в борг кошти в сумі 30000,00 гривень, які зобов`язувалася повернути в строк до 01 січня 2020 року. Дана розписка була надана позивачем на вимогу суду. Таким чином, судом встановлено, що оригінал розписки перебував у позивача у відповідності до ст.545 ЦК України за положенням ч.1 якої прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Ч.2 - якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Ч.3 - наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Вказаною розпискою підтверджено факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 30000,00 гривень в борг від [PERSON] . Суд не може прийняти доводи відповідача, викладені у відзиві, що порвана розписка не може прийматись судом як доказ. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про те, що зобов`язання боржником не виконане. Пошкодження цього документу не дають підстав вважати його неналежним чи недопустимим доказом, адже документ зберіг свою форму, його зміст є зрозумілим та візуально, без будь-яких додаткових засобів, можливо прочитати його зміст. Листами-вимогами датованими 15 серпня та 01 жовтня 2019 року в зв`язку з фінансовими труднощами, пов`язаними з господарською діяльністю, підтверджується звернення позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] стосовно повернення боргу в розмірі 30000,00 гривень. 26 серпня та 25 жовтня 2019 року на адресу [PERSON] повернулись поштові рекомендовані повідомлення з довідками про причини їх повернення, які полягають у закінченні встановленого строку зберігання та інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. За дослідженим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Солом`янським районним і місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), 14 липня 2020 року, актовий запис №795 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно з ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 14 липня 2014 року був укладений договір позики. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved