Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй майном - житловим будинком, який знаходиться в [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власницею будинку відповідно договору купівлі-продажу від 29.04.1993. З відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1992 по 2006 рік. У будинку заявниці був і залишається зареєстрованим колишній чоловік, проте з 2006 у ньому не проживає та не утримує, не сплачує комунальні послуги, що є обтяжуючим для позивачки. Оскільки на даний час відповідач не є членом сім`ї [PERSON] вважає, що є підстави визнаний його таким, що утратив право користування житлом. Згідно з ухвалою судді від 13 липня 2021 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. В судовому засіданні позивачка підтримала позовну заяву та просила задовольнити з підстав, викладених у ній, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, ухвалив, справу вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд вважає, що поданий позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. З 06.06.1992 по 31.06.2006 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області по справі №2-445/2006. Згідно договору купівлі-продажу від 29.04.1993 року позивачка придбала житловий будинок за адресою с.Морозів Дунаєвецького району Хмельницької області. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2018 підтверджується, що вказане домоволодіння зареєстровано за позивачкою. Довідками Дунаєвецької селищної ради від 26.02.2019 №5-87, №200/5 від 01.06.2021 підтверджується, що за адресою [ADDRESS] , який є власністю [PERSON] зареєстровані [PERSON] - дочка власника; [PERSON] - колишній чоловік. [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2006 року, що підтверджується довідкою Дунаєвецької селищної ради від 26.02.2019 №86, актами депутатів селищної ради від 15.01.2018, 20.06.2018, 19.02.2019, 01.06.2021. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що сторони перебували у шлюбі та спільно проживали у спірному будинку, проте після розлучення у 2006 році відповідач не веде спільне господарство з колишньою дружиною, у будинку за адресою: [ADDRESS] не з`являється. При виборі норм права до спірних правовідносин судом враховується наступне. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідност. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.156 ЖКУкраїни члени сім"ї власника житлового будинку , які проживають разом з ним у будинку, що йому належить , користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлому разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад 1 рік , якщо інше не встановлено домовленістю між нимі власником житла або законом. Відповідно достатті 41 Конституції Українита пункту 2 частини першої статті3, статті321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном (частини 1, 3, 7ст. 319 ЦК України). Як вбачається з змісту договору купівлі - продажу, будинок за адресою [ADDRESS] , який зареєстровано на [PERSON] був придбаний 29.04.1993 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Враховуючи, що будинок в [ADDRESS] був придбаний 29.04.1993 року, тобто набутий у власність позивачки у період шлюбу з [PERSON] , останній відповідно вимог ст. 22 КпШС України являється його співвласником, а тому, законні підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житлом відсутні. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначеного та те, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане позивачкою у дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя позивачем не надано, а відтак позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed