Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання договору дійсним, визнання за ним права власності на автомобіль марки ЗАЗ, 2007 року випуску, скасування розшуку та звільнення такого автомобіля з-під арешту, з-під заборони відчуження. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що між ним та [PERSON] 10.11.2012 року фактично було укладено договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу, за наслідками якого сторонами було складено відповідну розписку про отримання продавцем грошових коштів, видано «повну» довіреність на ім'я позивача, за якою відповідач делегував всі свої права власника на спірний транспортний засіб позивачу, та транспортний засіб було передано у володіння позивача. При цьому позивач відкрито та на постійній основі володів зазначеним транспортним засобом, вважаючи його своєю власністю з дня укладення договору. 05.09.2014 року Державним виконавцем Другого Київського ВДВС ОМУЮ було накладено арешт, заборону відчуження та оголошення розшуку щодо майна боржника, та оскільки у органах державної реєстрацій прав власності право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за [PERSON], на такий автомобіль також було розповсюджено дію такого арешту. Виходячи з викладених обставин, позивач, вказуючи на те, що він є належним власником спірного автомобіля, вважає що зазначеними обтяженнями порушуються його права власності, а за такого просить визнати за ним право власності на спірний автомобіль марки «ЗАЗ», модель «110307-42», 2007 року випуску, д/н [NUMBER], та звільнити його з-під обтяжень, накладених органами ДВС України. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, Другого Київського ВДВС ОМУЮ, проти задоволення позову заперечував, просив справу розглядати у його відсутність. [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, викладені у позові обставини та позовні вимоги визнав. Третя особа - [PERSON], та її представник, звернулись до суду з заявами про вирішення справи за їх відсутності, проти викладених у позові обставин та проти задоволення позову - не заперечували. Виходячи з наведених обставин суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторін та ухвалив постановити Заочне рішення, що відповідає положенням 224-226 ЦПК України. З наданих до суду письмових доказів та пояснень суд вбачає наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ - 1 ДАІ при УДАІ ГУМАС України в Одеській області 10 січня 2008 року, право власності на транспортний засіб „ЗАЗ 110307-42", 2007 року випуску, синього кольору, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], державний номер [NUMBER], зареєстровано за [PERSON]. 10 листопада 2012 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], була досягнута домовленість з приводу купівлі-продажу транспортного засобу „ЗАЗ 110307-42", 2007 року випуску, синього кольору, державний номер [NUMBER], та на виконання такої угоди позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 24000,00 грн., що підтверджується долученою до матеріалів справи розпискою, а відповідач, в свою чергу видав на ім'я позивача довіреність на право розпорядження та керування вказаним транспортним засобом, передав йому транспортний засіб, два комплекти ключів та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяним М.В., зареєстрована в реєстрі за № 1420, та серед іншого наділяє довірену особу правом розпоряджатися транспортним засобом на свій розсуд, зокрема самостійно зняти з реєстрації транспортний засіб в будь-який момент протягом строку дії довіреності. Згідно наданих суду письмових пояснень, що не заперечувались учасниками справи, позивач володіє вказаним автомобілем у період з 10.11.2012 року до теперішнього часу відкрито та повно, здійснює його утримання. З наведеного вбачається, що позивач уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу „ЗАЗ 110307-42", 2007 року випуску, д/н: [NUMBER] з відповідачем, та умови такого договору сторонами були виконані. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, крім того право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На думку суду вказаний договір відповідає вимогам глави 16 ЦК України щодо право чинів, зокрема договору купівлі-продажу транспортних засобів. Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлено ного недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна сторона вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Зазначені дії як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, та у повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу транспортного засобу. З викладеного суд доходить висновку про те, що до укладеного сторонами правочину не може бути застосована ст. 215 ЦК України про недійсність правочину, як недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, нездійснення сторонами правочину реєстрації права власності на транспортний засіб не впливає на дійсність правочину, а отже, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, так як його недійсність прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним і позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржено або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, згідно ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визнання права, в даному випадку права власності; згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 05.09.2014 року головним державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та оскільки згідно довідки УДАІ ГУМВС України в Одеській області за боржником, [PERSON] було зареєстровано автотранспортний засіб: ЗАЗ 110307-42 державний номер [NUMBER], дія зазначених обтяжень, накладених постановами ВП №43301225 від 05.09.2014 року, про розшук майна боржника, та від 05.09.2014 року, про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, була поширена й на вказаний транспортний засіб, хоча належним його власником, за попередніми висновками суду є позивач Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові; може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи з наведеного, приймаючи до уваги думку сторін, та зокрема відсутність заперечень зі сторони третьої особи, в інтересах якої було накладено відповідні обтяження, та враховуючи положення ст. 41 Конституції України, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved