Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

21.12.2017 року представник Акціонерного товариства Комерційного банку ‹‹ПРИВАТБАНК›› Кіріченко Р.А. , який представляє інтереси позивача на підставі відповідної довіреності від 11.09.2017 року, діючи в інтересах позивача, звернувся до суду та просив стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 64497,76 грн. за кредитним договором б/н від 19.05.2010 року. Також просив стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду судового збору. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.05.2010 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 3900,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з „Умовами та правилами надання банківських послуг", „Правилами користування платіжною карткою" та „Тарифами банку", складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В порушення вимог ст.526, 527, 530 ЦК України та умов договору [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 31.10.2017 року має заборгованість - 64497,76 грн., яка складається з наступного: 2013,36 грн. - заборгованість за кредитом; 54436,89 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4500,00 - заборгованість за комісією. Також позивачем нараховані судові штрафи 500,00 грн. - фіксована частина та 3047,51 грн. - процентна складова. У зв`язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою судді від 03.01.2018 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи позивач повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься письмове клопотання з проханням розглянути справу за відсутності представника позивача, заявлені позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. ( а.с. 3 зв.). Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Про застосування давності представник відповідача надала суду відповідну заяву. Зміст заперечень зводиться до того, що Умови та Правила надання банківських послуг позивачем не підписані та сторонами не узгоджувались, при отриманні кредитної картки відповідач не був поінформований про правила кредитування та можливі санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, розмір процентної ставки сторонами також не узгоджувався. Крім того, на думку відповідача, комісія банком нараховується в порушення вимог законодавства, яким регламентується порядок здійснення споживчого кредитування. Строк дії кредитної картки закінчився у вересні 2014 року, останній платіж по карті був відповідачем внесений 31.01.2014 року. Позов до відповідача до Городнянського районного суду Чернігівської області пред`явлений у грудні 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що строк позовної давності закінчився також і за вимогами про стягнення процентів, комісії і неустойки. Заслухавши в судовому засіданні представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. 19 травня 2010 року АТ «Приватбанк» надало відповідачу за заявою останнього кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 3900 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав і надав кредитні кошти позичальнику в повному обсязі. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що заява позичальника, Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи Банку складають між банківською установою та відповідачем договір про надання банківських послуг. Дослідженням заяви (а.с.7) встановлено, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До заяви на підтвердження вимог банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. (а.с.8-9,10-33) Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.10.2017 року становить - 64497,76 грн., яка складається з наступного: 2013,36 грн. - заборгованість за кредитом; 54436,89 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4500,00 - заборгованість за комісією. Також позивачем нараховані судові штрафи 500,00 грн. - фіксована частина та 3047,51 грн. - процентна складова. (а.с.6) Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 19 травня 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами, а також комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 травня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Велика Палата Верховного Суду у правовій позиції, висловленій 03 липня 2019 року при розгляді цивільної справи №342/180/17 (провадження 14-131цс19) дійшла правового висновку про те, що у такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (в даному випадку - 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При розгляді цивільної справи №342/180/17 (провадження 14-131цс19) у постанові від 03.07.2019 року Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що з огляду на положення ч.6 ст.81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З огляду на вказане, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитом, комісії і неустойки за недотримання умов кредитного не можуть вважатись такими, що грунтуються на укладеному договорі, оскільки відсутні обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачем таких умов договору. Тому не вбачається законних підстав вважати обґрунтованою вимогу банку стягнути такі нарахування. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. З огляду на вказане, вимогу банку щодо стягнення з відповідача процентів, комісії та неустойки за кредитним договором від 19.05.2010 року, суд вважає недоведеною. Вирішуючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд приймає до уваги той факт, що представник відповідача подала до суду письмову заяву, в якій просила до вимог банку застосувати позовну давність та відмовити у позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/15ц. Згідно довідки АТ КБ « Приватбанк» кредитна карка 4149437414816395 відповідачу була видана 15 жовтня 2010 року з терміном дії по вересень 2014 року.(а.с.133зв) Виходячи з цього, суд вважає, що оскільки перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахованої та несплаченої відповідачем спірної суми кредитної заборгованості розпочався з наступного місяця після закінчення строку дії картки, а саме з 01 жовтня 2017 року, а банк вперше звернувся до суду з позовом до відповідача до Деснянського районного суду м.Чернігова 11 жовтня 2017 року (ухвала суду від 03.11.2017 року про повернення позовної заяви (а.с.4)), після чого звернувся до Городнянського районного суду 21.12.2017 року, отже позивач пред`явив позов за межами позовної давності. При цьому, суд приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що до вказаних кредитних правовідносин не можуть застосовуватись Умови та правила надання банківських послуг, зокрема і щодо строку позовної давності 50 років, оскільки суду не надано доказів, що між відповідачем та АТ КБ «Приватбанк» укладалась угода про збільшення строку позовної давності у письмовій формі, а тому відсутні правові підстави вважати про досягнення такої угоди між сторонами. З огляду на викладене, суд має застосувати до спірних відносин строк позовної давності та з цієї підстави відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за кредитом. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи, що суд відмовляє у позові, судовий збір позивачу відповідно до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed