Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту - ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 24.04.2007 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку", складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених кредитним договором. Відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв'язку з чим, станом на 30.11.2015 року, виникла заборгованість в сумі 14000,94 грн., з них: 2997,31 грн. - заборгованість за кредитом; 8312,58 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2691,05 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Разом з тим позивач вважає, що від цієї суми заборгованості слід відняти суму боргу в розмірі 3630,77 грн., так як вказана сума була задоволена до стягнення з [PERSON] за судовим наказом Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.01.2009 року. Таким чином різниця становить 10370,17 грн. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи становлять 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 518,51 грн. (штраф процентна складова). А тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 11388,68 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім цього, просить стягнути з відповідача судові витрати по справі в сумі 1378,00 грн. /т. 1 а.с. 2-5/. В ході судового розгляду справи представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог. Зокрема вважає за необхідне стягнути в судовому порядку з [PERSON] суму заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період, що відповідає загальному терміну позовної давності, а саме з - 13.01.2013 року по 13.01.2016 року за таким розрахунком: від загального розміру заборгованості за відсотками станом на 13.01.2016 року віднімається розмір заборгованості за відсотками, які були нараховані до 13.01.2013 року. На підставі наведеного представник позивача просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк", заборгованість по відсотках за кредитним договором б/н від 27.02.2007 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 13.01.2013 року по 13.01.2016 року у розмірі 3231,11 грн. та судові витрати по справі /т. 1 а.с. 154-156/. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в ході судового розгляду справи позовні вимоги не визнали повністю. Заперечуючи проти позову, вказували на те, що даний позов створений на основі фальшивих документів, оскільки кредитний договір не містить номера та не укладався взагалі. В заяві про отримання кредиту відповідач свого підпису не ставив. Ксерокопію сторінок паспорта відповідача, які долучені до позову, отримано з кредитної справи, яка оформлялась набагато пізніше, ніж дата заяви про отримання кредиту. Крім цього, просили застосувати до даного позову строки позовної давності, які були пропущені позивачем. Позовні вимоги банку не основані на нормах матеріального права, позивачем не надано належних доказів права звернення до суду, між відповідачем та банком відсутні правовідносини, а [PERSON] не є відповідачем даній справі. Просили в позові відмовити. В судове засідання , яке мало місце 17.03.2017 року відповідач [PERSON]не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в силу вимог ст. 74 ЦПК України. Суд про причини неявки не повідомив. Представник відповідача - [PERSON] в це ж судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги не визнає та просить застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.02.2007 року між Закритим акціонерним товариством КБ "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство КБ "Приватбанк", та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом /т. 1 а.с. 12, 13-18/. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач подав докази, які підтверджують існування між сторонами договірних відносин, докази невиконання умов кредитного договору відповідачем. Зокрема, як вбачається із заяви відповідача від 27.02.2007 року про надання банківської послуги - кредиту, відповідач своїм власноручним підписом засвідчив, що він ознайомлений та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, виразив свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, а саме, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Позивач, виконуючи договірні зобов'язання, надав відповідачу кредитні кошти, якими останній тривалий час (з квітня 2007 року до квітня 2008 року) користувався, сплачував банку тіло кредиту та відсотки за користування ним, що підтверджується розрахунками заборгованості за кредитним договором, випискою з рахунку відповідача /т. 1 а.с. 7-10, 97-103, 105-111/. Зазначене дає підстави вважати, що відповідач вважав укладеним кредитний договір між ним та позивачем, а тому одностороннє небажання користуватися банківською послугою (кредитом) не звільняє від обов'язку її оплатити та повернути кредитні кошти. Виходячи з наведеного, твердження відповідача про відсутність кредитного договору між ним та банком, про його необізнаність з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, про відсутність права позивача на звернення до суду з даним позовом, суд визнає надуманими та голослівними, а тому відхиляє їх. Крім цього, з метою перевірки достовірності підпису відповідача на заяві від 27.02.2007 року судом призначалась судова почеркознавча експертиза /т. 1 а.с. 163-164/. Однак зазначена експертиза не була проведена належним чином в зв'язку з несплатою відповідачем вартості її проведення /т. 1 а.с. 174/. Таким чином відповідач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що заява про надання кредитних коштів ним не підписувалась. З огляду на викладене суд констатує, що відповідач взяв на себе зобов'язання із вчасного здійснення платежів з погашення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом. На даний час відповідачем борг по кредитному договору не сплачений, а тому суд визнає зобов'язання відповідача по цьому договору не виконаними. Причини невиконання таких зобов'язань, в тому числі названі відповідачем та його представником, правового значення для справи не мають. В той же час, згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Докази існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України у справі відсутні. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-14цс, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця строку дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього місяця дії картки. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, отже в даному випадку, як зазначалося вище, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання. Судом встановлено, що відповідачем останній платіж за кредитним договором було добровільно здійснено 18.03.2008 року на суму 85,92 грн., що підтверджується розрахунком банку /т. 1 а.с. 7-10/ та що визнала в судовому засіданні представник позивача. А тому, починаючи з наступного дня - 19.03.2008 року розпочався перебіг строку позовної давності для періодичних щомісячних платежів, в межах якого банк вправі був звернутися до суду із вимогою до позичальника про захист свого цивільного права або інтересу. Строк виконання зобов'язань щодо повернення кредиту в повному обсязі за цим договором закінчився в день закінчення строку дії картки (березень 2010 року) /т. 1 а.с. 12/. У позивача право на позов про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором виникло з моменту закінчення дії цього договору, тобто закінчення дії картки березень 2010 року. Позивач таке своє право реалізував, звернувшись в межах строків позовної давності до Ковельського міськрайонного суду з заявою про видачу судового наказу, яка судом задоволена. Зокрема 06.01.2009 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ по заяві ПАТ КБ "ПриватБанк", відповідно до якого з відповідача на користь банку стягнуто 3630,77 грн. /т. 1 а.с. 6/ Як вбачається з повідомлення Відділу ДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції № 98/64/7 від 22.04.2016 року, 15.11.2011 року державним виконавцем, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження", винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (вказаного вище судового наказу) /т. 1 а.с. 127/. Як зазначила в судовому засіданні представник позивача, відомостями про повторне пред'явлення цього наказу до примусового виконання вона не володіє. Починаючи з 18.03.2008 року [PERSON] не проводив перерахування особистих коштів для поповнення карткового рахунку в рахунок погашення кредитної заборгованості, будь-яке погашення боргу не здійснювалося. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б також свідчили про те, що після закінчення строку дії кредитної картки, яка була видана відповідачу 24.04.2007 року, останній отримував іншу кредитну картку з новим строком її дії. З розрахунків заборгованості за кредитним договором та виписки з рахунку відповідача вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості за даним кредитом було здійснено 20.09.2015 року на суму 38,59 грн. /т. 1 а.с. 7-10, 97-103, 105-111/. Однак, зазначений платіж не був добровільно внесений відповідачем, а був проведений шляхом примусового списання коштів з інших рахунків відповідача, що підтвердила представник позивача в судовому засіданні. На глибоке переконання суду, за таких обставин зазначений платіж не може вважатись таким, що перериває строки позовної давності. Таким чином позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з пропуском загального строку позовної давності, оскільки строк для звернення з вимогою (з врахуванням виданого судом судового наказу та строку його пред'явлення до виконання) сплинув 15.11.2015 року (2011+1+3), а позивач звернувся до суду з позовом лише 19.01.2016 року, виходячи із штампу суду /т. 1 а.с. 2/, а за датою, вказаною в позовній заяві - 25.12.2015 року, тобто після спливу позовної давності. Доказів про переривання строків позовної давності, чи про його зупинення відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України позивачем не надано. Укладений між сторонами кредитний договір не містить елементів угоди про збільшення позовної давності та окрема угода про зміну тривалості позовної давності між сторонами спору, на підставі ст.259 ЦК України, не укладалась. Відповідач та його представник, скориставшись правом, наданим їм чинним законодавством, звернулись до суду із заявою про застосування строку позовної давності /т. 1 а.с. 35, 46-47/, що відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Інші доводи сторін не спростовують викладених висновків суду, а тому суд відхиляє їх. Виходячи з вимог змагальності сторін, обов'язків доказування і подання доказів, враховуючи зазначені обставини, так як позивач не надав доказів того, що відповідач підписував умови та правила надання банківських послуг, або договір, де було вказано про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed