Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав щодо [PERSON], [INFO]. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що разом з відповідачем є батьками неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано, відповідач не піклується про свою доньку, остання жодного разу не бачила батька, не спілкувалась з ним. [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться її життям, а позивачка планує створити нову сім'ю з чоловіком до якого дитина ставиться як до батька, а тому просить задовольнити позов. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки є для дитини лише біологічним батьком та вихованням дитини не займається, судове засідання просить проводити без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судове засідання не з'явилась, однак подали до суду заяву в якій при розгляді справи покладаються на думку суду, справу просять розглядати без їх участі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року шлюб між подружжям [PERSON] - розірвано. 1 квітня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] Відповідно до довідки Хмельницького дошкільного навчального закладу „Червона шапочка" №01-23/46 від 12 травня 2016 року батько [PERSON] в період з 1 вересня 2011 року по 31 липня 2015 року навчанням та вихованням дитини не цікавився. Згідно довідки Хмельницької спеціалізованої середньої загальноосвітньої школи I - III ступенів №1 №30 від 7 лютого 2017 року батько [PERSON] протягом 2015-2016 навчального року жодного разу не цікавився донькою, не з'являвся на батьківські збори. Відповідно до довідки Хмельницького палацу творчості дітей та юнацтва від 7 лютого 2017 року №10 педагоги ансамблю „Подолянчик", в якому займається [PERSON], жодного разу не бачили батька дитини, вихованням займаються мати та бабуся дитини. Крім того, як слідує з показів сусідки - [PERSON] батько дитини жодного разу її не провідував, дану обставину підтвердили в судовому засіданні і батьки відповідача - [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що їх син створив нову сім'ю та дійсно не цікавиться донькою. Сім'я, відповідно до ст. 11 ЗУ „Про охорону дитинства" № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року, є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Аналіз положень ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які своєю винною поведінкою ухиляються від виховання дитини та виконання батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, згідно роз'яснень викладених у п.п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як слідує з висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №01-34-1422/16 від 23 вересня 2016 року підставою для підготовки висновку в такому вигляді стала відсутність інформації про місцеперебування [PERSON] та відсутність доказів в підтвердження свідомого ухиляння батька від виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи встановлені обставини та надані докази суд приходить до висновку, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки, а тому у відповідності до ст.164 СК України його слід позбавити батьківських прав відносно дитини. При цьому, суд оцінює надані докази в сукупності та приходить до висновку, що позивачем надано достатньо належних доказів в підтвердження позовних вимог.

Outcome: approved