Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

02.11.2015 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив, до Прокуратури Запорізької області, Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області, Василівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 19.02.2012 року слідчим відділом Василівського РВ ГУМВС України в області проти нього порушено кримінальну справу за ч.4 ст.358 КК України. Під час досудового слідства до нього незаконно застосовувався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який значно обмежував його конституційні права на свободу пересування, а також проводився обшук. Постановою слідчого СВ Василівського РВ УМВС України від 31.10.2012 року кримінальна справа закрита на підставі ч.2 ст.213 КПК України за недоведеністю участі у вчиненні злочину. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і застосуванням запобіжного заходу, він зазнав моральних страждань, через звинувачення Державою у вчиненні злочину, якого не скоював. Постраждала його репутація як чесного, правослухняного громадянина, він втратив становище в суспільстві. У нього порушились стосунки з рідними та друзями через те, що Держава вважала його злочинцем. Була заплямована його честь, гідність, як людини і громадянина, поважаючого себе, суспільство та вірившого в Закон і справедливість. Внаслідок незаконних дій відповідачів, він зазнав душевних страждань, у зв'язку з цим постійно перебував в хворобливому стані. За час дії запобіжного заходу він не міг без дозволу правоохоронних органів вільно пересуватися територією України, подорожувати, виїжджати за кордон, спілкуватись зі своїми родичами та друзями, які живуть в іншій місцевості. Цей факт під час всього незаконного слідства його особливо пригнічував, оскільки порушував його Конституційні права, передбачені статтею 33, в частині свободи пересування і вільного залишення території України, що завдавало йому особливого душевного болю. За час слідства він був вимушений в свій вільний час з'являтися на виклики слідчого, суду, звертатися за допомогою до юристів. Дані обставини вимагали від нього додаткових життєвих зусиль, причиняючи моральні страждання. Незаконно перебував під карним переслідуванням з 19.02.2012 року (порушення кримінальної справи) по 31.10.2012 року (закриття кримінальної справи), під час якого йому обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. З урахуванням вищевикладеного завдану йому моральну шкоду оцінює в розмірі 50000 гривень. Посилаючись на вимоги ст.ст.23,1176 ЦК України, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на свою користь моральну шкоду в сумі 50 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на їх задоволенні за підставами, викладеними у позовній заяві та просять стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь позивача компенсацію моральної шкоди в сумі 50 000 гривень. В судовому засіданні представник відповідача Прокуратури Запорізької області Арустамян Д.Ю. підтримала письмові заперечення проти позовних вимог за викладеними у них підставами. Не заперечують проти позову [PERSON] в частині відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 11546,70 грн., при цьому зазначаючи, що [PERSON] у період з 19.02.2012 по 31.10.2012 року знаходився під кримінальним переслідуванням за ч.4 ст.358 КК України та враховуючи те, що [PERSON] було реабілітовано за вказаною статтею на підставі постанови слідчого СВ Василівського РВ ГУМВС в Запорізькій області від 31.10.2012 року, позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 50000 грн., завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Однак, не ставлячи під сумнів ті обставини, відповідно до яких [PERSON] має право на відшкодування шкоди на підставі ст.1176 ЦК України, прокуратура Запорізької області не погоджується із позовними вимогами в частині розміру моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Стаття 4 Закону визначає поняття моральної шкоди, яка завдана незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. А саме, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір завданої моральної шкоди в сумі 50000 гривень [PERSON] обґрунтовує такими обставинами, як погіршенням відносин з родичами та оточуючими людьми, обмеженням у пересуванні, порушенням прав на повагу до гідності та честі, погіршенням здоров'я. При цьому, будь-яких доказів, у розумінні ст.58-59 ЦПК України, на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано. Більш того, інших негативних наслідків від обмеження прав [PERSON] у період кримінального переслідування, які мають незворотній характер або потребують значних зусиль для нормалізації життєдіяльності, позивачем не зазначено. Таким чином, позивачем не наведено мотивів для визначення відшкодування йому моральної шкоди у розмірі більшому, ніж мінімальний. Аналогічні висновки щодо визначення розміру шкоди згідно із вимогами ч.3 ст.13 Закону у розмірі більшому, ніж мінімальний, викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 04.02.2015 по справі № 6-3918св14, від 04.06.2015 по справі № 6-13880св15, від 08.07.2015 по справі № 6-9234св15. З матеріалів справи вбачається, що період перебування позивача [PERSON] під судом та слідством становить 8 місяців, 11 днів, а саме з 19.02.2012 року по 31.10.2012 року. Враховуючи викладене, вважають необхідним визначити розмір моральної шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати, за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом в сумі 11546,7 грн. Тому вважають, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, в розмірі 11546,7 грн., відповідно до гарантованого Державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням громадянина до кримінальної відповідальності. Представник відповідача Державної казначейської служби України Соловйова М.О. позовні вимоги [PERSON] про відшкодування на його користь моральної шкоди з Державної казначейської служби України в розмірі 50000 гривень в судовому засіданні у повному обсязі не визнала, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі за викладеними у письмових запереченнях підставами, в яких зазначають, що підтверджуючих доказів за нормою ст.60 ЦПК України позивачем не надано та не надано позивачем доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв'язків у зв'язку з діяльністю правоохоронних органів, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Також позивачем не було надано доказу того, що застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд впливало на його життя. В матеріалах справи відсутні письмові докази звернення позивача до відповідного правоохоронного органу з письмовою заявою про надання дозволу виїхати за межі певної території, а також відсутні письмової відмови з цього питання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а жодний нормативно-правовий акт не звільняє позивача від доказування підстав, обґрунтованості, розумності та доцільності висунутих їм вимог. Та оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів заподіяння йому страждань, застосування до нього фізичного або психічного впливу працівниками правоохоронного органу, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. тому позов задоволенню не підлягає у повному обсязі. Представник відповідача Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, проте на адресу суду надіслані письмові заперечення ГУНП в Запорізькій області проти позовних вимог [PERSON], в яких просять в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях, в яких зазначають, що 31.10.2012 року постановою слідчого Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області кримінальна справа відносно позивача [PERSON] припинена через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п.12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначено, що органи, які розглядали справу визначають розмір шкоди за виключенням моральної. Відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у місячний термін, з дня звернення громадянина, один з органів, залежно від того, хто з них провадив слідчі дії, виносить постанову щодо розміру відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які втрачені внаслідок незаконних дій, штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та нші витрати, сплачені Позивачем, а також суми, сплачені у зв'язку із поданням юридичної допомоги. Тому, при розгляді судом питання про відшкодування моральної шкоди треба залучати органи за таким же принципом. Тобто таким органом є Василівський районний відділ Головного управління МВС України в Запорізькій області. Станом на 20.11.2015 року Василівський районний відділ Головного управління МВС України в Запорізькій обпасті перебуває в стані припинення, Та оскільки триває процедура ліквідації Василівського РВ, тому до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої влади до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців саме цей орган повинен виступати стороною у відносинах, які виникли під час його діяльності. Головне управління Національної поліції в Запорізькій області утворено як юридичну особу публічного права на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державна реєстрація ГУНП вчинена 07.11.2015 року. Василівський відділ ГУНП в Запорізькій області не може бути стороною у справі, оскільки є структурним підрозділом без статусу юридичної особи. Крім того, положеннями ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, моральною шкодою законодавство визнає втрати нємайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Таким чином, чітко визначено обсяг моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за цим законом. Позивачем не надано суду доказів завдання душевного болю, страждань, дискомфорту, що порушувало його душевний спокій, принижувало його честь, гідність та ділову репутацію, а також спричинило втрату ділової активності. Мотивування позивачем моральної шкоди ґрунтуються лише на його поясненнях та особистих ствердженнях, що не може бути доказом у справі. Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача. Тобто, вимоги позивача не мають обгрунтованого підтвердження і не підкріплені належними доказами. Крім того, позивачем не надано доказів щодо втрат немайнового характеру та моральних страждань. Просять відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Василівського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про день та розгляду справи повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується розпискою в отриманні судової повістки, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, заперечень на позов не подано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач [PERSON] є його сином, який раніше був життєрадісним, однак його моральний стан різко змінився після того, як син дізнався про порушення відносно нього кримінальної справи. Син став замкнутим та пригніченим, перебував у стані депресії, його психологічний стан був тяжким: він ходив по кімнаті як примара, тривалий час дивився у стелю, зачинявся у себе в кімнаті, тому вони хвилювалися, щоб з сином нічого не сталося поганого. В сім»ї почали виникали конфлікти. Нервовий стан та внутрішні хвилювання сина відображалися на стані його здоров»я, на його вимогу син почав приймати заспокійливі ліки, антидепресанти. Звертався до лікарів за усною консультацією, які рекомендували лише приймати заспокійливі медичні препарати та пояснювали, що депресію вони не лікують. Також додатковий психологічний стрес родина відчула під час обшуку квартири за місцем їх проживання. За чотири години обшуку та знущань під час нього, працівники міліції перевернули всю квартиру, перетворили її на звалище, щось шукали у крупах, муці, перегорнули кожний аркуш паперу. Проте нічого знайдено не було. Дані події для їх сім»ї були принизливими враховуючи ті обставини, що вони є інтелігентними людьми, працюють вчителями. Також до їх сім»ї змінилися відносини з боку сусідів, які почали розповсюджувати розмови, що їх син наркоман та в їх квартирі шукали та знайшли наркотичні засоби. Після порушення кримінальної справи відносно сина та проведення в їх квартирі обшуку, його стан здоров»я та стан здоров»я його дружини [PERSON] значно погіршився: він переніс гіпертонічний криз, у дружини піднявся рівень цукру в крові, вона знаходиться на інсуліні. Під час проведення досудового розслідування їх син намагався неодноразово працевлаштуватися, зокрема, будучи юристом за освітою, син мав намір влаштуватися на роботу до Василівської райдержадміністрації та на взуттєву фабрику, однак йому відмовляли як тільки дізнавалися, що відносно нього порушена кримінальна справа. Також у літній період часу син був позбавлений можливості поїхати на заробітки до курортних місць, оскільки перебував на підписці про невиїзд. Влітку на відпочинок їздив лише він з дружиною, а син залишався вдома, так як син не міг порушувати застосований відносно нього запобіжний захід. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представників сторін, показання свідка [PERSON], повно та всебічно дослідивши надані сторонами документи і матеріали кримінальної справи № 1341217 за обвинуваченням [PERSON] за ч.4 ст.358 КК України, ретельно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.2 ст.16 ЦК України визначено загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В силу вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні судом встановлено та як вбачається із матеріалів даної цивільної справи, а також матеріалів кримінальної справи № 1341217 за обвинуваченням [PERSON] за ч.4 ст.358 КК України, 19 лютого 2012 року в.о. начальника слідчого відділу Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області Андріївим А.Л. у відношенні [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.5) та оригінал в матеріалах кримінальної справи № 1341217 (а.с.1). 21 березня 2012 року слідчий Андріїв А.Л. вручив [PERSON] зазначену постанову про порушення кримінальної справи, що підтверджується протоколом про вручення копії постанови про порушення кримінальної справи, який міститься в матеріалах кримінальної справи № 1341217 (а.с.6). 16 червня 2012 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що підтверджується постановою слідчого СВ Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області Ворона В.В,, яка міститься в матеріалах кримінальної справи № 1341217 (а.с.151-152). 02.07.2012 року заступником прокурора Василівського району Запорізької області Веретеніним В,О. завершено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 1341217 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, що підтверджується обвинувальним висновком, який міститься в матеріалах кримінальної справи № 1341217 (а.с.187-197). Копія обвинувального висновку по обвинуваченню [PERSON] міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.6-8). 02.07.2012 року вказана кримінальна справа надійшла з обвинувальним висновком до Василівського районного суду Запорізької області для розгляду по суті (а.с.198). 18 липня 2012 року по результатам попереднього судового засідання постановою Василівського районного суду Запорізької області кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч.4 ст.358 КК України - повернута прокурору Василівського району Запорізької області для усунення виявлених недоліків, викладених у даній постанові суду (а.с.202 кримінальної справи) 24 вересня 2012 року Ухвалою судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області апеляція прокурора залишена без задоволення, а постанова Василівського районного суду Запорізької області, якою кримінальна справа відносно [PERSON] по обвинуваченню за ч.4 ст.358 КК України повернута прокурору Василівського району Запорізької області для усунення виявлених недоліків - залишена без змін. 31 жовтня 2012 року постановою слідчого Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області Ворона В.В. кримінальне переслідування по кримінальній справі № 1341217 у відношенні [PERSON], [INFO] - припинено за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у відношенні [PERSON] - скасований. Копія вказаної постанови міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.9-11). Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених законом. Аналізуючи положення Конституції України в частині відповідальності держави перед людиною, суд приходить до висновку, що законодавством передбачено два види відповідальності - це позитивна відповідальність, яка відображена у тих конституційних приписах, в яких зафіксовано, що Держава гарантує права і свободи людини, забезпечує їх, створює умови для здійснення прав людей, дбає про їх здійснення, і негативна відповідальність Держави, яка полягає в її зобов'язаннях відшкодувати ті чи інші збитки (матеріальні, моральні), завдані порушенням прав і свобод людини внаслідок дій (бездіяльності) державних органів, службових чи посадових осіб. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], конституційні права та свободи якого були порушенні внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного обрання міри запобіжного заходу - підписки про невиїзд, проведення інших процесуальних дій, що обмежували його права, вправі порушувати питання про відшкодування завданої йому шкоди. Відповідно до ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1 зазначеного Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду. Пунктом 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що завдана позивачеві [PERSON] шкода, повинна бути відшкодована Державою. У наведених у ст.1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги та моральна шкода (п.4, 5 ст. 3 зазначеного Закону). Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.3 п.10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року, до сум, сплачених на надання юридичної допомоги, відносяться суми, сплачені адвокату за участь у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Згідно положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір моральної шкоди, відповідно до ч.ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб". Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.5 Постанови, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 вказаної Постанови зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 19.02.2012 року (порушення кримінальної справи) по 31.10.2012 року (винесення слідчим постанови про припинено кримінального переслідування за недоведеністю участі [PERSON] у вчиненні злочину), що становить 8 місяців 11 днів. При цьому, за весь час кримінального переслідування позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, його немайнові права були порушені: складанням відносно нього процесуальних документів, викликами до правоохоронних органів, до суду, розгляд кримінальної справи судом, що в цілому призвело до душевних страждань позивача, порушення його нормальних життєвих та соціальних зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обмежувало у вільному пересуванні у зв»язку з обраним [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, змінився спосіб життя позивача, оскільки він неодноразово був змушений з'являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді. Судом встановлено, що моральну шкоду позивачеві заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового слідства і прокуратури. Між їх незаконними діями та моральними стражданнями позивача існує причинний зв'язок. При цьому, факт заподіяння позивачеві моральної шкоди підтверджується, окрім його пояснень, поясненнями свідка [PERSON], допитаного під час судового розгляду справи, матеріалами цивільної та кримінальної справи. При вирішенні спору в частині розміру моральної шкоди, суд виходить з оцінки причинного зв'язку між притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності та змінами у його житті, думку його батька щодо поведінки позивача, а також врахує, що [PERSON] тривалий проміжок часу перебував у стані невизначеності стосовно результатів досудового розслідування та судового провадження його справи, яке явно мало ознаки публічності в місці проживання позивача та впливало на ставлення до нього оточуючих. При цьому, оскільки позивачем не наведено чітких та конкретних підстав розрахунку моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень, враховуючи наведені норми та докази,

Outcome: partial