Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними вище позовними вимогами до відповідача. Посилався на те, що 18.08.2008 року між ним та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено генеральну кредитну угоду №014/05/744, за умовами якої кредитор зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника з наданими рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми еквівалентної 400000 доларів США. Того ж дня між сторонами в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір №014/05/744/1. Згідно умов угоди банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 400000 доларів США: перший транш - 200000 доларів США; другий транш - 100000 доларів США; третій транш - 50000 доларів США; четвертий транш - 50000 доларів США. За користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка у розмірі 16 % річних. Крім того, 30.06.2011 року між сторонами в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір №014/42-0-1/67. Вказаним договором сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит у розмірі 2101264 грн. 71 коп. Цільове використання кредиту: рефінансування існуючої заборгованості по кредитному договору №014/05/744/1 від 18.08.2008 року. Вважає, що умови зазначених кредитних договорів є несправедливими та такими, що грубо порушують його права як споживача фінансових послуг в силу чого оспорювані правочини повинні бути визнані недійсними. Зокрема вказує на те, що п.2 генеральної кредитної угоди в частині неможливості дострокового повернення позичальником кредиту суперечить п. «ж» ч.2 ст.11, п.4, п.6 ч.4 ст.11, ч.8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п.5 угоди в частині обов'язку позичальника достроково повернути банку кредит у випадку незгоди із запропонованою останнім зміною умов кредитного договору суперечить ч.3 ст.203 ЦК України, ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п.10 генеральної угоди в частині застосування банком до позичальника численних санкцій суперечить ч.10 ст.11, ч.1, ч.2 ст.18 Закону, п.6 ст.3 ч.3 ст.509, ч.1, ч.2 ст.627 ЦК України. Також зазначив, що умови кредитного договору №014/05/744/1 від 18.08.2008 року порушують його права як споживача фінансових послуг та суперечать ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 524, 533, 627, ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ст.ст.11, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, посилався на те, що не відповідають вимогам законодавства і умови кредитного договору №014/42-0-1/67 від 30.06.2011 року, а саме: ст.627,ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ст.11, ст.19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Просив визнати недійсними правочини укладені між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен банк Аваль», а саме: генеральну кредитну угоду №014/05/744 від 18.08.2008 року, кредитний договір №014/05/744/1 від 18.08.2008 року; кредитний договір №014/42-0-1/67 від 30.06.2011 року. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. При цьому суду пояснив, що використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є банк, який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Оскільки у банку була в наявності банківська (генеральна) ліцензія та письмові дозволи на право здійснення валютних операцій, вважає, що останній мав право укласти з позивачем кредитний договір іноземній валюті та передбачити виконання зобов'язання за цим договором в іноземній валюті. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 18.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено генеральну кредитну угоду №014/05/744, за умовами якої кредитор зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника з наданими рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми еквівалентної 400000 доларів США. Конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, об'єкти кредитування визначаються сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї генеральної кредитної угоди (а.с.78-80). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Також 18.08.2008 року сторонами в рамках генеральної кредитної угоди було укладено кредитний договір №014/05/744/1. Згідно умов угоди банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 400000 доларів США: перший транш - 200000 доларів США; другий транш - 100000 доларів США; третій транш - 50000 доларів США; четвертий транш - 50000 доларів США. Процентна ставка по договору становить 16 % річних. Процентна ставка фіксована з правом банку щорічного перегляду в порядку, передбаченому частиною 2 цього договору. За змістом п.1.4.1.6 сторони підтверджують, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених у п.2.3.8-2.3.13 цього Договору фіксована процентна ставка, підвищується на 2% річних, з розрахунку річної бази нарахування процентів. У застереженні до даного пункту сторони зазначили, що таке підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до цього Договору... На вимогу позичальника банк може укласти з позичальником графік повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції. У випадку істотної зміни обставин сторони досягли взаємної згоди без укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити наступний порядок змін умов до цього Договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника та прав банку за цим Договором щодо розміру процентної ставки або строку виконання позичальником зобов'язань за цим Договором (п.1.4.1.7). Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення листа з повідомленням про вручення за 20 календарних днів до вступу в дію зміненої процентної ставки. Протягом зазначеного вище двадцятиденного строку позичальник має право подати банку письмове заперечення щодо нового розміру процентної ставки. При наявності таких заперечень, строк виконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним за взаємною згодою сторін вважається таким, що настав (1.4.1.7.3). Пунктом 1.8 Договору передбачено право позичальника за його ініціативою здійснити дострокове виконання боргових зобов'язань. Одночасно пунктом 1.9 Договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як встановлено судом, підтвердженням наявності права відповідача на здійснення валютних операцій є видані Національним банком України банківська (генеральна) ліцензія №10 від 11.10.2006 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл №10-4 від 11.10.2006 року на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Отже, враховуючи наявність у відповідача відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення банком кредитних операцій у валюті, в тому числі під час укладення з позивачем [PERSON] кредитного договору та видачі йому кредитних коштів в іноземній валюті, не суперечить вимогам чинного законодавства України. Разом із тим в абзаці третьому частини першої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Тому, на думку позивача, зазначені положення правочинів є недійсними. Розглядаючи наведені доводи позивача, суд виходить із закріпленого статтею 58 Конституції України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. При цьому суд зауважує, що норми Закону щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто після укладення та погодження усіх істотних умов оспорюваних правочинів, а тому вважає, що в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для визнання правочинів недійсними. Також однією з основних підстав визнання кредитних договорів недійсними [PERSON] вважає визначені умовами Договорів правомочності банку підвищувати процентну ставку в односторонньому порядку. Суд відхиляє зазначені твердження з огляду на наступне. Так, Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI було внесено зміни до Цивільного кодексу України та доповнено його статтею 1056-1. Згідно ч.3 ст.1056-1 Кодексу фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Зазначені зміни до законодавства набрали чинності 10.01.2009 року, тобто після укладення оспорюваних правочинів. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи у п.28 постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Таким чином самі по собі умови оспорюваних правочинів щодо наявності у банку права підвищувати процентну ставку в односторонньому порядку не можуть бути визнані судом недійсними. У даному випадку позивач повинен був довести факт реалізації банком свого права щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10.01.2009 року, що зроблено не було. Щодо решти зазначених позивачем та несправедливих на його думку умов кредитних договорів суд зазначає наступне: Так, згідно п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. За змістом статті 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Таким чином, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору та, на думку суду, передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Разом з тим, судом не було встановлено наявності в діях банку та в умовах оскаржуваних договорів будь-яких порушень прав споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, суд вважає, що в укладених між сторонами Генеральній угоді та кредитному договорі в необхідній кількості були викладені умови кредитування, з яким позивач [PERSON] був ознайомлений. В оспорюваних правочинах передбачено як право позичальника, так і право банку на дострокове виконання зобов'язань за кредитними угодами, а тому суд вважає, що умови договорів відповідають вимогам законодавства. Судом також встановлено, що 30.06.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір №014/420-0-1/67 (а.с.26-36). Вказаним договором сторони погодили, що банк надає позичальнику кредит у розмірі 2101264 грн. 71 коп. Цільове використання кредиту: рефінансування існуючої заборгованості по кредитному договору №014/05/744/1 від 18.08.2008 року. За користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка у розмірі 17 % річних. Умови щодо зміни фіксованої ставки договору є аналогічними до положень, викладених у п.1.4.1.6., п.1.4.1.7, п.1.4.1.7.3 кредитного договору №014/05/744/1 від 18.08.2008 року. Дослідивши копії матеріалів кредитної справи, яка наявна в матеріалах справи, суд зауважує, що в ній відсутні відомості щодо застосування банком свого права на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. Будь-яких доказів на спростування зазначеної обставини суду надано не було. Розглядаючи даний спір та враховуючи доводи позивача, суд зауважує, що регулювання договірних цивільних відносин між сторонами здійснюється ними самостійно, оскільки одним із основних принципів цивільно-правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3, а також у статті 627 Кодексу. Дія зазначеного принципу може бути обмежена лише критеріями справедливості, добросовісності, розумності, які, на думку суду, у даному випадку порушені не були. Крім того, судом не було встановлено наявності в діях банку та в умовах оскаржуваного договору будь-яких порушень прав споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У даному випадку споживач був попередньо ознайомлений з умовами кредитних договорів, погодив їх та з власної волі уклав оспорювані правочини. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Відповідно до ст. 12 ч. 3 зазначеного закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про:фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. У частині третій статті 11 Закону Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги) встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права та обов'язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах та бути зобов'язанним сплатити платежі встановлені на законних підставах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що укладені між сторонами по даній цивільній справі кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 216, 227 ЦК України підстави для визнання вказаних правочинів недійсними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed