Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 03.11.2007 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, у виконкомі Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №16. У шлюбі у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у подружжя не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та обов'язки, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того вказує на те, що відповідач не працює, зловживає алкогольними напоями та ображає її в присутності дітей, що негативно впливає на їх психічний стан. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим . Відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні сім'ї. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, не дбає про матеріальне забезпечення дітей. З посиланням на викладене позивач просить суд шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвати, неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити проживати разом з нею та стягнути з [PERSON], на її користь, аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з часу подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила позовні вимоги задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема пояснила суду, що вони як подружжя спільно не проживають з листопада 2013 року, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною розірвання шлюбу є постійні скандали у присутності дітей, образи з боку відповідача та його недовіра. Пояснила, що працює на ТОВ «Фава-технікс» в'язальником джгутів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не заперечив проти розірвання шлюбу. Не заперечив проти сплати аліментів, однак не погодився з розміром аліментів, вважаючи їх розмір великим. Пояснив суду, що основна причина розірвання шлюбу - недовіра з його боку до позивача по справі. З листопада 2013 року спільно з позивачем не проживає та не ведуть спільне господарство. Зауважив, що приймає участь в утриманні дітей та надає матеріальну допомогу на утримання дітей, зокрема оплачує витрати на відвідування дитячого садка та купляє дітям необхідний одяг. Вказав на те, що інших дітей на утриманні немає, на даний час звільнився з ТОВ «Фава-технікс» де працював оператором, оскільки не може працювати разом з дружиною на одному підприємстві. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 03.11.2007 року у виконкомі Тарновецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №16, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим Тарновецькою сільською радою, серії [NUMBER] від 03.11.2007 року, приєднаним до матеріалів справи/а.с.5/ У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей, копії яких приєднані до матеріалів справи /а.с. 6-7/. Як встановлено судом, неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], 15.04.2010 проживають разом з матір`ю [PERSON], що стверджується довідкою №443 виданою 04.06.2014 року виданою Великолазівською сільською радою Ужгородського району/а.с.11/ Шлюбні відносини між подружжям припинені з листопада 2013 року. Майновий спір між сторонами відсутній . Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є недовіра до позивача з боку відповідача та відсутність взаєморозуміння. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач [PERSON] свій обов'язок утримувати дітей, що передбачений ст.180 СК України частково виконує. Зокрема оплачує витрати по відвідуванню дітьми дитячого садка, частково придбає одяг, що стверджується наданими квітанціями та не заперечувалось позивачем у судовому засіданні. Ненадання матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2014 рік" затверджено на 2014 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1032 гривні ; на дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність обставин передбачених ст. 182 СК України, зокрема в судовому засіданні з'ясовано, що позивач працює на ТОВ «Фава-технікс» в'язальником джгутів, відповідач на час ухвалення судом рішення звільнився з роботи і не працює, що визнано позивачем по справі, проте є працездатним, інших дітей на утриманні не має, має на утриманні батька похилого віку, за станом здоров'я спроможний платити аліменти на утримання дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. З урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, з часу подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття, підлягають до часткового задоволення, а саме в сумі по 400 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття, оскільки на думку суду стягнення аліментів в розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, може покласти відповідача в скрутне матеріальне становище. Таким чином, враховуючи матеріальне становище сторін, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів, підлягають до часткового задоволення, а саме підлягають стягненню з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі 400 (чотириста) гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial