Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Державної казначейської служби України про захист порушених прав, відшкодування матеріальної та моральної шкоди і просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України: - у відповідності ст. ст. 1-4, 6 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсацію втрати частини доходу за період з лютого 2012 року по червень 2017 року у розмірі 9702,99 /дев'ять тисяч сімсот дві/ грн. 99 коп.; - у відповідності ст.23 ЦК України компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 5168,00 /п'ять тисяч сто шістдесят вісім/ грн.; - у відповідності ст. 22 ЦК України відшкодування завданих збитків у результаті порушення цивільного права у розмірі 912,95 /дев'ятсот дванадцять/ грн. 95 коп. (а.с.2-9). До початку розгляду справи по суті, позивач змінив свої позовні вимоги та просить стягнути з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на свою користь: -у разі несплати добровільно у вказаний судом або законодавством України строк компенсацію втрати частини доходу через Державну казначейську службу України у відповідності ст.ст.1-4, 6 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" нараховану розмір компенсації втрати частини доходу за період з 05 лютого 2012 року до 31 березня 2017 року; - за весь період прострочення виконання рішення суду (грошове зобов'язання) на підставі ст.625 ЦК України з боржника 3% річних та інфляційні витрати (ВСУ від 30 березня 2016 р. у справі №6-2168цс15 ), а саме з 05 лютого 2012 року до 31 березня 2017 року (а.с.193-195). В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що 25 січня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалена постанова у справі № 2а-3590/11 за його позовом Головного управління праці та соціального захисту населення опетровської обласної державної адміністрації (далі Департамент соцзахисту) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, якою його позовні вимоги задоволено, та визнано протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо виплати йому суми разової грошової допомоги до 5 травня 2010 року у меншому, ніж передбачено частиною 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів гарантії їх соціального захисту», та якою зобов'язано Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2010 року, у відповідності до вимог частини 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп, а також з урахуванням фактично виплаченої суми допомоги. Постанова підлягала негайному виконанню. Центром по нарахуванню і виплати допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації було надано Розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань, а саме [PERSON], інваліду війни 2 групи, в якому сума оплати з урахуванням раніше виплаченої суми становить 5168,00 /п'ять тисяч сто шістдесят вісім/ грн. Постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області не була негайно виконана Головним управлінням праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Позивач був змушений для виконання постанови суду з заявою звернутися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про видачу виконавчого листа, який було видано 06 грудня 2012 року. Рішення суду також не було виконано відділом примусового виконання рішень Управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. З прийняттям Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та для виконання постанови суду Державною казначейською службою України позивач знову змушений з заявою звернутися до суду про зміну способу і порядку виконання судового рішення, яка була задоволена ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2013 року (справа № 183/6371/13, провадження № 3/90/13), та залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року справа № 183/9175/ 13-а (6а/183/125/13). Однак Державна Казначейська Служба України разом з Головним управлінням праці та соціального у населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації не здійснили усіх них заходів щодо негайного виконання судового рішення, про що свідчать неодноразові заяви до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та бездіяльності Головного управління праці та соціального захисту населення та Державної казначейської служби, встановлення судового контролю та накладення штрафу за невиконання судового рішення. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2013 року (справа № 183/6371/13-а, провадження № 6а/183/90/13) позивачу відмовлено у виправленні описки, а саме у вказанні суми, що підлягає стягненню у розмірі 5168, 00 грн. в постанові Новомосковського міськрайонного від 25.01.2012 року. Тільки після направлення протягом дуже тривалого часу багаторазових заяв та скарг до різних інстанцій 29 березня 2017 року Державною казначейською службою України (копія листа - відповіді від Державної казначейської служби України від 09 серпня 2017 року № 5-13/5128-13273 додається) грошові кошти були стягнуті та перераховані на банківський рахунок позивача у розмірі 5168,00 /п'ять тисяч сто шістдесят вісім/ грн. Тобто строк затримки виплати недоплаченої суми становить з 05 лютого 2012 року по 28 березня 2017 року (більше п'яти років), в результаті чого позивач втратив значну частину доходу, яка підлягає компенсації згідно Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-ІІІ та розраховується Згідно «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 05 лютого 2012 року. В судове засідання позивач не з'явився, у своїй позовній заяві просив суд розглянути справу у його відсутність, на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити (а.с.8) Відповідачі надіслали до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнають та просять в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що присуджена 25 січня 2012 року позивачу рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області виплата не відноситься до виплат, на які Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Суд, вирішуючи питання, передбачені ст.ст.12, 264 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.12 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. З наданих доказів судом встановлено, що 25 січня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалена постанова у справі № 2а-3590/11 за позовом [PERSON] до Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі Департамент соцзахисту) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, якою його позовні вимоги задоволено, та визнано протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо виплати йому суми разової грошової допомоги до 5 травня 2010 року у меншому, ніж передбачено частиною 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів гарантії їх соціального захисту», та якою зобов'язано Головне управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2010 року, у відповідності до вимог частини 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп, а також з урахуванням фактично виплаченої суми допомоги. Постанова підлягала негайному виконанню (а.с.14-15). Центром по нарахуванню і виплати допомог та здійсненню контролю за правильністю призначення та виплати пенсій і цільових грошових допомог Дніпропетровської обласної державної адміністрації було надано Розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань, а саме [PERSON], інваліду війни 2 групи, в якому сума оплати з урахуванням раніше виплаченої суми становить 5168,00 /п'ять тисяч сто шістдесят вісім/ грн. (а.с.16). Постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області не була негайно виконана Головним управлінням праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Позивач був змушений для виконання постанови суду з заявою звернутися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про видачу виконавчого листа, який було видано 06 грудня 2012 року (а.с.7). Рішення суду також не було виконано відділом примусового виконання рішень Управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. З прийняттям Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та для виконання постанови суду Державною казначейською службою України позивач знову змушений з заявою звернутися до суду про зміну способу і порядку виконання судового рішення, яка була задоволена ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2013 року (справа № 183/6371/13, провадження № 3/90/13) - (а.с.18-19), та залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року справа № 183/9175/ 13-а (6а/183/125/13) - (а.с.20-23). Однак Державна Казначейська Служба України разом з Головним управлінням праці та соціального у населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації не здійснили усіх них заходів щодо негайного виконання судового рішення, про що свідчать неодноразові заяви до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та бездіяльності Головного управління праці та соціального захисту населення та Державної казначейської служби, встановлення судового контролю та накладення штрафу за невиконання судового рішення. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2013 року (справа №183/6371/13-а, провадження № 6а/183/90/13) позивачу відмовлено у виправленні описки, а саме у вказанні суми, що підлягає стягненню у розмірі 5168, 00 грн. в постанові Новомосковського міськрайонного від 25.01.2012 року (а.с.24). Тільки після направлення протягом дуже тривалого часу багаторазових заяв та скарг до різних інстанцій (а.с.25-33), 29 березня 2017 року Державною казначейською службою України (копія листа - відповіді від Державної казначейської служби України від 09 серпня 2017 року № 5-13/5128-13273 - (а.с.54-55), грошові кошти були стягнуті та перераховані на банківський рахунок позивача у розмірі 5168,00 /п'ять тисяч сто шістдесят вісім/ грн. Тобто строк затримки виплати недоплаченої суми становить з 05 лютого 2012 року по 28 березня 2017 року (більше п'яти років). Згідно рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 15.05.2017, позивачу нарахована компенсація у розмірі 502,07 грн. за порушення на 1182 дня встановленого законом строку перерахування коштів на виконання виконавчого листа, виданого позивачу 06.12.2012 по справі №2а-3590/11 про стягнення коштів у сумі 5168.00 грн. (а.с.56). Указані обставини визнані учасниками справи, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, окремому доказуванню не підлягають і у суду відсутній обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Суть спору зводиться до визначення природи разової грошової допомоги до 5 травня 2010 року у розмірі 5168,00, яка присуджена позивачу рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2012 року у справі № 2а-3590/11 на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в контексті вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а саме: чи підпадає ця виплата під дію ст.2 цього Закону, якою визначено види доходів, у разі затримки виплати яких має нараховуватися компенсація втрати їх частини у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Так, ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. При цьому абз.7 ч.22 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає зазначену виплату як разову грошову допомогу, яка виплачується щорічно. Аналізуючи зазначені норми законів у їх системному зв'язку, суд доходить до висновку про те, що незважаючи на щорічний характер зазначеної виплати, вона є таки разовою, адже має виплачуватися один раз на рік. Відтак, положення ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» на даний вид грошової допомоги не розповсюджується. За таких умов, підстав для задоволення позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із несвоєчасною виплатою допомоги до 5 травня за 2010 рік не вбачається. Аналізуючи посилання позивача на ст.625 ЦК України та вимоги щодо стягнення коштів на підставі цієї норми Закону, суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА та Державною казначейською службою України було вжито всіх необхідних заходів щоб виконати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а саме: 29 березня 2017 року було в повному обсязі виконано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та позивачу виплачено разову грошову допомогу до 5 травня за 2010 рік у сумі 5168,00 грн. При цьому дійсно було порушено строк перерахування коштів відповідно до виконавчого листа виданого 06.12.2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, які виплачуються за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою «заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». У зв'язку з цим, органом Казначейства була нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів. Порядок виконання судових рішень у таких випадках врегулювано спеціальним Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до прикінцевих та перехідних положень якого заборгованість погашається в такій черговості: - у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника; - у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов'язаними з трудовими правовідносинами: - у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Погашення заборгованості за нарахованою компенсацією підлягає виконанню у третю чергу. За таких умов, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, то відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В даному випадку, виходячи з того, що відповідачі, виконуючи рішення суду на користь позивача діяли у межах чинного законодавства і вимоги позивача про стягнення компенсації за затримку допомоги до 5 травня за 2010 рік у сумі 5168,00 грн. є безпідставними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають, суд доходить до висновку про те, що й у задоволенні позову стосовно стягнення моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. При цьому також враховується, що позивачем стосовно вимог про стягнення, ніби-то, заподіяної йому моральної шкоди відповідачами, не надано жодних доказів. У відповідність до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач, як інвалід 2 групи, на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати щодо сплати судового збору мають бути віднесені на рахунок держави З огляду на викладене,

Outcome: dismissed