Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.11.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення ним повноліття, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.06.2005 року було розірвано. Після розірвання шлюбу у сторін народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO]. На теперішній час сторони не підтримують сімейні стосунки, проживають окремо. Відповідач, який є батьком дитини [PERSON], матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає, у зв'язку з чим, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 4 000 гривень із застосуванням індексації щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 05.12.2017 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 22.02.2018 року відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнав, зазначив, що після розірвання шлюбу з позивачем, не підтримував з нею жодних відносин, які б свідчили, що вони є однією сім'єю, тому відповідач не вважає себе батьком неповнолітнього [PERSON], заяв про реєстрацію дитини на своє ім'я він не надавав, у зв'язку з чим заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини та у задоволенні позову просить відмовити. 13.03.2018 року позивач подала уточнену позовну заяву про встановлення батьківства та стягнення аліментів, у якій зазначила, що після розірвання шлюбу 25.06.2005 року, вона з відповідачем, починаючи з 2007 року проживали однією сім'ю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, відповідач не заперечував факт батьківства дитини [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим позивач просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Також, позивач, посилаючись на те, що після припинення у 2011 році шлюбних відносин з відповідачем, останній не приймає участі у вихованні дитини та не надає матеріальної допомоги на утримання сина, який проживає разом з позивачем, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою суду від 16.03.2018 року, у відповідності до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, розгляд цивільної справи продовжено в порядку загального позовного провадження, розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.04.2018 року відповідачем до суду подано відзив на уточнений позов, у якому він зазначив, що заперечує факт шлюбних відносин з позивачем після розірвання шлюбу, відповідно не вважає себе батьком неповнолітньої дитини [PERSON], просить суд вирішити питання призначення судової експертизи з метою встановлення батьківства дитини. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 02.05.2018 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено Дніпровському обласному бюро судово-медичної експертизи; на розгляд експертизи поставлено питання - чи являється [PERSON], [INFO], біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2018 року зазначену ухвалу суду залишено без змін. Ухвалою суду від 02.05.2018 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Вознесенівський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області; встановлено третій особі строк для подання пояснень за позовом; закрито підготовче провадження у справі; призначено справу до судового розгляду по суті; задоволені клопотання сторін про виклик у судове засідання свідків для їх допиту. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові, просили стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень. Відповідач та його представник проти позову заперечували у повному обсязі, просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач не визнає факт батьківства відносно дитини [PERSON], та у зв'язку з цим заперечує проти стягнення з нього аліментів на його утримання. Представник третьої особи Вознесенівського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану у судове засідання не з'явився, раніше подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої просив ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25.06.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Запоріжжя, актовий запис № 264 (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 09.09.2009 року, у Книзі реєстрації народжень 08.09.2009 року зроблено актовий запис № 393 про те, що [PERSON] народився [INFO], його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00018485135 від 08.08.2017 року, у відомостях про батька дитини [PERSON], [INFO], зазначено [PERSON] (а.с. 48). Згідно відповіді Вознесенівського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 285/17.5-06-106 від 20.03.2018 року, відомості про батька дитини [PERSON], [INFO], до актового запису внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а.с. 67). Судом досліджено висновок експерта № 427 від 05.09.2018 року, згідно з яким [PERSON], [INFO], може бути біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], народженого [PERSON], [INFO]. Вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв'язків, за результатами експертизи складає не менше 99,9999%. За клопотанням позивача судом було допитано наступних свідків. З показів допитаного в якості свідка [PERSON] встановлено, що він є батьком позивача. Свідок показав, що у 2009 році у його доньки народився син, батьком якого є відповідач у справі. З того часу, коли позивач була вагітна сторони почали проживати разом у їх з дружиною житлі, та, коли народилася дитина продовжували там проживати разом. Коли дитині виповнилося 5-6 місяців вони з дружиною придбали доньці квартиру, у якій позивач разом з відповідачем та дитиною проживали однією сім'єю, ще деякий час. Відносин з іншими чоловіками позивач у 2008 році не мала. До досягнення дитиною 7-річного віку відповідач приймав участь у його вихованні, дитина вважала його своїм батьком. Нещодавно відповідач перестав визнавати батьківство. 03.10.2009 року родина святкувала день народження позивача, на якому також були присутні батьки відповідача. Вони приходили у гості, так як їх запросили, та у зв'язку із народженням онука. Підтвердив, що на фото, які йому надані, зображена бабуся, та вони тримають онука. З показів допитаної в якості свідка [PERSON] встановлено, що вона є сестрою позивача. Свідок показала, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Через деякий час почали знову зустрічатися, позивач завагітніла та народила дитину. Після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім'єю біля трьох років. Відповідач приходив до неї у гості. Коли дитина народилася сторони проживали у її батьків. У 2008 році проживали у Бородинському районі м. Запоріжжя. Через декілька місяців після народження дитини сторони переїхали до квартири, яка була подарована її батьками. Вона з відповідачем разом купували дитячу коляску та ліжечко для дитини. На даний час відповідач не приймає участь у вихованні дитини та не надає допомоги на його утримання. Дитина вважає його своїм батьком. Позивач у період після розірвання шлюбу та до того часу, як почала знов проживати разом з відповідачем відносин з іншими чоловіками не мала. У період з 2005 року по 2009 року позивач не відпочивала за кордоном з іншими чоловіками, відпочивала лише з нею. Сторони почали проживати разом у 2008 році, та вона дізналася, що позивач вагітна від відповідача. У 2009 році вона зі своєю донькою відпочивали у відповідача у м. Бердянську десять днів за його запрошенням у його квартирі, яка складалася з чотирьох кімнат, де також була Позивач, яка на той час була вагітна. Відповідач з позивачем проживали у одній кімнаті, вони проживали як сім'я у цивільному шлюбі. Вона робила їх спільні фото на морі. За клопотанням відповідача судом було допитано наступних свідків. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що він з відповідачем є знайомими з 80-х років. Йому не було відомо про те, що відповідач мав дітей. З 2008 року йому стало відомо, що відповідач мешкає разом з [PERSON], з якою він знайомий, та бачив разом з відповідачем та дітьми. З відповідачем він бачиться 2-3 рази на тиждень. У відповідача він буває один раз на місяць та рідше. В період з 2008 року по 2010 рік відповідач вони мешкали разом у Бородинському районі м. Запоріжжя. У цей період він був у них один раз. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона знайома в відповідачем [PERSON] з 2005 року та його новою дружиною [PERSON] з 2008 року, які жили разом з осені 2008 року, та, з якими вони товаришували сім'ями. З позивачем вона не знайома, чула про неї, що вона його колишня дружина. Відповідач не казав, що в нього є дитина від попереднього шлюбу. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що він є батьком відповідача, а позивач є його колишньою невісткою, з якою він знайомий. У вересні 2009 року від відповідача він дізнався, що у неї народився син. До позивача завжди відносився як до колишньої невістки, з нею та її дитиною підтримували стосунки та допомагали матеріально. Позивач дійсно приїжджала до їх квартири у м. Бердянську на декілька днів, про що домовилася з його дружиною, він особисто ключі від квартири не надавав. Його дружина більше підтримує стосунки з позивачем, ніж він. У 2008 році він познайомився з [PERSON], яка зустрічалася та у листопаді мешкала разом з відповідачем, а також їздила на відпочинок. Про висновок експертизи йому не відомо. Відповідач йому повідомив, що іноді зустрічався з позивачем. Він особисто після розірвання шлюбу між сторонами, позивача бачив рідше ніж раніше. У період з 2008 року по 2009 рік сторони разом не мешкали, відповідач жив з батьками. Йому відомо, що батьком дитини записаний відповідач, який йому повідомив, що народження дитини позивач реєструвала самостійно, оскільки відповідача не допустили. Позивача з пологового будинку забирав відповідач. На питання суду показав, що він не може сказати, що у 2008 році відповідач мешкав у іншому місті. Досліджені судом докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли сімейні правовідносини з приводу батьківства, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов'язки матері, батька і дитини грунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 128 СК України , за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Статтею 135 СК України передбачено , що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. З правової позиції Європейського суду з прав людини вбачається, що вирішуючи питання по батьківство національні суди повинні керуватися перш за все пріоритетним принципом забезпечення інтересів дитини (рішення у справі „Микулич проти Хорватії"). Згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття (пункт 5). Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них (пункт 9). На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає підтвердженими наведені позивачем обставини, про народження дитини від відповідача, виходячи з того, що сторони проживали однією сім'єю, не реєструючи шлюб, за час якого в них [INFO] народився син [PERSON], всі проживали однією сім'єю, [PERSON] приймав участь у вихованні дитини та матеріально її забезпечував. Отже факт батьківства відповідача [PERSON] по відношенню до неповнолітнього [PERSON] суд вважає підтвердженим. Доводи відповідача щодо невизнання батьківства по відношенню до дитини суд вважає необґрунтованими, оскільки вони фактично ґрунтуються на тому, що під час народження дитини, відповідач проживав однією сім'єю з іншою жінкою. Такі обставини, на думку суду не спростовують факту батьківства по відношенню до дитини, народженою позивачем. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на покази свідків, провівши допит яких, судом не було встановлено даних, які б беззаперечно свідчили про те, що відповідач не може бути батьком дитини. Крім того, факт батьківства відповідача по відношенню до неповнолітнього [PERSON] підтверджується висновком судової молекулярно-генетичної експертизи. Обставин вважати неналежним доказом зазначений висновок судом не встановлено. Згідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. У відповідності до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. За викладених обставин, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про встановлення батьківства, та вважає за необхідне визнати [PERSON], [INFO], батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини щодо батька, відповідно ст. 134 СК України. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Судом було встановлено, що батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], є сторони у справі [PERSON] та [PERSON]. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/5-2698 від 05.03.2018, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та проживає з матір'ю - позивачем у справі [PERSON] (а.с. 49-50). Відповідач проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, відсутність у останнього інших дітей або непрацездатних осіб на утриманні, ту обставину, що відповідач є працездатною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно роз'яснень у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд враховує доводи відповідача в цій частині, який як на підставу заперечень проти позовних вимог про стягнення з нього аліментів посилався на те, що аліменти не можуть бути стягнуті з нього, оскільки він не вважає себе її батьком. Проте, враховуючи, що факт батьківства в ході розгляду справи судом встановлено, суд не бере до уваги обставини, на які посилався відповідач. Інших доводів відповідачем наведено не було, а також не надано об'єктивних даних, які могли б бути враховані судом при вирішені даної справи в частині стягнення аліментів. Згідно із ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням всіх обставин справи та вимог ст. ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, а саме: враховуючи, що дитина перебуває на утриманні матері, відповідач у добровільному порядку на утримання дитини матеріальну допомогу не надає, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2017 року та до досягнення дитиною повноліття. У зв'язку з викладеним, оцінивши докази, письмові матеріали справи, вислухавши аргументи сторін, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення батьківства та стягнення аліментів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв'язку із сплатою судового збору за подання позову в частині визнання батьківства у розмірі 704,80 гривень, які підтверджені квитанцією № 11 від 12.03.2018 року. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання адвокатської допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 3000 гривень та розрахунком суми судових витрат, які поніс позивач у зв'язку із розглядом справи. За таких обставин, враховуючи складність справи, а також кількість годин, витрачених адвокатом на участь у судових засіданнях під час розгляду справи, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, а також заявленими позовними вимогами, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий у розмірі 640 гривень, визначеному за подання позову про стягнення аліментів, на час звернення до суду.

Outcome: approved