Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 листопада 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що від шлюбу з відповідачем [PERSON] має сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач є батьком вказаних малолітніх дітей, однак протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дітей, не дбає про їх фізичний та моральний розвиток, не утримує їх, матеріально не забезпечує. У зв'язку з цим просила позбавити відповідача батьківських прав відносно зазначених малолітніх дітей. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі (17 лютого та 15 березня 2016 р.р.) не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать його розписки в отриманні судових повісток (зворотні поштові повідомлення №66000 0062250 7 від 13.01.2016 року та №66000 0062595 6 від 25.02.2016 року). У зв'язку з цим, суд у відповідності з вимогами ч.4 ст.169 та ст.ст.224-226 ЦПК України, зі згоди позивача, вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних в ній письмових доказів. Представник служби у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити, на підтвердження чого надала до суду висновок №Ц-395 від 28 грудня 2015 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, суд встановив наступне. Відповідач [PERSON] є батьком малолітніх [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], повторно видане 16 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 20 липня 2011 року Шершенецькою сільською радою Кодимського району Одеської області). Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 Сімейного кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму, суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина може бути розлучена зі своїми батьками лише у виняткових випадках. Встановлено, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року було відмовлено у задоволенні позову позивача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно вказаних малолітніх дітей, а відповідача [PERSON] було попереджено про необхідність зміни свого ставлення до виховання та утримання дітей та роз'яснено, що подальше ухилення від виконання цих обов'язків може бути підставою для його позбавлення батьківських прав (справа №503/1896/14-ц). Втім, як встановлено судом, після ухвалення вказаного судового рішення відповідач [PERSON] свого ставлення до виховання та утримання дітей не змінив, продовжує злісно ухилятись від участі в їх вихованні та утриманні, що призвело до збільшення розміру заборгованості по аліментам на утримання дітей (лише за 2015 рік вказана заборгованість збільшилась на 7313 грн. 40 коп., а всього заборгованість по аліментів за період 2012-2015 р.р. складає 23994 грн.47 коп.). Не приймає участі в їх вихованні та навчанні, не відвідує школи, про що зазначено в характеристиках, виданих навчальними закладами, в яких перебувають діти. Згідно з висновком органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації №Ц-395 від 28 грудня 2015 року позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітніх дітей є доцільним та відповідає інтересам дітей. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем [PERSON] своїх обов'язків по вихованню та утриманню вказаних малолітніх дітей, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє відносно дітей належної турботи та уваги, не приймає участі в їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їхнього здоров'я та розвитку, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Тривалість такого ухилення свідчить про злісність дій відповідача. Вказані обставини в розумінні принципу 6 Декларації прав дитини є винятковими та є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно вказаних малолітніх дітей. Окрім цього, свідченням втрати відповідачем інтересу до своїх малолітніх дітей є і його ігнорування судових засідань, незважаючи на належне повідомлення про час їх проведення, та не подання до суду будь-яких заперечень проти позбавлення батьківських прав, які (заперечення) за змістом п.58 рішення Європейського Суду з прав людини, прийнятого у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, могли б бути свідченням його інтересу до дітей. Відтак з огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача, його ставлення до виховання та утримання дітей, суд вважає недоцільним подальше застосування заходів, щодо покращення його поведінки та ставлення до виховання дітей, зокрема у відповідності з п.18 зазначеної постанови Пленуму ВСУ його попередження про необхідність зміни свого ставлення до дітей, оскільки з огляду на характер його поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення його ставлення до виховання дітей. На підставі викладеного,

Outcome: approved