Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей як представник органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про передачу дитини для її проживання батьку за наслідками невиконання рішення суду щодо участі батька у вихованні дитини матір`ю дитини, з якою проживає така дитина. Мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року, яке набуло чинності, його позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу та порядку участі у вихованні дитини задоволено й зобов`язано [PERSON] не винити йому перешкоди у спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , визначено спосіб його участі у вихованні дочки й встановлений наступний час спілкування з дитиною без присутності матері дитини: кожної середи з 19 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв., кожної п`ятниці з 19 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв., кожної неділі з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. Проте, це рішення суду відповідачкою не виконується уцілому з травня 2018 року, що є згідно ч.4 ст. 159 СК України підставою для передачі дитини для проживання з ним як батьком, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката від 05 березня 2019 року, позовні вимоги у редакції від 27 лютого 2019 року (а.с. 23 - 24) підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Третя особа - Служба у справах дітей як представник органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника. За таких підстав суд визна за можливе розглядати справу за відсутності представника третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Судом встановлено, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, й від цивільних відносин мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.7), яка проживає з позивачкою. Окрім дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.7), позивачка має старшу дочку, народжену у шлюбі, й наразі вона перебуває у зарестрованому шлюбі з чоловіком, у шлюбі з яким народжена старша дочка. Відповідачкою батьківство позивача щодо дочки [PERSON] хоча й не визнається, проте й не оспорюється у судовому порядку. На час розгляду цієї справи малолітня Вікторія має малолітній вік - повних 5 (п`ть років), відвідує дитячий садочок, перебуває на утриманні матері (відповідачки). Малолітня Вікторія проживає в сім"ї матері: зі старшою сестрою та чоловіком відповідачки. У сторін виникають непорозуміння, що ставали підставою для існування складних конфліктних ситуацій щодо участі позивача, як батька, у вихованні дитини, одна з яких переросла у бійку, та ставали наслідком звернення до правоохоронних та судових органів, що визнається сторонами. Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року, яке набуло чинності, позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу та порядку участі у вихованні дитини задоволено й зобов`язано [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дочкою [PERSON] , [INFO] , визначено спосіб його участі у вихованні дочки й встановлений наступний час спілкування з дитиною без присутності матері дитини: кожної середи з 19 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв., кожної п`ятниці з 19 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв., кожної неділі з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. (а.с. 5 - 6). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За заявою [PERSON] до Дарницького УП ГУ НП України в м. Києві від 13 червня 2018 року та подання державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 10 січня 2019 року щодо невиконання відповідачкою рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року про визначення способу та порядку участі у вихованні дитини, внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР (а.с. 35 - 6, 41 - 42, 43). Відповідачка визнає, що у травні 2018 року між членами її сім`ї - її чоловіком, нею та [PERSON] на вулиці у присутності її дітей, й у тому числі, малолітньої дочки [PERSON] , відбулась бійка, за наслідками якої дитина отримала психологічний стрес та наразі оговтується від пережитого, ховається від відповідача, оскільки його побоюється, та й сам відповідач після цієї події не приходить до дитини у порядку виконання рішення суду. Правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями Глави 13 СК України (ст.ст. 151, 153, 155, 157-159 СК України). Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 вказаного Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Частиною 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що, батьки, які проживають окремо від дитини, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до положень ч.4 ст.159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору щодо місця проживання дітей суд насамперед виходить з інтересів самих дітей, їх віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на встановлені фактичні обставини справи, і, зокрема, обставину існування між сторонами вкрай неприязних стосунків, наявність між дитиною та її матір`ю тісних стосунків, що є доведеним, беззаперечним та неспростовним, у тому числі, вік малолітньої дитини, її місце проживання та навчання, права батьків такої дитини щодо неї, складні (конфліктні) відносини між батьками дитини, психологічний стан дитини, яка стає свідком конфліктиних ситуацій між її батьками, винність поведінки позивача, як батька, у таких конфліктних ситуаціях, зважаючи на положення ч.4 ст. 159 СК України, з метою забезпечення прав малолітньої дочки сторін, підстав для передачі дитини для проживання з батьком дитини, немає. Зважаючи на вік дитини, її перебування на утриманні матері, яка добросовісно виконує батьківські обов`язки, в умовах зайнятості батька такої дитини на роботі, останній не зможе у повній мірі забезпечити повноцінний щоденний гармонійний розвиток такої дитини за умови передачі дитини батьку у порядку ч.4 ст. 159 СК України. Окрім того, суд звертає увагу на те, що положення ч.4 ст. 159 СК України - є санкційним для особи, яка умисно не виконує рішення, водночас, із урахуванням винної поведінки обох батьків такої дитини, вважає, що умови, які сприяли невиконню відповідачкою, як матір`ю дитини, такого рішення, мають своє виправдання - з метою захисту дитини від невиправдано - винної поведінки батька під час виконання ним рішення суду, відповідно, за такої виключної обставини відсутніми є підстави для передачі дитини батьку для проживання з ним. При цьому суд вважає за доцільне компетентному органу держави - Службі у справах дітей як представник органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністраціївжити заходів, направлених на усунення негативного впливу ситуації конфлікту між батьками на дитину, контролю за неприпустимістю порушень прав дитини зі сторони обох батьків, а також дотримання ними принципу рівності прав та обов`язків щодо дитини. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. ст.141 ЦПК України, й понесені позивачем судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ч. 4 ст. 159 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»

Outcome: dismissed