Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач - [PERSON] 05 вересня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, в якому просить суд стягнути з відповідачки на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди - 100000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона - [PERSON], з малолітньою дитиною [PERSON] мешкає в комунальній квартирі [ADDRESS]. Також позивачка зазначила, що в цій квартирі з 14 вересня 2015 року мешкала [PERSON], яка як стверджує позивачка, була раніше засудженою, наркотично залежною людиною, що страждала на ряд небезпечних інфекційних хворіб, а саме: туберкульоз, ВІЛ, гепатит, а також вела аморальний образ життя. Протягом всього часу проживання [PERSON] в кімнаті комунальної квартири [ADDRESS], позивачка та її сусіди шістнадцять разів зверталися до поліції, закликаючи органи правопорядку вжити заходи щодо громадянки [PERSON] та припинити діяльність організованого нею наркопритону. Як зазначено у позові, [INFO] року [PERSON] померла в віці 35 років внаслідок вказаних вище інфекційних хвороб. Позивачка зазначила, що про захворювання [PERSON] була обізнана її бабка - [PERSON], яка за час життя [PERSON] в кімнаті комунальної квартири [ADDRESS],її не відвідувала, однак була присутня під час придбання [PERSON] вказаної кімнати. Згідно з нормами діючого законодавства, поставлення в небезпеку зараження вірусом імунодефіцитом/ людини чи іншої невиліковної інфекційної хвороби, що є небезпечною для життя людини, полягає в діях, які створюють для потерпілого загрозу такого зараження. Це такі дії, які в даних конкретних умовах можуть призвести до зараження іншої особи, і якщо таке зараження не настає, то лише внаслідок випадкових обставин або заходів, вжитих потерпілим. Спосіб поставлення в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини чи іншої невиліковної інфекційної хвороби, у тому числі туберкульозом, гепатитом, тощо, для кваліфікації цих дій значення не має. На цей час, вона - [PERSON] перебуває в базі даних туберкульозних закладів, як особа, яка контактувала з носієм небезпечної інфекції та проходить медичне обстеження. Позивачка посилається, що за ці роки, поки вона зі своєю малолітньою дитиною мешкала по сусідству з [PERSON], яка страждала на ряд небезпечних інфекційних хворіб, а саме: туберкульоз, ВІЛ, гепатит, постійно хвилювалась, несла витрати на медичні обстеження, перебувала в небезпечному середовищі, тощо, чим завдано їй моральну шкоду, яку позивачка оцінює в 100000 гривень 00 копійок. У зв'язку з чим, як зазначено позивачкою, оскільки відповідачка будучи обізнаною про хвороби на які страждала [PERSON], не здійснила дій для повідомлення її сусідів, повинна нести відповідальність за свідоме поставлення її - [PERSON], її малолітньої дитини - [PERSON] та [PERSON], в небезпеку зараження вірусом імунодефіциту людини, туберкульозом та гепатитом. На підставі вищевикладеного, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа за вказаним позовом було розподілена судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. 20 червня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначену справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні призначеному на 03.09.2018 року, позивачка - [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, [PERSON], [INFO], зареєстрована з 19 квітня 1989 року за адресою: [ADDRESS], та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім'я [PERSON] Відповідач за вказаною адресою зареєстрованого місця проживання копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками, не отримала, що підтверджується поштовими конвертами повернутими на адресу суду. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою, також мешкала [PERSON] з 15 вересня 2015 року, що вбачається з наданої до суду характеристики від 24.06.2016 року, яка завірена начальником КП «ЖКС «Черьомушки». З наданих позивачем до суду документів вбачається, що вона [PERSON] та її сусіди - громадяни [PERSON], [PERSON] неодноразово звертались до правоохоронних органів, прокуратури Одеської області з письмовими заявами щодо прийняття заходів відносно громадянки [PERSON], у зв'язку з тим, що остання постійно вела аморальний спосіб життя, приймала наркотичні препарати та алкогольні напої, погрожувала [PERSON], а також страждала на ряд небезпечних інфекційних хвороб, а саме: туберкульоз, ВІЛ, гепатит, що підтверджується копіями заяв наявними в матеріалах справи (а.с.8-12, 18-19). 31 травня 2016 року ІП Малиновського ВП ГУНП України в Одеській області винесено висновок про відсутність кримінального провадження за наслідком розгляду матеріалів ЖЕО №12620 від 21.05.2016 року, в якому вказано, що 21 травня 2016 року до Малиновського ВП ГУНП України в Одеській області надійшло повідомлення оператора 102 та заява [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS], сварка між сусідами. При перевірці даних матеріалів зі слів гр. [PERSON] було встановлено, у неї виникла сварка з сусідкою на ім'я гр. [PERSON], яка мешкає в одній із комунальних кімнат вищевказаної адреси, на побутовій появі у ході якої гр. [PERSON] пошкодила майно гр. [PERSON] та висловлювалась у її адресу нецензурною лайкою. При неодноразовому відвідувані кімнати де мешкає гр. [PERSON] двері ніхто не відчинив, у зв'язку з чим опитати гр. [PERSON] по фактам вказаним у заяві не представилось можливим, при її встановлені вона буде опитана та буде додатково прийняте рішення згідно чинного законодавства. Позивачка зазначила, що [PERSON] була раніше засудженою, наркотично залежною людиною, що страждала на ряд небезпечних інфекційних хворіб, а саме: туберкульоз, ВІЛ, гепатит, а також вела аморальний образ життя. [INFO] року [PERSON] померла в віці 35 років внаслідок вказаних вище інфекційних хвороб. Протягом всього часу проживання [PERSON] в кімнаті комунальної квартири [ADDRESS], остання поставила під загрозу життя позивачки та її малолітньої дитини на вказані інфекційні хвороби, у зв'язку з чим позивачка на цей час здійснює медичне обстеження. Як зазначила [PERSON] про захворювання [PERSON] була обізнана її бабка - [PERSON], яка за час життя [PERSON] в кімнаті комунальної квартири [ADDRESS],не здійснила жодних дій для попередження сусідів про небезпечні для життя хвороби, на які хворіла [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Абзацом першим п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 з подальшими змінами та доповненнями, визначеного, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Частина друга ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самою, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивача, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди від 31.03.1995 № 4). Позивач посилається на той факт, що вона мешкала разом з [PERSON] з 14.09.2015 року по день смерті останньої - [INFO] року в комунальній квартирі [ADDRESS]. В свою чергу, як стверджує позивачка, [PERSON] хворіла на ряд небезпечних інфекційних хвороб: туберкульоз, ВІЛ, гепатит, чим поставила під загрозу життя позивачки та її малолітньої дитини, у зв'язку з чим, у позивача погіршився стан здоров'я і остання вимушена систематично проходити курси лікування тощо. Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання. Суд вважає посилання позивача в обґрунтування позовних вимог безпідставними, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що: - [PERSON] дійсно хворіла на ряд інфекційних хвороб, а саме: туберкульоз, ВІЛ, гепатит; - [PERSON] маючи вказані хвороби, дійсно мешкала в кімнаті комунальної квартири [ADDRESS], поруч з [PERSON]; - [PERSON] померла [INFO] року; - ряд захворювань та проведені медичні обстеження [PERSON] пов'язані у зв'язку з контактуванням з [PERSON]; - [PERSON] є родичкою [PERSON]; - [PERSON] була обізнана про вищевказані захворювання [PERSON] Так, позивачем на підтвердження погіршення стану здоров'я надано до суду копії документів медичного обстеження, а саме: копію висновку про результати обстеження від 01.06.2017 року, копію довідки №139 про результати дослідження на антитіла до ВІЛ методом швидкого тесту, копію УЗО органів малого тазу [PERSON]/., копію висновку про результат аналізу крові [PERSON], копію лікарського призначення від неврапотолога, копію висновку ЕКГ, тощо. Суд зазначає, що надання з боку позивача копії вказаних медичних документів про проведене обстеження стану здоров'я позивача та її малолітньої доньки, не є належним та переконливими доказами у підтвердження того, що [PERSON] має інфекційне захворювання, та її медичне обстеження пов'язане у зв'язку з контактуванням та мешканням поруч з [PERSON] Щодо посилань позивачки про те, що відповідачка [PERSON] будучи обізнаною про хвороби [PERSON] не сповістила сусідів, чим поставила під загрозу життя у тому числі позивачки, у зв'язку з чим повинна нести відповідальність з відшкодування моральної шкоди, суд вважає необґрунтованими в повному обсязі, оскільки позивачем, як вже зазначалось, не надано до суду жодних доказів, що [PERSON] дійсно хворіла на ряд інфекційних захворювань, а також доказів, що відповідачка - [PERSON] є родичкою [PERSON] і була обізнана про хвороби останньої. Крім того, в судовому засіданні, позивачка особисто підтвердила, що в неї немає письмових доказів на підтвердження того, що [PERSON] хворіла на ряд інфекційних захворювань, [PERSON] була обізнана про хвороби на які хворіла [PERSON], а також доказів на підтвердження причинного зв'язку, що захворювання на які хворіє позивачка та її малолітня дочка отримані внаслідок контактування з [PERSON] Отже на підстави наданих до суду доказів, суд вважає посилання позивача в обґрунтування позовних вимог необґрунтованими, оскільки вчинення відповідачем позивачу моральної шкоди не знайшло жодного підтвердження та причинного зв'язку. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінюючи кожен доказ окремо та в сукупності, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, необґрунтованим та безпідставним, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Оскільки позов задоволенню не підлягає, понесені судові витрати позивачем не відшкодовуються.

Outcome: dismissed