Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню Свої вимоги позивач мотивує тим, що 10.05.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 200 000,00 грн. зі строком повернення 14.05.2018 року. 13.05.2018 року він повернув відповідачу суму боргу в розмірі 120 000,00 грн., проте він не мав достатньо коштів для повного погашення. В подальшому йому стало відомо, що відповідач звернувся до приватного нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, та повідомив, що звернувся до виконавчої служби для примусового виконання боргового зобов`язання. 25.05.2018 року він повернув відповідачу залишок боргу в розмірі 80 000,00 грн. Після цього відповідач запевнив його, що не буде примусово стягувати заборгованість по виконавчому провадженню, але жодних дій для його закриття не вжив. 10.11.2020 року він дізнався про існування виконавчого провадження № 56468645, згідно з яким з нього стягується борг на підставі виконавчого напису № 296, виданого приватним нотаріусом КМНО Лілеєвою М.М. від 15.05.2018 року про стягнення з нього 200 000,00 грн. згідно договору позики від 10.05.2018 року. Як зазначає позивач, він з вказаним написом не згоден, оскільки на момент його вчинення сума заборгованості становила 80 000,00 грн., а не 200 000,00 грн., доказом чого є відповідна розписка відповідача щодо повернення частини боргу в розмірі 120 000,00 грн. Відтак, здійснений виконавчий напис вчинено без дотримання вимог чинного законодавства України, в тому числі ЗУ «Про нотаріат», оскільки нотаріус при його вчиненні не переконалась належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, а відповідач ввів в оману нотаріуса, не повідомивши про те, що частину боргу він вже отримав. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лілеєвою М.М., зареєстрований в реєстрі за № 296 від 15.05.2018 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2020 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 19.02.2021 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача по справі. У даних поясненнях відповідач погоджується з позовними вимогами, оскільки на момент вчинення виконавчого напису сума боргу складала 80 000,00 грн., а не 200 000,00 грн., як зазначено у виконавчому написі. Позивачем грошові кошти йому повернуто в повному обсязі і претензій до відповідача він не має. З урахування наведеного, відповідач просив позовну заяву задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 10.05.2018 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір позики в розмірі 200 000,00 грн. зі строком повернення до 14.05.2018 року. Приватним нотаріусом КМНО Лілеєвою М.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 296 від 15.05.2018 про стягнення з [PERSON] на користь відповідача заборгованості за вказаним договором позики в розмірі 200 000,00 грн. 24.05.2018 року постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження ВП № 5646845 з виконання вищевказаного виконавчого напису. З матеріалів справи також вбачається, що 13.05.2018 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. згідно вищевказаного договору позики. 25.05.2018 року позивачем повернуто відповідачу залишок заборгованості в розмірі 80 000,00 грн. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що виконавчий напис, був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріус не переконалась належним чином у безспірності розміру суми, що підлягають стягненню, оскільки частина боргу на момент вчинення виконавчого напису вже була повернута. Відповідач у письмових поясненнях позовні вимоги визнав та просив про їх задоволення. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Так, за своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником щодо суми боргу, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічна правова норма викладена у п. 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595, де зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Пункт 3.2. Глави 16 цього Порядку передбачає, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до п.2 Переліку, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року справа № 310/9293/15, провадження № 61-154 Верховний суд, зазначив, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, оскільки відповідач позов визнав, відповідно до ст.206 ч.4, 263 ч.6 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 50, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5,

Outcome: approved