Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

24 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі, відшкодування завданої моральної шкоди. Ухвалою суду від 24 травня 2019 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху 06 червня 2019 року позивачем надано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 27 червня 2019 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19 грудня 2019 року позивач звернувся з уточнюючою позовною заявою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі, відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування вимог [PERSON] зазначила, що 10 травня 2019 року вона виявила пошкодження огорожі належної їй земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На подвір`ї сусідського будинку [ADDRESS] працювали робітники, які виконували замовлення на встановлення огорожі цього ж подвір`я. На запитання позивача з приводу пошкодження огорожі відповідач [PERSON] пояснила, що огорожа будинку [ADDRESS] в державному акті не вірна. З приводу пошкодження огорожі позивач звернулася до поліції, яка зафіксувала вказаний факт. Також позивач зазначила, що за її кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану нерухомість було зареєстровано за її сином [PERSON] . Земельній ділянці присвоєно кадастровий №1223285000-02-008-0219, право власності на земельну ділянку підтверджено державною реєстрацією. Огорожа земельної ділянки була побудована у 1987 році і після цього жодного разу не перебудовувалась. Позивач зазначає, що її право власності порушено діями відповідача [PERSON] , оскільки частину огорожі пошкоджено, відповідачем побудовано цоколь огорожі на належній позивачу земельній ділянці. Також позивач вказує, що через пошкодження огорожі вона була змушена охороняти вільний доступ до подвір`я від собак, дітей та будівельників. Вказаними діями їй була спричинена матеріальна та моральна шкода. Тому, згідно уточнених позовних вимог позивач просить визнати незаконними дії відповідача щодо пошкодження огорожі будинку, розташованого [ADDRESS] , зобов`язати відповідача відновити пошкоджену огорожу, стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн. та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1586,80 грн. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Щербина С.В. позов підтримали, просили суд задовольнити вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Коваленко В.С. під час підготовчого судового засідання 24 вересня 2019 року заперечував проти позову. Згідно наданого відзиву просив у позові відмовити, посилаючись на те, що позивач не є власником земельної ділянки кадастровий №1223285000-02-008-0219, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу позову. В судове засідання 14 вересня 2020 року відповідач [PERSON] та її представник повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступного. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 грудня 2012 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку кадастровий №1223285000-02-008-0219, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору, витягом з державного реєстру правочинів. Право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку було зареєстровано 16 червня 2014 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 2020 року, мати померлого [PERSON] - [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку площею 0,1076 га, кадастровий №1223285000-02-008-0219, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за позивачем 03 червня 2020 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Частиною другою статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Крім того, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення стаття 391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положення статей 391,396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і щодіями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Доводи позивача стосовно того, що діями відповідача було порушено права позивача як власника земельної ділянки у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. У якості доказу протиправних дій відповідача позивачем було надано висновок Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 15 травня 2019 року. У висновку зазначено, що за адресою: [ADDRESS] виник конфлікт з сусідами з будинку 11 з приводу встановлення паркану. Дільничними офіцерами поліції була проведена перевірка в результаті якої було встановлено, що межові знаки в натурі в обох сусідів відсутні, фактична межа не встановлена. Також, позивачем надано висновок Новомосковського ВП ГУНП від 04 червня 2019 року з якого вбачається, що працівником поліції проведено опитування позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , будь-яких фактичних обставин не встановлювалось. Отже, з наданих суду висновків поліції неможливо встановити, що частину паркану, належного позивачу демонтовано чи встановлено нову огорожу на земельній ділянці позивача. У судовому засіданні було оглянуто CD-R диск з фотографіями житлового будинку позивача, з вказаного відеозапису неможливо встановити місце проведення зйомки чи будь-які інші обставини, які підлягають доказуванню у даній справі. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. На виконання вимог ч.5 ст.13 ЦПК України позивачу було роз`яснено її процесуальні права, з`ясовано думку щодо необхідності витребування доказів, допиту свідків, призначення експертизи. Позивач у судовому засіданні, користуючись своїми процесуальними правами на власний розсуд, зазначила що подала суду всі докази, які вважала необхідними та не буде заявляти клопотання про витребування доказів, допит свідків чи призначення експертизи. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження пошкодження огорожі її земельної ділянки, що такі дії вчинялись саме відповідачем, так само не надано доказів на підтвердження будівництва відповідачем паркану саме на земельній ділянці позивача. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення огорожі не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, (далі Постанови) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, виходячи з п. 5 вказаної Постанови, загальними підставами цивільно-правової відповідальності для відшкодування моральної (немайнової) шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, в судовому засіданні позивачем не доведено факт спричинення їй моральної шкоди, - втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних їй з боку [PERSON] та причинного зв`язку. Враховуючи недоведеність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed