Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив визнати недостовірною інформацію відносно позивача, яка була поширена [PERSON] в заявах (листах) від 11.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; від 13.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; в заяві, яка зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у справі законної сили, спростувати інформацію, вказану у вищеперелічених заявах (зверненнях, листах), шляхом направлення відповідної заяви до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із направлення копії на адресу позивача; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що 02.08.2008 року згідно договору дарування ? частини квартири, укладеним між позивачем [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено 02.08.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 1835, [PERSON] стала власником ? частини квартири [ADDRESS] Після реєстрації в ОМБТІ та РОН вказаного договору дарування, [PERSON] запропонувала другому співвласнику квартири [ADDRESS] [PERSON] придбати її [PERSON] ? частину квартири або продати їй свою ? частину квартири, або дійти згоди про розділ та порядок користування даною квартирою, але [PERSON] відмовилась від даної пропозиції та повідомила, що вона [PERSON] буде самостійно користуватися даною квартирою у тому числі і ? частиною квартири, що їй не належить, [PERSON] перешкоджала [PERSON] вселитися у квартиру та користуватися нею, у зв'язку з чим [PERSON] була вимушена звернутись до Київського районного суду міста Одеси для захисту своїх законних прав. Під час примусового виконання судового рішення [PERSON] було вселено до спірної квартири [ADDRESS] про що старшим державним виконавцем Поляковим О.Г. було складено відповідний акт. Позивач також вказує, що під час вказаного вселення [PERSON] він був присутнім у спірній квартирі [ADDRESS] представляв інтереси [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. [PERSON] зазначає, що після вказаних подій та зустрічей з [PERSON], відповідачка з метою вимусити [PERSON] відмовитись від представництва інтересів [PERSON] написала до міліції заяви про те, що нібито позивач порушує законодавство, вимагає від [PERSON] гроші, розбиває її вікна, пошкоджує двері та інше, що, на переконання позивача, не відповідає дійсності. Так, у заявах до міліції [PERSON] написала, зокрема,: "как с таким бандитом и мошенником [PERSON] и его окружением можно договориться", "расследуйте бандитские вылазки [PERSON].", "по моим личным источникам [PERSON] и его друзья собираются ночью прийти и делать провокации, как сказали [PERSON] хочет меня загнобить", "живу в страхе не знаю чего от этих бандитов и рэкетов ждать" (заява від 11.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в Київському РВ м. Одеси); "зачем мне нужен в квартире этот провокатор, мошенник, бандит [PERSON]." (заява від 13.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в Київському РВ м. Одеси); "это бандитские его выходки чтобы меня морально убить" (заява зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в Київському РВ м. Одеси). [PERSON] вказує, що в одній з цих заяв [PERSON] зазначала, що суддя Київського районного суду м. Одеси Калашнікова О.І. постановила незаконне рішення, маючи свій корисний інтерес, яким вселила [PERSON] у вказану квартиру. Позивач вважає, що викладена інформація, яка була поширена [PERSON] у листах до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права позивача, ганьбіть його честь, гідність а також завдає шкоди діловій репутації, а тому підлягає спростуванню. Наведені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із даним позовом. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином (а.с. 51). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні між [PERSON] та [PERSON], представником якої був позивач [PERSON], виник конфлікт з приводу права користування квартирою [ADDRESS]. [PERSON], вважаючи свої права порушеними, зверталася до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявами (листами) від 11.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; від 13.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області; а також із заявою, яка зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. У вказаних заявах до органів міліції [PERSON] зазначала, зокрема,: "как с таким бандитом и мошенником [PERSON] и его окружением можно договориться", "расследуйте бандитские вылазки [PERSON].", "по моим личным источникам [PERSON] и его друзья собираются ночью прийти и делать провокации, как сказали [PERSON] хочет меня загнобить", "живу в страхе не знаю чего от этих бандитов и рэкетов ждать" (заява від 11.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6451 в Київському РВ м. Одеси); "зачем мне нужен в квартире этот провокатор, мошенник, бандит [PERSON]." (заява від 13.03.2014 року, яка зареєстрована 14.03.2014 року за №6450 в Київському РВ м. Одеси); "это бандитские его выходки чтобы меня морально убить" (заява зареєстрована 20.03.2014 року за №6562 в Київському РВ м. Одеси). Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за заявами [PERSON] здійснювалися перевірки та викладені у її заявах обставини підтвердження не знайшли. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, згідно положень ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення, або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Якщо в ході перевірки інформації не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, використання інших засобів інформації, заявах листах, адресованих іншим особам, повідомлення у публічних виступах, а також у іншій формі невизначеному колу осіб, а таких фактів судом встановлено не було. На думку суду, звернення до правоохоронного чи державного органу із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи. Проаналізувавши зміст усіх скарг та заяв [PERSON], які наявні в матеріалах справи та у відмовних матеріалах, суд дійшов висновку, що фактично метою цих дій не було приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] [PERSON] була впевнена, що всі відомості, викладені нею у заявах відповідають дійсності, є об'єктивними та були спрямовані на захист порушених, як на її думку, прав. Суд не може розцінювати запити та звернення правоохоронних органів до підприємств, установ, організацій, органів державної влади при проведенні перевірок в якості дій, що мають наслідком приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON], оскільки в даному випадку мала місце реалізація правоохоронним органом своїх контролюючих функцій, а тому посилання [PERSON], що він був вимушений виправдовуватися перед правоохоронними органами та це позначилося на його діловій репутації та зганьбили його честь і гідність, - не приймаються судом до уваги. На думку суду, моральна шкода [PERSON] не може полягати в тому, що його запрошували для дачі пояснень у відділення міліції, та що він витрачав свій час на захист себе і своєї ділової репутації. Разом із тим, суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія скарги [PERSON] на ім'я начальника Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, направлена на той час за місцем роботи позивача (а.с. 43-45). На думку суду, вказане управління, де працював позивач, не органом, що наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, проте відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Прохальна частина позову [PERSON] містить лише вимоги щодо спростування недостовірної інформації, поширеної [PERSON] у її скаргах, поданих до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, однак в позові не йдеться про спростування відомостей, поширених [PERSON] у інших формах та направлених до інших органів. Наявне в матеріалах справи клопотання про витребування доказів (а.с. 33-36) суд не може розцінювати як заяву про уточнення позовних вимог, адже воно було подано в одному екземплярі, ухвалою суду до розгляду не приймалося, копія відповідачу не надсилался. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, ст. 34 Конституції України також гарантує кожному і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою (скаргою) на неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватися судом як поширення неправдивих відомостей. Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 8 листопада 2005 року, 19 липня 2006 року, 21 листопада 2007 року, 6 лютого 2008 року, 8 квітня 2009 року та інших. Враховуючи, що судом не встановлено факту вчинення [PERSON] протиправних дій щодо позивача, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст.88 ЦПК України підстави для покладення на відповідачку судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed