Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про тлумачення змісту заповіту, встановлення факту належності правовстановлюючих документів спадкодавцеві та визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 липня 2014 року померла [PERSON], після чого відкрилась спадщина на наступне майно: -земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 гектарів, розташованої на території Монашівської сільської ради, масив № 1а, ділянка № 10, масив № 1, ділянка № 61, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІОД № 008691 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04.08.2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 121/14; -житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77, який належав спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради та право власності на який зареєстровано за спадкодавцем 24.03.2004 року Білгород-Дністровським МБТІ; -земельної ділянки (кадастровий номер 5120884600:02:001:0020) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, розташованої за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 901246, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21.03.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації …за № 010651500011; -земельної ділянки (кадастровий номер 5120884600:02:001:0021) для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0221 га, розташованої за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 901245, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21.03.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації … за № 010651500012. Одночасно, [PERSON] посилається на те, що за життя, 06.07.2004 року [PERSON] склала заповіт, яким згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого би воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті вона заповіла [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON] - позивач по справі. Однак, коли 23.01.2015 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначене вище спадкове майно нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва, а саме, винесено постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05.02.2015 року з наступних підстав: -відсутність документів, що підтверджують родинний зв'язок зі спадкодавцем. Згідно з заповітом від 06.07.2004 року спадкове майно заповідане «внучці» спадкодавця [PERSON] хоча [PERSON] доводилась внучатою племінницею спадкодавиці; -наявність іншого заповіту на частину спадкового майна, складеного після заповіту від 06.07.2004 року; -відсутність документів, що підтверджують належність житлового будинку № 77 по вул.. Калініна в с. Монаші спадкодавцю, адже прізвища спадкодавця було змінено з «Романенко» на «Непомящу». Саме з постанови нотаріуса від 05.02.2015 року за № 157/02-14 [PERSON] стало відомо, що заяву про прийняття спадщини за заповітом окрім неї до нотаріальної контори подала і відповідач [PERSON] Так, згідно з заповітом [PERSON] складеним 06 липня 2004 року та посвідченим нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого би воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті вона заповіла [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON], [INFO]. Виходячи зі змісту заповіту, воля заповідача була направлена на залишення спадкового майна в разі її смерті [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON], [INFO]. Прізвище, імя та по батькові, а також дата народження, зазначені в заповіті, ідентифікують позивача як спадкоємця за цим заповітом. Що ж до зазначення нотаріусом про те, що позивач є «внучкою» заповідача, то це було записано зі слів заповідача без підтвердження відповідними документами. Заповідач завжди називала [PERSON] онукою, тому і повідомила нотаріусу, що вона її онука. Позивач наголошує на тому, що такий недолік заповіту не може бути причиною для відмови їй у здійсненні права на спадкування, адже заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Отже, враховуючи наведені обставини та норми права, для захисту своїх прав та інтересів як спадкоємця за заповітом, виникла необхідність здійснити тлумачення заповіту [PERSON], складеного 06 липня 2004 року та посвідченого нотаріально державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2714, як про вираження волі заповідача заповісти [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON], [INFO], все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого би воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті. Заповіт на імя [PERSON] від 04.07.2014 року, як зазначає [PERSON], було складено за два чи три дні до смерті заповідача, тобто в червні 2014 року, та посвідчено посадовою особою Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 39351306, виданою 14.01.2015 року об 11:22 Білгород-Дністровської районною державною нотаріальною конторою у звязку з підготовкою до видачі свідоцтва про право на спадщину, в Спадковому реєстрі відсутні будь-які заповіти, складені [PERSON] після складання заповіту від 06 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] Отже, інформація щодо спірного заповіту не була занесена до Спадкового реєстру. Оскільки спірний заповіт від 04.07.2014 року тривалий час не було зареєстровано в Спадковому реєстрі, то такий заповіт можна вважати таким, що складений з порушенням вимог щодо його нотаріального посвідчення. Також, позивач зазначає, що складання спірного заповіту здійснювалося без паспорта або іншого документа, що засвідчує особу заповідача, адже паспорт заповідача перебував у [PERSON] вдома, оскільки остання довгий час проживала в неї і тільки з декілька днів до своєї смерті вона вирішила завітати до рідного села, де вона народилася та виросла, та побути там деякий час, де несподівано і померла. Посвідчення заповіту без оригіналу паспорта громадянина України є прямим порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» щодо порядку та форми посвідчення правочинів. Таким чином, з огляду на наявність спору та істотних вад правочину (спірного заповіту), з якими Закон повязує його нікчемність, [PERSON] вважає обґрунтованою вимогу про встановлення нікчемності заповіту, складеного [PERSON] на імя [PERSON] та нотаріально посвідченого секретарем виконавчого комітету Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 гектарів, розташованої на території Монашівської сільської ради, масив № 1а, ділянка № 10, масив № 1, ділянка № 61. До спадкової маси увійшов, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77, який належав спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1986 року, посвідченого нотаріально виконавчим комітетом Монашівської сільської ради та право власності на який зареєстровано за спадкодавцем 24.03.2004 року Білгород-Дністровським МБТІ. Згідно з договором купівлі-продажу від 12.12.1986 року, [PERSON], продав, а [PERSON] купила будинок. 27.10.1990 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (помер 12.11.2001 року свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 275870 від 13.11.2001 року), у звязку з чим змінила прізвище на «Непомяща» (свідоцтво про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 302634, видане 27.10.1990 року Монашівською сільською радою, актовий запис № 09). Отже, [PERSON], яка зазначена в договорі купівлі-продажу від 12.12.1986 року як покупець та [PERSON] (заповідач), яка померла 21.07.2014 року є однією і тією самою особою. Таким чином, прізвище заповідача в паспортному документі, у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно, у технічному паспорті на житловий будинок та в інших документах ([PERSON]) не співпадає з прізвищем заповідача в правовстановлюючому документі договорі купівлі-продажу від 12.12.1986 року ([PERSON]), що не дає позивачу, як спадкоємцю за заповітом, здійснити своє право на спадкування після смерті заповідача. [PERSON] та її представник [PERSON], у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючись наступним. [PERSON] є внучатою племінницею заповідача [PERSON] та аж ніяк не внучкою, а за заповітом від 06.07.2004 року [PERSON] виразила свою волю заповісти все своє майно саме внучці [PERSON], а не внучатій племінниці. Крім того, за три місяця до смерті [PERSON] розірвала стосунки з [PERSON] та її матірю, які привезли її в село [PERSON] доживати свої останні дні. Після цього [PERSON] доглядала її падчерка [PERSON] якій вона вирішала заповісти земельну ділянку надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо посвідчення заповіту секретарем сільської ради без наявності оригіналу паспорту громадянина України, а лише з його копією, [PERSON] пояснює тим, що [PERSON] вмовила секретаря сільської ради посвідчити такий заповіт та тим самим засвідчити її останню волю як спадкодавця. До того ж, секретар особисто знала заповідача. Представник Монашівської сільської ради у судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна заява з проханням справу розглянути без участі представника сільської ради. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 21 липня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 379156 від 23.07.2014 року, видане виконавчим комітетом Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 8. Відповідно до ст..1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя, померлій [PERSON] на праві власності належало наступне майно: - земельна ділянка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,419 гектарів, що розташована на території Монашівської сільської ради, масив № 1а, ділянка № 10, масив № 1, ділянка № 61, на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІОД № 008691 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04.08.2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 121/14; -земельна ділянка (кадастровий номер 5120884600:02:001:0020) надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 901246, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21.03.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 010651500011; -земельна ділянка (кадастровий номер 5120884600:02:001:0021) надана для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0221 га, розташованої за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 901245, виданого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 21.03.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010651500012; -житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул. Калініна, 77 на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1986 року, посвідченого виконавчим комітетом Монашівської сільської ради та право власності на який зареєстровано за [PERSON] 24.03.2004 року Білгород-Дністровським МБТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3156066 від 24.03.2004 року, реєстраційний номер обєкта 5207501. 06 липня 2004 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], серії ВВЕ 931968, реєстровий № 2714, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого би воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті вона заповіла внучці [PERSON], [INFO]. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 29 жовтня 2014 року позивач подала до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області (нотаріус [PERSON]В.) заяву про прийняття спадщини за заповітом померлої 21.07.2014 року [PERSON], на підставі чого до Спадкового реєстру було внесено запис про реєстрацію спадкової справи за № 455/2014, що в розумінні ст..1269 ЦК України свідчить про прийняття нею спадщини. Враховуючи кількість обєктів, що увійшли до спадкової маси [PERSON], різнорідність заявлених позовних вимог та відмінність обставин, що є спірними для сторін, суд вважає за необхідне розглянути спірні правовідносини розділяючи їх за обєктами спадкового майна. Вищезазначений житловий будинок № 77 по вул.. Калініна в селі Монаші був придбаний у [PERSON] 12.12.1986 року [PERSON] за договором купівлі-продажу укладеним в селі [PERSON] та нотаріально посвідченим в той же день виконкомом Монашівської сільської ради, реєстровий № 28. Такі обставини підтверджуються самим договором, який позивач надала суду. На вказаному договорі купівлі-продажу також є штамп про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.03.2004 року. Дійсно, мається витяг від 24.03.2004 року, який також надала позивач, про реєстрацію прав власності на нерухоме майно: будинок № 77, вулиця Калініна, село Монаші, Білгород-Дністровський район, Одеська область, власником цілої частки вказана [PERSON], дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 24.03.2004 року, реєстровий номер: 5207501, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 12.12.1986 року, Монашівська сільська рада. Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року було затверджено Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, згідно з яким до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках… проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності ЗУ від 11.02.2010 N 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. У відповідності до п.1.2 вказаного Тимчасового положення: державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пункти 1.4-1.5 Тимчасового положення: обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; 5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами. Реєстратор БТІ самостійно: 1) приймає на розгляд заяви про державну реєстрацію прав та, у випадках, встановлених Положенням, зупиняє їх розгляд; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації; 3) присвоює реєстраційний номер об'єкту, права щодо якого підлягають державній реєстрації; 4) видає витяги про державну реєстрацію прав; 5) робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав на правовстановлювальних документах (у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно); 6) відкриває і закриває розділи Реєстру прав; 7) відкриває, веде та закриває реєстраційні справи; 8) надає інформацію з Реєстру прав у формі витягу та інформаційної довідки або відмовляє у її наданні; 9) здійснює інші повноваження, передбачені Положенням. Під час подання заяви про державну реєстрацію прав фізична особа повинна пред'явити паспорт або інший документ, який унеможливлює виникнення будь-яких сумнівів щодо цієї особи, а у разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи - паспорт або інший документ, який унеможливлює виникнення будь-яких сумнівів щодо цієї особи, та документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені таких осіб (п. 2.4). Реєстратор БТІ встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав; відповідність відомостей про об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно (п. 3.1). За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній (п. 3.1). З викладеного, суд приходить до висновку, що наявність такої реєстрації права власності свідчить про прийняття державним реєстратором позитивного рішення в 2004 році щодо реєстрації права власності на житловий будинок № 77 по вул.. Калініна в с. Монаші та, враховуючи, що реєстратор приймає рішення після розгляду всіх поданих документів, перевірки їх відповідності встановленим Положенням вимогам, суд вважає, що державним реєстратором був поставлений штамп на договорі купівлі-продажу та проведено реєстрації в електронному Реєстрі прав власності на підставі достовірних відомостей та належних доказів того, що покупець за договором купівлі-продажу від 12.12.1986 року [PERSON], та власник будинку, відповідно до відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] це одна і та ж особа. До того ж, обґрунтоване пояснення різних прізвищ власників надала позивач, зазначивши, що 27.10.1990 року [PERSON], уклала шлюб з [PERSON], у звязку з чим змінила прізвище на «Непомяща». На підтвердження цього позивач надала суду свідоцтво про укладення шлюбу між «Непомящий Иван Филипович» (російською) та «Романенко Устиния Ивановна» серії ІІІ-ЖД № 302634 видане 27.10.1990 року Монашівською сільською радою, актовий запис № 09. Таким чином, у суду не має сумніву, що житловий будинок № 77 по вул.. Калініна в селі Монаші дійсно належав померлій [PERSON], а відтак договір купівлі-продажу будинку від 12.12.1986 року також належав [PERSON] Будь-яких відомостей про відчуження нею будинку за життя не має, що включає його до спадкової маси [PERSON] Крім того, дослідженими матеріалами також підтверджується, що будинок спадкодавець придбала до укладення шлюбу з [PERSON], що відповідно до ст..24 КпШС України (в редакції 1969 року) відносить його до особистої приватної власності спадкодавця [PERSON]. Постановою від 05.02.2015 року державний нотаріус Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однією з причин прийняття такого рішення нотаріус зазначив відсутність документів про зміну прізвища власника будинку [PERSON] з «Романенко» на «Непомяща». Ч. 1\~ст. 1296 ЦК України\~зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до положень\~ст. 34 Закону України "Про нотаріат"\~видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами. За роз'ясненням\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24),\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз наведених спеціальних положень законодавства свідчить про необхідність задовольнити позовну вимогу [PERSON] щодо визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Обґрунтованість та законність цієї вимоги позивач повністю довела під час розгляду справи та підтвердила належними і достовірними доказами. Щодо позовної вимоги [PERSON] про тлумачення заповіту складеного 06.07.2004 року та в порядку спадкування за заповітом визнання за нею права власності на дві суміжні земельні ділянки, суд зазначає наступне. Належність спадкодавцеві двох суміжних земельних ділянок за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Монаші, вул.. Калініна, 77, наданих померлій для обслуговування будинку та ведення особистого селянського господарства (кадастрові номера 5120884600:02:001:0020, 5120884600:02:001:0021) сумнівів та спору у сторін не викликає. До того ж, правовстановлюючі документи на ділянки оформлені належним чином, без будь-яких недоліків чи суперечностей, що можуть завадити передачі їх у спадщину. Як вище було зазначено, 06 липня 2004 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом, на імя [PERSON] якій заповіла все своє майно. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 24.01.2009 року серії І-ЖД № 092273, актовий запис № 21, [PERSON] 24.01.2009 року уклала шлюб з [PERSON], після чого змінила прізвище на «Волкова». Також, 29 жовтня 2014 року позивач фактично прийняла спадщину, оскільки подала до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області заяву про прийняття спадщини за заповітом померлої 21.07.201 року [PERSON] (спадкова справа № 455/2014) Разом з тим, у вищезгаданій постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії 05.02.2015 року державний нотаріус зазначив про відсутність документів, які підтверджують родинний зв'язок зі спадкодавцем, до того ж у заповіті, що є підставою закликання [PERSON] до спадкування зазначено, що майно заповідано «внучці», а зі слів [PERSON] спадкодавець є сестрою її бабці, тобто [PERSON] є внучатою племінницею спадкодавця. Відповідно до ст.1256 ЦК України, у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. За роз'ясненням Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.16), заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Згідно з ст.213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З обставин справи вбачається, що у спадкодавця [PERSON] власник дітей не було відповідно і внуків теж. Враховуючи, що померла все життя називала позивача внучкою суд вважає, що оголошуючи свою заповідальну волю нотаріусу [PERSON], [PERSON] не надала жодне значення тому, що [PERSON] (на той час «Панова») О.Б. доводиться їй внучатою племінницею, а не внучкою. Сам же нотаріус не зобовязаний перевіряти родинні відносини між особою яка складає заповіт та особою яка зазначається спадкоємцем в заповіті. Заповідач, зокрема, має право призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК). Таким чином, складаючи заповіт особа не зобовязана вказувати на наявність чи відсутність родинних звязків з назначеним спадкоємцем оскільки це не впливає на її воле вираження. Суд звертає увагу на те, що зміст заповіту містить буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів та дає змоги з'ясувати зміст як окремих його частин так й в цілому. Намір сторони правочину спадкодавця, чітко зазначений, воля виражена у встановленому законом порядку. Такі недоліки не мають суттєвого значення та не впливають на відображення справжності волі заповідача.\~Тому, з метою дотримання принципу свободи заповіту та недопущення безпідставного позбавлення особи спадкових прав суд вважає за необхідне здійснити тлумачення заповіту [PERSON] від 06.07.2004 року, задовольнивши позовні вимоги [PERSON] в цій частині. До того ж, дану позовну вимогу про тлумачення заповіту позивач виклала достатньо повно та зрозуміло, зокрема врахувала положення статті 1236 ЦК України та зазначила, що [PERSON] в заповіті 06.07.2004 року виразила волю заповісти [PERSON] не тільки права та обовязки, що належали їй на момент складання заповіту, а й те, що може належати їй у майбутньому, тобто все належне їй на день смерті майно, що, як відомо, складається з (повний перелік майна, що належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини): земельна ділянка площею 6,419 га передана [PERSON] в 2003 році, житловий будинок придбаний спадкодавцем в 1986 році та дві земельні ділянки передані [PERSON] в 2006 році для обслуговування будинку та ведення селянського господарства. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому (ст..1236 ЦК). Так, враховуючи відмову нотаріусу у видачі свідоцтва про право на спадщину, встановивши обґрунтованість заявленої вимоги щодо тлумачення заповіту [PERSON] від 06.07.2004 року та доведеність позивачем того факту, що вона за заповітом є повноправним і єдиним спадкоємцем померлої [PERSON], суд вважає за можливе задовольнити похідні від тлумачення заповіту позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею право власності на дві суміжні земельні ділянки, що розташовані за адресою: вул.. Калініна, 77, с. Монаші Білгород-Дністровського району та надані для обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства (кадастрові номера 5120884600:02:001:0020, 5120884600:02:001:0021). Щодо визнання нікчемним заповіту [PERSON] від 04.07.2014 року. Відповідно до заповіту від 04.07.2014 року [PERSON] належне їй майно у вигляді земельної ділянки площею 4,419 га, що знаходиться на території Монашівської сільської ради масив № 1а ділянка № 10, масив № 1 ділянка № 61 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом серії ІІ-ОД № 008691 на право приватної власності на землю виданого 04.08.2003 року Білгород-Дністровською райдержадміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 121/14 заповіла [PERSON], [INFO], відповідач по справі. Допитана під час розгляду справи секретар Монашівської сільської ради [PERSON], повноваження якої підтверджуються матеріалами справи, розповіла всі обставини при яких був складений та посвідчений спірний заповіт 04.07.2014 року. Так, як стверджує [PERSON], 04 липня 2014 року до неї звернулась сусідка заповідачки [PERSON], яка мешкає по вул.. Калініна, 75 в селі Монаші, з проханням підійти до [PERSON] щодо складання заповіту так як сама [PERSON] самостійно не пересувалась. При зустрічі та тривалого спілкування із заповідачем, вона, як фельдшер зі стажем роботи медсестрою 18 років, переконалась, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. [PERSON] було розяснено порядок вчинення нотаріальних дій. [PERSON] слізно просила скласти заповіт на підставі копії її паспорта та державного акту на земельну ділянку на користь [PERSON], яка на той час здійснювала за нею догляд, піклувалась про стан її здоровя, до того ж, [PERSON] доводилась родичкою чоловіка померлої [PERSON]. При цьому, [PERSON] скаржилась на [PERSON] щодо свідомого зневажливого ставлення до неї, про їх часті конфлікти. Почувши таку жахливу сповідь, знаючи, що вона є вдовою померлого інвалід війни, яка користується пільгами, тим більше заповідачку знає все життя та з поваги до неї [PERSON] вчинила нотаріальну дію (заповіт) на підставі наданих копій, які зберігаються в документах Монашівської сільської ради. Напис та підпис в заповіті [PERSON] здійснила сама власноручно. Однак, через завантаженість на роботі [PERSON] заяву про реєстрацію заповіту надіслала Реєстратору не в день вчинення відповідної нотаріальної дії, знаючи, що заповіти підлягають обовязковому внесенню до Спадкового реєстру, а відправила 20.08.2014 року. Свідки [PERSON] та [PERSON], які були сусідами померлої, в судовому засіданні пояснили, що дійсно [PERSON] називала [PERSON] внучкою та заповіла їй все своє майно. Про другий заповіт на імя [PERSON] їм нічого не відомо. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 1257), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 1257). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Позивач наголошує на нікчемність складеного 04.07.2016 року заповіту у звязку порушенням порядку його посвідчення. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон про нотаріат), у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування, зокрема, посвідчують заповіти. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.56 ЗУ «Про нотаріат»). Згідно з ст. 43 ЗУ «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). У відповідності до глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Згідно до глави 7 першого розділу Порядку вчинення нотаріальних дій: відповідно до статті 46\~Закону\~нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Таким чином, суду не зрозуміло чому секретар Корольова К.В., як уповноважена особа, не відклала вчинення нотаріальної дії з метою надання часу для подання їй оригіналу паспорту заповідача чи інших належних документів. Глава 11: кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. На спірному заповіті від 04.07.2014 року зазначено, що він зареєстрований в реєстрі за № 37. В матеріалах спадкової справи померлої [PERSON] № 455/2014, копії якої були витребувані судом, міститься витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 39588110, згідно з яким тип реєстрації: реєстрація заповіту, заповідач: [PERSON], дата та час реєстрації: 10.02.2015 року. Тобто, спірний заповіт був внесений у відповідний реєстр майже через 7 місяців після відкриття спадщини смерті заповідача, та саме з цього часу нотаріальна дія (посвідчення заповіту) вважається вчиненою. Глава 3 п. 8: відомості про заповіти підлягають обов'язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 831/19569. Стаття 57 ЗУ «Про нотаріат»: нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, яким в ході посвідчення заповіту стало відомо про наявність раніше складеного заповіту, повідомляють про вчинену нотаріальну дію державний нотаріальний архів чи нотаріуса, виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, де зберігається примірник раніше посвідченого заповіту. Викладене стосується і державного нотаріуса, який одержав на зберігання заповіт, посвідчений однією із посадових осіб, перелічених у статті 40 цього Закону. Виходячи з викладеного, суд вважає повністю доведеними та обґрунтованими посилання позивача щодо нікчемності заповіту від 04.07.2014 року через не додержання секретарем Монашівської сільської ради [PERSON] порядку його складання та посвідчення, оскільки остання свідомо порушила передбачені законодавством вимоги, а саме, як уповноважений орган місцевого самоврядування належним чином не перевірила та не встановила особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Копія паспорту та особисте знайомство з заповідачем, за нотаріальним законодавством, не відноситься до тієї категорії документів які належним чином підтверджують особу. Також, уповноважена особа не дотрималась вимоги щодо негайної реєстрації правочину (заповіту) в Спадковому реєстрі, тобто, на наступний день після посвідчення заповіту [PERSON] не надіслала відповідну заяву до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (п.1.3.2 Положення про Спадковий реєстр затвердженого наказом Мінюста України 07.07.2011 N 1810/5). Така реєстрація була здійснена через шість місяців після відкриття спадщини щодо якого складався заповіт, про що вище зазначалось. Пункт 17 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Outcome: approved