Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та компенсації за період невикористаної відпустки в розмірі 37 516,24 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати в розмірі 393,48 грн., моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. В обгрунтування позову зазначив, що працював на посаді начальника цеху Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування. 17.07.2018 року відповідно до наказу № 68 його було звільнено із займаної посади відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. За період роботи він сумлінно виконував свої обовязки на посаді начальника цеху, проте заробітну плату за період роботи з березня 2018 року по 17 липня 2018 року відповідач йому не виплатив, чим порушив вимоги чинного законодавства про працю. Однак, порушуючи ст. ст. 47, 116 КЗпП України відповідач досі не сплатив позивачу заробітну плату та компенсацію за період не використаної відпустки в сумі 37516,24 грн. Згідно довідки виданої відповідачем від 14.08.2018 № 92 середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два (повні) останні місяці роботи становила: у травні 9252,87 грн., у червні 8817,36 грн. Кількість робочих днів у цей період - 41. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 440,73 грн. (9252,87 + 8817,36) /41). Відповідно до розрахунку сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з січня 2018 року по травень 2018 року становить 393,48 грн. Заробітна плата за січень та лютий 2018 року була позивачу виплачена у червні та липні 2018 року відповідно. Крім цього вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому і моральну шкоду. Оскільки, вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своєї сімї. Постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сімю, тримають його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Невиплата належних платежів призвели до того, що він постійно думає, як та куди влаштуватись на роботу, погіршились нормальні життєві звязки із рідними та близькими, що спричинило значні моральні страждання. Внаслідок невиплати заробітної плати він змушений був позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сімї, оскільки, має на утриманні сина інваліда дитинства І (А) групи інвалідності: [PERSON], [INFO], який не здатний до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду. Все це спричинило порушення його нормальних життєвих звязків та породило невпевненість у майбутньому. Просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за період не використаної відпустки в загальній сумі 37 516,24 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, яку просить розрахувати суд на день постановлення рішення по даній справі, виходячи із його середньоденного заробітку в сумі 440,73 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 393,48 грн., та моральну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн. 05.10.2018 року директор Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що позовна вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за період невикористаної відпустки в розмірі 37 516,24 грн. є неправомірною та не підлягає до задоволення, оскільки, позивачу на момент відкриття провадження у справі була виплачена заробітна плата за січень, лютий та липень 2018 року в загальному розмірі 21 598,68 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку, сума якої увійшла в розрахунок заробітної плати за липень 2018 року. Таким чином загальна сума заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати складає 24 435,72 грн. Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 393,48 грн., то згідно копії розрахункового листа в сумі 37 516,24 грн., відповідачем вже було перебачено нарахування компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 355,14 грн. Щодо стягнення 20 000,00 грн. моральної шкоди, то позивач звільнився із роботи за власним бажанням, тобто свідомо лишив себе можливості працювати та заробляти кошти для себе та своєї сімї. Не дивлячись на відсутність фінансування з боку держави та наявність тимчасових фінансових складнощів у відповідача, отанній при першій можливості здійснює виплати заборгованості із заробітної плати і ні в якому разі не відмовляється від своїх зобовязань. Факт того, що відповідач позичав кошти у своїх знайомих взагалі не підтверджений жодним належним та допустимим доказом. Отже, вищезазначені обставини не можуть бути належним обгрунтуванням позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. (а.с.29, 30). 23 січня 2019 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у звязку із звільненням за період з 17.07.2018 року по 31.10.2018 року в сумі 33 054,75 грн. та моральну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн. (а.с.49, 50). Представник позивача в судове засідання не зявився,\~попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити без його участі та за відсутності позивача, уточнені позовні вимоги підтримав та просив задоволити у повному обсязі (а.с.57). Представник відповідача в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.56). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3\~ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами\~ст.43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії трудової книжки заповненої 14.04.1972 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем в період з 02.01.1990 року по 17.07.2018 року (а.с.9-12). Наказом керівника Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування [PERSON] № 68 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію (а.с. 5). Ч. 1\~ст. 115 КЗпП України\~та ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається із довідки про доходи від 01.10.2018 року виданої [PERSON], станом на 01.10.2018 року заборгованість по заробітній платі становить 24 435,72 грн. (а.с.31), а згідно довідки від 15.11.2018 року станом на 01.11.2018 року заборгованість по заробітній платі становить 0,00 грн. (а.с.24). Із вищезазначеної довідки від 15.11.2018 року вбачається, що заробітна плата за січень була виплачена 06.07.2018 року, за лютий 02.08.2018 року, за березень-червень 31.10.2018 року, за липень 30.08.2018 року. Отже, в день звільнення позивачеві не була виплачена заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2018 року. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1\~ст.117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100\~(з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Суд визначає розмір середньомісячної заробітної плати за підставі розрахункових листків Львівського КЕПЗПіП за травень, червень 2018 року у розмірі 8 915,86 грн. (9 252,87 грн.+ 8 578,85 грн.), а середньоденна зарплата становить 557,24 грн. (17 831,82:32 робочий день), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 17.07.2018 року по 31.10.2018 року у розмірі 41 793 грн. 00 коп., виходячи з наступного розрахунку (557,24 грн. х 75 робочих дні). Оскільки, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, то до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 17.07.2018 року по 31.10.2018 року у розмірі 33 054,75 грн., як про це просить позивач, згідно заяви про зменшення позовних вимог. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності суд прийшов до висновку, що вимогу про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди слід задоволити частково, стягнувши з останнього в користь позивача 2 000 грн. спричиненої йому моральної шкоди. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.43 Конституції України, ст.ст. 47, 115-117, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: approved