Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (надалі Позивач) звернулась до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Глобал Фінанс» (надалі Відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (надалі Відповідач-2), в якому просила визнати частково недійсним Договір №1 від 26.05.2014р. про відступлення права вимоги укладений між Відповідачами, зокрема в часті відступлення права вимоги до [PERSON]. На підставі ухвали Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року вказану цивільну справу, було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києві. (а.с. 72-73). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 травня 2014 рок між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Факторингова компанія Глобал Фінанс» було укладено Договір №1 про відступлення права за договорами іпотеки, за змістом якого Банк відступив останньому належне йому Право вимоги до [PERSON] по Договору №014/5810/9/23338 від 22.09.2008 року, який є батьком Позивача. [PERSON] вважає, що на момент укладанням спірного Договору правоздатність [PERSON] була припинена, оскільки останній помер [INFO] року, тобто більш ніж два роки до укладання договору. Таким чином Договір №1 від 26.05.2017 укладений між Відповідачами суперечить вимогам законодавства України, в зв'язку з чим необхідно визнати його недійсним в частині відступлення право вимоги до [PERSON], за умовами ст. 25, 203, 215 ЦК України. В судовому засіданні представник Позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник Відповідача-1 в судове засідання не з"явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечення не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Представник Відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на свої письмові заперечення, в яких зазначив, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником, він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, смерть - фізичної особи позичальника, як і іпотекодавця не припиняє правовідносин за кредитним договором та договором іпотеки. Разом з тим виникає зобов'язання спадкоємців померлої особи задовольнити вимогу кредитора щодо погашення заборгованості позичальника, в порядку і в межах установлених законом. Крім цього, в відповідності до вимог ст. 514 ЦК України у разі відступлення права вимоги до нового кредитора переходить у тому числі право вимоги до спадкоємців померлого боржника. Отже доводи Позивача про неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки після смерті боржника або іпотекодавця та невідповідність такого правочину вимогам закону є необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторон, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/5810/9/23338. [PERSON] (прізвище змінено на підставі Свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] а.с. 18) є донькою [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокирянського районного управління юстиції Чернігівської області (а.с. 19). Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року про, що в Книзі реєстрації смерті 23.09.2011 року зроблено відповідний актовий запис №108, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокирянського районного управління юстиції Чернігівської області (а.с. 20) Як вбачається з матеріалів справи, 26 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал фінанс» було укладено Договір №1 про відступлення права за договорами іпотеки, за умовами якого Первісний Іпотекодержатель передав Новому Іпотекодержателю право вимоги за укладеними між Первісним Іпотекодержателем та позичальниками Первісного Іпотекодержателя кредитними договорами, виконання зобов'язань за яким забезпечені іпотекою відповідно до договорів іпотеки та/або іпотечних договорів, перелік яких міститься в Реєстрі прав іпотеки, що є додатком до цього Договору укладених між Первісним Іпотекодержателем та позичальниками Первісного Іпотекодержателя та/або майновими поручителями. Згідно Реєстру прав іпотеки, що є Додатком №1 до Договору №1 про відступлення права за договорами іпотеки від 26 травня 2014р.,на умовах Договору Первісний Іпотекодержатель відступив Новому Іпотекодержателю право вимоги до Боржників, зокрема [PERSON] за Договором іпотеки №014/5810/9/23338 від 22.09.2008р. (а.с. 9). Пунктом 1 ч.1 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно вимог чинного законодавства, заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону (відступлення права вимоги) є частковим правонаступництвом (сингулярне правонаступництво), тобто є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Згідно ст.514 ЦК України вказано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Вимоги ст. 516 ЦК України передають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, право вимоги за кредитним договором перейшло до Нового стягувача ТОВ «Факторингова компанія «Глобал фінанс». В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що і є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судок недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з вказаним позовом, Позивач просила визнати недійсним укладений між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал фінанс» Договір №1 про відступлення права за договорами іпотеки від 26.05.2014р. на підставі ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з тим, що правочин має бути спрямований на реальні настання наслідків обумовлене ним, а на момент його укладання [PERSON] помер і його правоздатність припинилась [INFO] року. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнані недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має буті спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо і встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд критично оцінює позицію Позивача щодо недійності договору. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність, обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним укладений Договір не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed