Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, посилаючись на наступне. [INFO] помер її тато [PERSON] . При житті [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно залишив їй. Заповіт складений 05.03.1998 року і посвічений секретарем Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Оригінал заповіту знаходиться у Першій нікопольській державній нотаріальній конторі. Після смерті батька спадкоємцями першої черги була вона - його донька і дружина [PERSON] . Її мати [PERSON] померла [INFO] . При житті мати склала заповіт, яким все своє майно залишила їй. Заповіт складений 07.11.2002 року і посвічений секретарем Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Після смерті батька [PERSON] відкрилась спадщина і залишилось спадкове майно - домоволодіння у вигляді житлового будинку з надвірними побудовами [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, житловою площею 38,4 кв.м. До сплину шести місяців вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус Першої нікопольської державної нотаріальної контори надав їй відмову, в якій вказав, що необхідно звернутися до суду у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Вона звернулась до Нікопольського бюро технічної інвентаризації з проханням надати інформацію про власника домоволодіння по [ADDRESS] . З довідки Нікопольського БТІ дізналась, що домоволодіння належить [PERSON] , але право власності не зареєстроване. Земельна ділянка по [ADDRESS] , загальною площею 0,1484 га, належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 02.02.1998 року. У 1959 році на відведеній [PERSON] земельній ділянці було побудовано житловий будинок, загальною площею 46,6 кв.м., житловою 38,9 кв.м., з повним дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Згідно виписки із господарської книги, житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 0,1484 га, належить [PERSON] . Але за своє життя батько не звернувся за отриманням свідоцтва про право власності на вищезазначений житловий будинок, хоча і був його власником з моменту завершення його будівництва. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У листі ВССУ N 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року зазначається: "судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР, його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини)." Відповідно до ч.12 ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вона та її мама [PERSON] прийняли спадщину, адже вступили у володіння спадковим будинком, у якому вони постійно проживали та постійно зареєстровані, як на час відкриття спадщини так і по сьогоднішній день. Відповідно до п.3.1 Інформаційного листа ВССУ N 24-753/0/4-13, від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", "Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачою свідоцтва про право на спадщину." Таким чином, у її батька виникло право власності на вищезазначене домоволодіння, відповідно до чинного на той час законодавства, а тому таке право переходить й до його спадкоємців. Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначений перелік випадків, у яких видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності. Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Враховуючи наведене, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що, відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна." Відповідно до п.п.42.43 чинного на теперішній час "Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553): "п.42. Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; п.43. Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими, відповідно до законодавства здійснювалося ведення господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі, рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з господарської книги; виписка з господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою." Не оформленням права власності за нею на спадкове майно позбавляє її права реалізувати своє право власності на вказане майно і тому змушена звернутися за судовим захистом на підставі вимог статті 55 Конституції України, яка гарантує їй право на судовий захист в будь-якому випадку. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.50), представник відповідача проти задоволення позову не заперечував (а.с.51). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно до ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.1,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Положеннями ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано\~ст.41 Конституції України, відповідно до якої\~громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер батько позивачки по справі [PERSON] (а.с.7). При житті [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно залишив позивачці (а.с.9). Після смерті батька спадкоємцями першої черги була позивачка і його дружина [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] (а.с.6). При житті мати позивачки склала заповіт, яким все своє майно залишила їй (а.с.8). Після смерті батька [PERSON] відкрилась спадщина і залишилось спадкове майно - домоволодіння у вигляді житлового будинку з надвірними побудовами [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, житловою площею 38,4 кв.м. (а.с.10-12, 14). Земельна ділянка по [ADDRESS] , загальною площею 0,1484 га, належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 02.02.1998 року (а.с.15). У 1959 році на відведеній [PERSON] земельній ділянці ним було побудовано житловий будинок, загальною площею 46,6 кв.м., житловою 38,9 кв.м. Згідно виписки із господарської книги, житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 0,1484 га, належить [PERSON] . Але за своє життя батько не звернувся за отриманням свідоцтва про право власності на вищезазначений житловий будинок, хоча і був його власником з моменту завершення його будівництва (а.с.10). Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно до листа ВССУ № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року, судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР, його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до ч.12 ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка та її мама [PERSON] прийняли спадщину, вступивши у володіння спадковим будинком, у якому вони постійно проживали та були зареєстровані. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч.4 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: -якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, -якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року, та втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачою свідоцтва про право на спадщину. І у батька позивачки виникло право власності на вищезазначене домоволодіння, відповідно до чинного на той час законодавства, а тому таке право переходить й до його спадкоємців. Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначений перелік випадків, у яких видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності. Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що, відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до п.п.42.43 чинного на теперішній час "Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подається технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими, відповідно до законодавства, здійснювалося ведення господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі, рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з господарської книги; виписка з господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved