Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

У вересні 2017\~року заявник звернувся із заявою, у якій просить встановити факт свого поранення при виконанні ним обов`язку військової служби 14 серпня 2014\~року на території Донецької області поблизу м.\~Авмросіївка Амвросіївського району Донецької області\~ України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник і його представник в судове засідання не з`явилися. Представник заявника Котик\~В.В., подав заяву про розгляд справи в їх відсутності. Представники Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Судом з`ясовано, що встановлення факту поранення [PERSON] , [INFO] , при виконанні ним обов`язку військової служби 14 серпня 2014\~року на території Донецької області\~ поблизу м.\~Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи яка перебувала під захистом Конвенції\~ про поліпшення долі поранених\~ і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених\~ цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Судом встановлено, на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014 рядовий [PERSON] 20 березня 2014 року Бердичівським ОМВК\~ призваний на військову службу до лав Збройних Сил України. 09 липня 2014 року він був передислокований з Військової частини [NUMBER] смт Черноморське Миколаївської області в розпорядження Антитерористичної операції на територію Донецької, Луганської областей. На підставі розпорядження вищого командування Збройних Сил України відповідно до наказу командира Військової частини польової пошти [NUMBER] від 11.07.2014 № 72 виконував бойове завдання в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини польової пошти [NUMBER] № 60 від 20.03.2014\~р., витягом з наказу командира Військової частини польової пошти В 3131 № 72 від 11.07.2014\~р., військовим квитком, повідомленням командира Військової частини польової пошти [NUMBER] (а.с.\~25, 26, 27, 28). Згідно довідки\~ про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України\~ № 4474 від 25.12.2017 солдат радіотелефонист [PERSON] дійсно у період з 09 липня 2014 року по 14 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в складі сектору "Д" в населеному пункті Амвросіївка Донецької областей(а.с. 29). Перша протитанкова артилерійська батарея протитанкового артилерійського дивізіону в ході ведення бойових дій потрапила під\~ мінометний обстріл. Під час відбиття танкової атаки рядовий військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період [PERSON] , радіотелефоніст відділення зв`язку взводу управління командира першої протитанкової артилерійської батареї прортитанкового артилерійського дивізіону Військової частини польової пошти [NUMBER] 14 серпня 2014 року у період з 18:15 год. до 21:00 год. у районі проведення антитерористичної операції поблизу м.\~Амвросіївка Донецької області отримав множинні вогнепальні осколкові поранення правого кульшового (тазобедреного) суглобу, травматичний, геморагічний шок\~ І-ІІ ст, 15.08.2014\~року йому було проведено травматичну ампутацію правої нижньої кінцівки, що підтверджується актом про нещасний випадок, актом спеціального розслідування групового нещасного випадку зі смертельними наслідками внаслідок ведення бойових дій,\~ протоколом огляду місця групового нещасного випадку зі смертельним наслідком внаслідок ведення бойових дій (мінометного обстрілу), довідкою № 1325\~ від 28.08.2014\~р.(а.с. 97 98, 99 101, 102, 103). Поранення [PERSON] у м.\~Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області України підтверджується також: виписним епікризом з історії хвороби\~ Э 5051, з якого вбачається, що\~ [PERSON] був доставлений з місця проведення АТО 15.08.2014 у 61 мобільний госпіталь з діагнозом: вогнепальне наскрізне кульове поранення правого стегна в в/3 з пошкодженням стегнової артерії, вени, нерву; свідоцтвом про хворобу № 314-т від 02.12.2014\~р., згідно якого він мав скарги: на відсутність правої нижньої кінцівки\~ на рівні кульшового суглоба, утруднення носового дихання; виписним епікризом, згідно якого [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні обласного госпіталю для ВВ з 13.06.2016\~р. по 14.07.2016\~р., йому встановлений клінічний діагноз "ампутація кулоля правої сідниці", "фантомні болі", "післятравматичний стресовий розлад"; виписним\~ епікризом\~ (19901/542) відділення гнійної хірургії Клініки ушкоджень Головного військового клінічного госпіталю, з якого вбачається, що 14.08.2014 в ході проведення АТО під час мінометного обстрілу під м. Амвросіївка [PERSON] отримав вогнепальне наскрізне осколкове поранення в/з правого стегна з багатоуламковим внутрішньосуглобовим переломом проксимального відділу правої стегнової кістки\~ та ушкодженням магістральних судин стегна (а.с.\~118, 125, 126, 127). [PERSON] є інвалідом першої "Б" групи довічно, причина інвалідності каліцтво, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертною комісією № 901182 від 21.11.2016\~р. та посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 119, 122). Наказом командира 26 артилерійської бригади 8 армійського корпусу від 24 грудня 2014 року № 104-ПМ рядового [PERSON] звільнено\~ з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я)(а.\~с.\~124). Указом Президента України від 22 січня 2015\~року № 26/2015 [PERSON] нагороджено орденом "За мужність" ІІІ ступеня, що підтверджується орденською книжкою (а.\~с.\~120). 05 грудня 2014 року Міністерством Оборони України Казаченко Андрій Миколайович нагороджений пам`ятним знаком "За мужність" ІІІ ступеня(а.\~с.\~121). Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №\~337-VIII від 21.04.2015\~року схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Згідно зі змістом зазначеної заяви, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27.02.2014\~року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела псевдореферендум про входження Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати "референдуму" не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014\~року "Територіальна цілісність України". 17.03.2014\~року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014\~року самозвані представники Автономної Республіки Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації Володимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити позірність правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014\~року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014\~року). Протягом травня 2014\~року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27.08.2014\~року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015\~року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці другому постанови Верховної Ради України від 04.02.2015\~року №\~145-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014\~року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Суд зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м.\~Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01\~.08.1975\~року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975\~року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01\~.08.1975\~року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975\~року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975\~року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому Суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] 14 серпня 2014\~року отримав поранення в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України кожному гарантовано право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною другою статті 256 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України) встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, Суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved