Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

08.06.2021 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач - Лиманська міська рада - представник, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. В ухвалі суду від 04.08.2021 було прийнято рішення щодо заочного розгляду справи в порядку гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу без особистої участі позивача, представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши зібрані в справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від від 28.03.1974 року, посвідченого та зареєстрованого за №218 року Краснолиманською державною нотаріальною конторою 29.01.1975 року; технічним паспортом, виданим КП "Слов`янське БТІ" від 24.06.2008 року; записом в домовій книзі для прописки громадян, котрі проживають в будинку [ADDRESS] . Під час державної реєстрації майна, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області №58492717 від 02.06.2021 року позивачу [PERSON] було відмовлено в державній реєстрації, в зв`язку з тим, що заявником не подано оригінал документа, який є підставою для державної реєстрації права власності. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України наголошує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вказана правова позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України у постанові суду від 07.10.2015 року у справі за № 1622цс15. У пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його прав власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 53 Закону України «Про нотаріат», у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченою документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документ здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірники документів, посвідчених або виданих нотаріусом чи посадовою особою орган; місцевого самоврядування, дублікат втраченого документа видається відповідні нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання. Згідно з роз`ясненнями, наданими у листі ВССУ від 16.05.2013 року № 24/753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо документи, котрі засвідчують право власності на нерухоме майно, існували проте, були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченим законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, що засвідчує його право власності. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що у позивача відсутні оригінали будь-яких правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, тому іншого способу захисту права, окрім звернення до суду, [PERSON] не має. З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved