Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про визнання недійсним кредитного договору №800000493 від 20.07.2007 року та іпотечного договору №800000493-И від 20.07.2007 року що укладені між сторонами. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що банком позивачу надано кредит у іноземній валюті, та на те, що на думку позивача у банку на час укладення зазначеного кредитного договору була відсутня відповідна індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу. Одночасно з тим позивач вказував на те, що з часу укладення кредитного договору істотним чином змінився курс валют, що на його думку є істотною зміною становища сторін. На підставі викладених обставин позивач просив задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з викладених за текстом позовної заяви підстав, просив суд їх задовольнити. Додатково вказував на те, що заборгованість позивача за спірним кредитним договором не відповідає дійсності, так як на його думку відповідачем проведено не вірні розрахунки щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач звернувся до суду з письмовими запереченнями у якими вказуючи на те, що на момент укладення кредитного договору між сторонами - 20.07.2007 року позивачу було надано для ознайомлення та роз'яснено зміст такого договору та він своїм підписом під текстом вказаного договору засвідчив свою згоду з його умовами та укладаючи зазначений договір міг передбачити зміну курсу валют, а тому такі посилання позивача, на думку представника відповідача - не є підставами для визнання договору недійсним та не заслуговують на увагу. Одночасно у своїх письмових запереченнях представник відповідача зауважив про те, що банки здійснюючи кредитування у іноземній валюті діють не на підставі індивідуальної ліцензії, як це вказує позивач, а на підставі генеральної ліцензії для здійснення валютних операції, що наявна у відповідача. В судовому засіданні представник відповідача підтримав надані до суду письмові заперечення та додатково вказав на те, що заборгованість позивача за спірним кредитним договором та розмір такої заборгованості не є предметом спору у цій справі та разом з тим не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Оскільки вимоги позивача про визнання недійсним договору поруки є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору - представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову з зазначених підстав. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові пояснення та заперечення, що долучені до матеріалів справи та надані суду письмові докази, суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. Згідно наданих суду пояснень та долучених до матеріалів справи копії договорів 20.07.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №800000493 згідно умов якого позичальник надав позивачу кредит у іноземній валюті в загальному розмірі 105300,00 дол. США із кінцевим терміном повернення до 20 липня 2022 року, що має відбуватись згідно погодженого сторонами графіку виплат. У забезпечення належного виконання позичальником його зобов'язань за вказаним кредитним договором між тими самими сторонами було укладено договір іпотеки №800000493-И. Звертаючись до суду позивач просив визнати недійсним кредитний договір №800000493 від 20.07.2007 року з тих підстав, що на час його укладення відповідач не мав права надати позивачу кредит у іноземній валюті через відсутність у такого відповідача індивідуальної ліцензії та з тих підстав, що курс валют на час укладення кредитного договору на та теперішній час істотним чином різняться, що на думку позивача є істотною зміною обставин, та недійсним договір поруки №800000493-И, як похідний від вказаного кредитного договору. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На думку суду підтвердженням згоди сторін на укладення договору на умовах, що відображені у його тексті підтверджується відповідними підписами представника банку та позивача під текстом договору. Факт підписання договору сторонами не заперечувався. Згідно аналізу тексту кредитного договору з нього випливає, що сторони, підписуючи договір підтвердили їх проінформованість про умови такого договору, його реальну вартість з урахуванням відсотків, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також про інші обставини кредитування, повідомлення про які вимагало законодавство, чинне на час підписання договору (п.7 договору). Відповідно до узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 року, помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією з сторін правочину не є підставою для визнання такого правочину не дійсним. Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від "свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стаття 2 вказаного закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Поняття «валютні операції» має широкий контекст і включає будь-які операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту), за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи з даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Диспозиція норми частини другої статті 5 Декрету передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, валютна операція здійснюється на підставі індивідуальної ліцензії або генеральної ліцензії у разі, якщо вона не підпадає під режим індивідуального ліцензування. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом «в» частини четвертої статті 5 Декрету встановлена вимога шодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Отже, надання банками, іншими фінансовими установами кредитів в іноземній валюті резидентам України можливе за умови отримання однією із сторін кредитного договору індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення разової кредитної угоди в іноземній валюті. Відповідно до частини шостої статті 5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ. Однак станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина, з огляду на відсилочний характер норми пункту «в» частини четвертої статті 5 Декрету, не Дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Таким чином, відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Відповідної правової позиції щодо правомірності банків та інших фінансових установ, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, надавати резидентам України кредити в іноземній валюті дотримується і Вищий господарський суд України, що відображено в його постанові від 18.11.2009 р. по справі № 9/70пд за позовом до іншої банківської установи про визнання недійсними кредитного, іпотечного договорів та договору застави майнових прав, за умовами яких грошові зобов'язання сторін виражені в іноземній валюті, і Національний банк України, що відображено в його листі від 07.12.2009 р. №13-210/7871-22612. Згідно наданої до суду копії Банківської ліцензії №61 та дозволу від 03.12.2001 року, ПАТ «Альфа-Банк» на момент видачі кредиту мав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті, що спростовує посилання позивача на відсутність у відповідача на момент укладення спірного кредитного договору повноважень на надання кредиту у іноземній валюті. Щодо посилань позивача на зміну курсу валют, як на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору як на підставу визнання договору не дійсним, то суд зазначає, що посилання позивача на такі обставини, у разі їх обґрунтованості є підставою для розірвання договору, а не визнання його недійсним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Разом з тим недійсним оспорюваний правочин може бути визнано за рішенням суду Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 2 ст. 652 ЦК України на вимогу сторони укладений сторонами договір може бути розірвано за рішенням суду у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Вимагаючи розірвання договору на підставі істотної зміни обставин, позивач в силу положень процесуального законодавства щодо обставин доказування повинен довести, що зміна обставини була саме істотною, а також впевненість у момент укладання договору, що така зміна обставин не настане, та наявність одночасно чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК та яким чином співвідношення майнових інтересів сторін порушується і позбавляє позивача того, на що він розраховував. Зростання курсу долара США - валюти кредитного договору, що укладено сторонами, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника в момент укладання договору існувала можливість передбачити зміни курсу гривні по відношенню до долару США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. А за такого суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у зазначеній частині. Разом з тим суд окремо зазначає щодо висловлених у судовому засіданні посилань позивача на неправильність розрахунку заборгованості позивача перед відповідачем, те, що розмір заборгованості позичальника, зокрема достовірність бухгалтерських розрахунків щодо нарахування відростків за користування кредитом, перед кредитором у спорі щодо визнання кредитного договору недійсним та його розірвання з підстав ст. 652 ЦК України та у зв'язку з недотриманням законодавства на момент укладення такого договору - значення для правильного вирішення спору не має, та не стосується предмета доказування у такій справі, а за такого суд їх до уваги не приймає. Виходячи з викладених обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed