Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

17.01.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном посилаючись на те, що після смерті батька вона з дітьми та відповідачем переїхали проживати до приватного будинку за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності її покійному батьку. З відповідачем вони проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Відповідач в даному будинку не зареєстрований, однак створює для неї та дітей нестерпні умови проживання, постійно вчиняє сварки та скандали. Своїми діями відповідач перешкоджає їй та її дітям користуватися власністю. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2018 року позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном залишено без руху. 31.01.2018 року, через канцелярію суду надійшла письмова заява від позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2018 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін по справі в судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовні заяві, проти винесення заочного рішення не заперечують. В судове засідання відповідач повторно не з"явився, в силу положень ч. 9 ст. 130 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином, оскільки з довідки укрпошти за ф.20 вбачається, що причиною повернення судової повістки з копією позовної заяви та доданих до неї додатків є відмова адресата від одержання. У встановлений строк від відповідача відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Зі згоди позивача та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], який є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.09.2003 року, зареєстроване Фастівською міською держнотконторою за № 3307. [PERSON], помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Згідно довідки державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. від 30.01.2018 року № 747/02-14, після померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу № 965/2011. Заяву про прийняття спадщини подала дочка - [PERSON]. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положенням ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач по справі [PERSON], після смерті батька разом зі своїми дітьми та відповідачем по справі переїхали проживати до приватного будинку, за адресою: [ADDRESS]. З пояснень наданих суду Позивач та відповідач проживають однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Відповідач проживає в зазначеному будинку, однак зареєстрований в іншому місці, за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно дост. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Звертаючись до суду з даним позовом позивачка зазначила підставу свого звернення - систематичне порушення з боку відповідача правил співжиття. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 ЖК Української РСР передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, тощо. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Перевіряючи доводи позивача про системність порушення з боку відповідача правил поведінки, судом встановлено, що згідно наявних в матеріалах справи листів Фастівського ВП від 07.12.2017 року № 8352/109/1004/1/01/17, від 27.09.2017 року № 6769, від 13.04.2016 року № 2839/109/1004/1/0216, по зверненню [PERSON], з [PERSON] працівниками поліції проводились профілактичні бесіди з приводу не допущення протиправної поведінки відносно неї. Також, за результатом поданої позивачем заяви від 18.06.2014 року до Пилипівської сільської ради Фастівського району, щодо питання виселення [PERSON] з її будинку, 08.07.2014 року уповноваженими особами сільської ради було проведено обстеження умов проживання сімї [PERSON] в будинку [ADDRESS], про що було складено відповідний акт. В результаті обстеження виявлено в [PERSON] явно виражені сліди побоїв, з пояснень якої встановлено, що співмешканець [PERSON] вчиняє щодо неї насильницькі дії в її будинку, на зауваження не реагує. Відповідно до копії розписки від 08.07.2014 року, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON], підтвердив про те, що з 08.07.2014 року не буде проживати в будинку своєї співмешканки [PERSON] по [ADDRESS] та зобов'язавсь не вчиняти насильницькі дії стосовно [PERSON] Однак, відповідач знову вчинив неправомірні дії відносно позивача в зв»язку з чим відносно нього 12.09.2017 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення. Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2017 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173 КупАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 грн. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. Під час ухвалення рішення, суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 статті 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved