Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

15 серпня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що працював на підприємстві відповідача на посаді заступника директора по рослинництву з 03 вересня 2015 року по 25 січня 2016 року. Відповідно до наказу №2-к від 25 січня 2016 року він був звільнений за власним бажанням та згідно з наказом відповідач повинен був виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку, що не було зроблено відповідачем. Невикористана відпустка становить 10 днів ( 24 дні х 142 дні, що є кількістю без урахування святкових і неробочих днів фактично відпрацьованого часу : 355 днів = 9,6, що при округленні становить 10 днів). Розмір середньоденної зарплати становить 277,45 грн. А тому компенсація за невикористану відпустку становить 2774,50 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Позивач та представник позивач в судове засідання не з'явилися. Представник позивач надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач при звільненні отримав компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі. Крім того, відповідно до заперечення відповідач посилається на те, що між ними була укладена мирова угода за умовами якої [PERSON] погодився з розміром нарахованої суми заробітної плати при звільненні та зобов'язався не висувати претензій до ТОВ "Агрофірма "Петрівське" з цього приводу. Крім того, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, а тому його позов не підлягає задоволенню. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наданих сторонами доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача на посаді заступника директора по рослинництву з 03 вересня 2015 року по 25 січня 2016 року, що підтверджується ксерокопією трудової книжки позивача ( а.с.5), наказами про прийняття на роботу та звільнення ( а.с.6,7). Згідно з наказом № 2-к від 25 січня 2016 року позивач звільнено з займаної посади за власним бажанням з 25 січня 2016 року з компенсацією невикористаної відпустки в 9 календарних днів ( а.с.7). В обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що компенсація за невикористану відпустку йому не була виплачена та йому підлягає нарахуванню та сплаті компенсація за невикористану відпустку тривалістю у 10 днів, яка становить 2774,50 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для визначення тривалості невикористаної відпустки слід використовувати формулу : 1.Від кількості календарних днів відпрацьованих працівником в році звільнення віднімаємо кількість святкових і неробочих днів; 2.Далі: від кількості календарних днів в році віднімаємо кількість святкових і неробочих днів в цьому році; 3.Пункт 1 / пункт 2; 4.Множимо отриманий результат на тривалість щорічної відпустки у днях. Таким чином тривалість невикористаної відпустки становить 10 днів ( (145-3) : (365-10) х 24 = 9,6). Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку. Якщо працівниками відпрацьовано менше 12 календарних місяців, то обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто, з першого числа місяця після оформлення до першого числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку ( п.2 Порядку). Відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (п. 7 Порядку). Суд погоджується із розрахунком середньоденної заробітної плати, визначеним позивачем у сумі 277,45 грн., вирахуваного за період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року за 91 календарний день за виключенням вихідного дня - 14 жовтня 2015 року ( 6250 грн.+ 6498,63+12500 = 25248,63 грн. : 91). Компенсація за невикористану відпустку становить 2774,50 грн. ( 277,45 х 10 днів відпустки). Як вбачиться з додатку до особового рахунку [PERSON] за період з 01 вересня 2015 року по 31 березня 2016 року позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку у сумі 2497,14 грн., яка була йому виплачена, що підтверджується зазначеним додатком та квитанцією про поштовий переказ 2477,27 грн. 04 березня 2016 року. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивач сума несплаченої компенсації за невикористану відпустку 277,36 грн. У заперечення проти позову відповідач посилається на те, що між ним та позивачем ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави була затверджена мирова угода, відповідно до умов якої позивач погодився з розміром нарахованої заробітної плати за заявив гарантію не висувати претензій до ТОВ «Агрофірма «Петрівське» з приводу стягнення заробітної плати. Проте, як вбачаться з ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 22 червня 2016 року, була затверджена мирова угода між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Петрівське», за умовами якої було вирішено спір з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та позивач гарантував, що не матиме жодних майнових і немайнових претензій до відповідача з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 25 січня 2016 року по 09 березня 2016 року та моральної шкоди. Позивач же звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку. А тому посилання відповідача на затверджену судом мирову угоду є безпідставним. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, до позивач відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України не звернувся до суду у тримісячний строк, у звязку з чим пропустив строк звернення до суду з позовом. Проте із зазначеним суд не погоджується з наступних підстав. У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Таким чином, суд дійшов до висновку, що строк позовної давності до даних правовідносин застосуванню не підлягає. При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору. Відповідно доч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивачем заявлялися вимоги про стягнення 2774,50 грн., судом задоволені вимоги в частині стягнення 277,36 грн., а тому суд, виходячи з частини задоволених вимог (10%), вважає стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 64 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial