Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

02.11.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.01.2005 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №15 був зареєстрований шлюб. Від подружнього життя у них народився син - [PERSON], [INFO]. Під час перебування з відповідачем у шлюбі, а саме 11.04.2005 року ними, за спільні кошти в сумі 12399 (дванадцять тисяч триста дев'яносто дев'ять) грн., була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 21,6 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було реєстровано в Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за відповідачем - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2005 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], завіреному Державним нотаріусом Першої Львівської Державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №6-1023. Під час укладання договору купівлі-продажу нотаріус роз'яснив, що незалежно від того, хто буде виступати стороною договору, квартира буде їх спільною власністю. Крім цього, на той час не виникало потреби оформляти спірну квартиру на двох. Сімейне життя між сторонами не склалось, внаслідок чого на підставі Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2011 року шлюб укладений між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач запропонував [PERSON] з метою уникнення поділу спільного майна подружжя відчужити квартиру [ADDRESS] їх спільному сину шляхом дарування. Крім цього поставив позивачу усну вимогу про те, щоб [PERSON] не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів. З своєї сторони позивачка виконала усні вимоги відповідача, однак, останній протягом п'яти років зволікав виконати їх усну домовленість, а опісля змінив свої плани. В жовтні 2016 року позивачка отримала з Шевченківського районного суду м. Львова ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом відповідача до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та копію позовної заяви з відповідно доданими до неї документами. З заявленого позову вбачається, що відповідач не визнає права позивачки на спірну квартиру та вважає, що вона належить лише йому, так як зареєстрована лише на відповідача [PERSON] Крім цього, останній зазначає, що бажає здійснити обмін даної квартири, а реєстрація позивачки в ній лише йому заважає. Оскільки відповідач не визнає права позивачки [PERSON] на спірну квартиру, відмовляється мирним шляхом вирішити питання про поділ спільного майна подружжя, відтак змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, наведених в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача позов заперечив, підтримавши письмові заперечення долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 29.01.2005 р. позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-СГ №001955. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2011 р. шлюб було розірвано (а.с.7). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано у власність квартиру № 144 в будинку №46 на вул. Сосюри у м.Львові, загальною площею 21,6 кв.м, житловою 11,8 кв.м, що зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 6-1023. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя". Виходячи з припису ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд вважає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69, ст. 71 Сімейного кодексу України дружина і чоловік незалежно від розірвання шлюбу мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, яке ділиться між ними в натурі. Враховуючи, що сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 цього Кодексу, даний спір повинен вирішуватися судом. Згідно з приписом ст. 70 Сімейного кодексу України при поділі майна частки майна дружини та чоловіка повинні бути рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спору про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Враховуючи вищевикладене, спірна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є спільною власністю подружжя, їх син [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаній вище квартирі, відтак суд приходить до висновку, що в порядку розподілу спільного майна подружжя, необхідно виділити у власність [PERSON] 1/2 частини квартири № 144 в будинку № 46 на вул. Сосюри у м.Львові. На підставі вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Згідно із ст. 88 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір 551,20 грн.

Outcome: approved