Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

15 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання договору купівлі - продажу квартири дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу № НМ-0311, укладений між [PERSON] та [PERSON] 11.05.2001 року на Українській універсальній біржі та зареєстрований Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.05.2001 в реєстровій книзі № 38 за реєстровим номером 126 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] в с. Хомутець Миргородського району помер його батько [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої увійшла двокімнатна квартира, розташована у [ADDRESS] , яка набута спадкодавцем 11.05.2001 року на підставі договору купівлі-продажу № НМ- 0311, що був укладений на Українській універсальній біржі. Право власності на спірну квартиру за [PERSON] зареєстровано Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується довідкою ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 13.05.2020 №228-Т. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу [PERSON] передала у власність [PERSON] спірну квартиру, а останній сплатив їй обумовлену грошову суму вартості цього нерухомого майна. Таким чином сторони після укладення та державної реєстрації договору, виконали всі його умови, а право власності зареєстровано за спадкодавцем у відповідності до діючого на той час законодавства. Сторони договору померли. Він є єдиним спадкоємцем першої черги, після смерті [PERSON] та в передбачені законодавством строки для прийняття спадщини звернувся до Другої миргородської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу № 84/2005. 03.03.2020 йому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був укладений на Українській універсальній біржі 11.05.2001 року не відповідає вимогам діючого на час його укладення законодавства, зокрема, нотаріально не посвідчений. Можливість нотаріального оформлення договору на сьогодні відсутня, оскільки його учасники померли. В зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ухвали судді від 24 вересня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Позивач в підготовче засідання не з`явився, подав заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.44). Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, подав заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовної заяви та просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с.45). Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.05.2001 між [PERSON] та [PERSON] на Українській універсальній біржі був укладений договір купівлі-продажу № НМ-0311, який зареєстрований Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.05.2001 в реєстровій книзі № 38 за реєстровим номером 126 (а.с. 8) і на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» він не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до умов договору (п. 6.5.) . Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 13 травня 2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.24). [INFO] в с. Хомутець Миргородського району помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Хомутецькою сільською радою Миргородського району 06.10.2004 року (а.с.14). [INFO] в м. Миргород померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Хомутецькою сільською радою Миргородського району 28.02.2005 року (а.с.15). [PERSON] та [PERSON] були батьками позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 16.08.1970 (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої увійшла двокімнатна квартира, розташована у [ADDRESS] , яка набута спадкодавцем 11.05.2001 року на підставі договору купівлі-продажу № НМ- 0311, який був укладений на Українській універсальній біржі. Право власності на спірну квартиру за [PERSON] зареєстровано Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується довідкою ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 13.05.2020 №228-Т. Позивач [PERSON] в шестимісячний термін звернувся із заявою про прийняття спадщини до Другої миргородської державної нотаріальної контори (а.с. 32). Постановою державного нотаріуса Другої миргородської нотаріальної контори Литвишко В.М. від 03 березня 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] після [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із відсутність правовстановлюючого документу (а.с. 16). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З правової позиції, висловленої Верховним Судом, при розгляді справи № 6-66цс13, слідує, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи те, що спірна квартира придбана 11 травня 2001 року, суд, розглядаючи спірні правовідносини, керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, зокрема положеннями ЦК УРСР та Законом України " Про власність». Згідно ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі- продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією стороною є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. За статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно з приписами частини 1 статті 47 ЦК УРСР, недотримання вимог, передбачених статтею 227 ЦК УРСР тягне за собою недійсність договору. Відповідно до частини 2 статті 47 ЦК УРСР суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору сторонами досягнуто всіх істотних умов, договір виконано сторонами у повному обсязі, тому [PERSON] , в силу статті 145 ЦК УРСР є добросовісним набувачем . Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення сторонами спірної угоди, громадянин набуває права власності внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Оскільки померлим [PERSON] укладена угода, яка не суперечить закону, він був власником придбаного майна. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності квартири підтверджений, а тому зазначена квартира входить до складу спадщини після його смерті. Позивач є спадкоємцем по закону майна, яке належало померлому батьку [PERSON] , вчинив дії по прийняттю спадщини, тому [PERSON] набув право на це майно в порядку спадкування. Оскільки право позивача на оформлення його спадкових прав на квартиру померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позовні вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved