Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 429 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 5 травня 2020, виходячи з розміру середнього заробітку - 219 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 06 квітня 1977 року її було прийнято на роботу до відділу промислового будівництва інституту «Південдіпрошахт», де працювала на посаді провідного інженера до 04.05.2020. Наказом № 05/04-2 від 04.05.2020 вона була звільнена з займаної посади на підставі п. 1 п. 4 ст. 40 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено відпускні в розмірі 8 429 грн. за період з січня 2018 по січень 2020. Рішенням Київського районного суду м. Харкова було задоволено позовну заяву [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому для розрахунку розміру середнього заробітку для нарахування компенсації за невикористану відпустку, вона використовувала нараховану заробітку плату. Також, позивач зазначає, що не згодна з причиною її звільнення «не вихід на роботу без поважних причини», оскільки вказане не відповідає дійсності, приміщення, в яких знаходиться робоче місце арештовані та доступу до них немає, вона навіть на змогла забрати свої особисті речі. Крім того, вона пропрацювала на підприємстві 43 роки, та за весь час виконувала роботу добросовісно та не дозволяла собі прогулювати, особливо без поважних причин. За плідну працю вона була нагороджена нагрудним знаком «Шахтарська Слава» ІІІ ступеню від Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Тому неправомірним рішенням про її звільнення їй завдана моральна шкода, яка призвела до її страждань, приниження честі та гідності, а також ділової репутації, та яку вона оцінює у 20 000 грн. Також, позивач зазначила, що з січня 2020 вона не працювала, в зв`язку з відсутністю робочих приміщень та обсягу робіт, тому вона звертається до суду також з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, для розрахунку якого вона використала виплати за листопад та грудень 2019 року. Днем остаточного розрахунку, позивачка визначила день прийняття судового рішення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної Промисловості «Південдіпрошахт» не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд прийшов до висновку про залишення позовних вимог без задоволення з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 06.04.1977 року [PERSON] прийнята на роботу до відділу промислового будівництва інституту «Південдіпрощахт» на посаду техніка, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] (а.с. 13-14), а також рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11.06.2020. (а.с 16-17). Відповідно до наказу ДП Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» № 05/04-2 від 04.05.2020 [PERSON] звільнено з 04.05.2020 з посади провідного інженера відділу промислового будування відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 40 КЗПП України, а саме у зв`язку з систематичним не виходом на роботу в період з 28.02.2020 по 04.05.2020 року без поважних причин (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З зазначеного наказу про звільнення вбачається, що позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку з систематичним не виходом на роботу у період з 28.02.2020 по 04.05.2020. Крім того, відповідно до акту про не вихід на роботу без поважних причин № 20/04-1 від 20.04.2020 з 01.03.2020 по 20.04.2020 вбачається, що [PERSON] була відсутня на робочому місці більше трьох годин та причини відсутності неодноразово пояснити по телефону не змогла. Таким чином, оскільки позивач на момент звільнення була відсутня на робочому місці, у відповідності до чинного законодавства, виплата всіх сум, що належали їй після звільнення, мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення нею вимоги про розрахунок. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що з такою вимогою позивач зверталась до відповідача. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що на момент звільнення позивач мала невикористану відпустку, такі відомості не містить і наказ про звільнення. Посилання позивача про те, що своє звільнення вона вважає не законним, оскільки не вихід її на роботу був не з її вини, а тому, що на нерухоме майно ДП «Південдіпрошахт» та права на нього накладено арешт, шляхом заборони його відчуження, користування та розпорядження, що призвело до втрати робочих місця, суд не бере до уваги, оскільки наказ позивачем оскаржений не був, як і акт, відповідно до якого зазначено, що причини своєї відсутності на робочому місці позивач пояснити не змогла. Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що на момент звільнення позивач мала не використану відпустку, а також відсутні відомості про звернення її з вимогою до відповідача про розрахунок належних до сплати сум, в задоволенні вимоги про компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 429 грн. слід відмовити. Не оскарження позивачем [PERSON] акту про невихід на роботу, відповідно до якого вона була відсутня на робочому місці у період з 01.03.2020 по 20.04.2020, а також наказу про звільнення, відповідно до якого позивач [PERSON] звільнена у зв`язку з систематичним не виходом на роботу у період з 28.02.2020 по 04.05.2020, є також підставою для відмови в відшкодуванні моральної шкоди, оскільки саме на зазначені причини звільнення з займаної посади,позивач посилається, як на підстави, що завдали їй моральних страждань, принижують її честь та гідність, а також ділову репутацію. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з 05 травня 2020 по 11.06.2020 (день винесення рішення) суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до копії заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 по справі №953/3683/20, провадження №2/953/1630/20 вбачається, що позовні вимоги [PERSON] задоволено, а саме стягнуто з Державного підприємства "Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості "ПІВДЕНДІПРОШАХТ", невиплачену заробітну плату в розмірі 56 954 гривень. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року та видано виконавчий лист. Відомості виконання рішення суду матеріали справи не містять. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». Табель обліку використаного робочого часу за березнь 2020-квітень 2020 роки відповідач суду не надав, що унеможливлює визначення кількості відпрацьованих днів за березень 2020-квітень 2020 роки, з урахуванням того, що в зазначений період, відповідно до наказу про звільнення позивачка систематично була відсутня на робочому місці. Крім того, відсутні докази встановленого позивачу розміру заробітної плати. Рішенням Київського районного суду м. Харкова, яким стягнуто на користь позивача заборгованість із заробітної плати, не наведено розрахунку та посилання на документи, відповідно до яких було здійснено розрахунок заборгованості з заробітної плати, а також відповідно до змісту судового рішення вбачається, що вказана заборгованість стягнута за період з березня 2018 по грудень 2019, в той час, як з матеріалів справи вбачається, що останні два місяця роботи позивача були березень 2020 та квітень 2020. Отже, за відсутності зазначених доказів, суд позбавлений можливості перевірити розрахунок наданий позивачем та навести в рішенні суду розрахунки сум, що підлягають стягненню. Крім того, суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, позивачем не надано доказів того, що невиплата належних до сплати сум виникла саме з вини відповідача. Будь-яких клопотань з приводу надання доказів позивачем не заявлено. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви [PERSON] до ДП «Південдіпрошахт» слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed