Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, вякому просить звільнити з-під арешту автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT державний номер ВН 6075ЕА, 2002 року випуску, номер шасі/кузова, рами WVWZZZ 3B Z 3E 223606, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ № 837553, виданого 07.07.2011 року РЕВ № 7 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області; виключити з Єдиного реєстру заборон відчудження нерухоме майно запис про арешт та заборону відчудження автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT державний номер ВН 6075ЕА, 2002 року випуску, номер шасі/кузова, рами WVWZZZ 3B Z 3E 223606, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ № 837553, виданого 07.07.2011 року РЕВ № 7 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, згідно заяви позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та розглядати справу за його відсутністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується судовою повісткою яка повернута до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання. Представник відповідача - Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області у судове засідання не зявилися, про день слухання справи були повідомлена належним чином, що підтверджується особистим підписом посадової особи у судовій розписці, заяв про відкладення розгляду справу або розгляду справи за їх відсутністю до суду не надходило, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей при причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів постановляє заочне рішення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач був належним чином завчасно сповіщений про час і місце розгляду справи, і не зявився в судове засідання, суд вважає за необхідним відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до ухвали слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.04.2017 року було накладено арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT державний номер ВН 6075ЕА, 2002 року випуску, номер шасі/кузова, рами WVWZZZ 3B Z 3E 223606, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ № 837553, виданого 07.07.2011 року РЕВ № 7 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, в рамках проведення досудового розслідування внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за участю вищевказаного автомобілю за кримінальним провадженням № 12014160240001160. Відповідно до постанови від 16.07.2014 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР під № 12014160240001160 від 189.04.2014 року закрито у звязку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст.. 286 ч. 1 КК України. Зазначений арешт на майно позивача порушує його право на вільне володіння та розпорядження своїм майном. Як вбачається з витягу з реєстру заборон, який на цей час (з урахуванням відповідей архіву та відповідача) є єдиним джерелом інформації щодо існування оскаржуваного арешту, взагалі невідомо, що стало підставою для накладення арешту та чи була будь-яка підстава взагалі для його накладення, адже, окрім, дати повідомлення про накладення арешту не має навіть номеру цього повідомлення. Крім того, окрім прізвища ім'я та по-батькові позивача, в реєстрі заборон взагалі не зазначені будь-які додаткові ідентифікуючі ознаки особи, щодо якої застосовано цей арешт, що також робить неможливим з достатньою точністю ідентифікувати зазначену особу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Україною 17.07.1997 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю. Згідно статгі 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4)внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підтсавах та в порядку, визначених цим законом; 5)відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Частиною 2 ст. 27 того ж Закону передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження хомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Зазначені положення Закону в повній мірі відповідають положенням законодавства України на час внесення запису про-арешт майна позивача до реєстру заборон в 1993 році. Проте, на цей час взагалі відсутні будь-які дані, які б могли свідчити про наявність законних підстав для накладення оскаржуваного арешту на майно позивача, що дозволяє зробити висновок про їх відсутність в принципі. Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2)нотаріус; 3)державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав (п. 5 ч. З ст. 10 Закону). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] на даний час позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю у зв'язку із накладенням арешту на його майно. Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] про звільнення майна з-під арешту у повній мірі відповідають ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов [PERSON] до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню.

Outcome: approved