Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

22 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17.03.2017 та заяви про уточнення позовних вимог від 21.12.2017, просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп. за договором позики грошових коштів від 12 червня 2014 року; в рахунок погашення боргу [PERSON], за договором позики грошових коштів від 12 червня 2014 року, укладеним між ним та [PERSON], у сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 грн., звернути стягнення на предмет застави, який належить [PERSON], а саме на автомобіль марки TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], шляхом передачі його у власність [PERSON] з правом зняття та поставки на реєстраційний облік в органах Міністерства внутрішніх справ України; вилучити у [PERSON] транспортний засіб, який є предметом застави, а саме автомобіль марки TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], та передати [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 червня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Факт передачі ним відповідачу [PERSON] грошових коштів у сумі 1 000 000 грн. у власність підтверджений пунктом 1 договору від 12 червня 2014 року. За умовами вказаного договору відповідач [PERSON] зобов'язувався повернути позику на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 3 цього договору, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 85 000 доларів США 00 центів за офіційним курсом України, встановленим на день повернення грошової позики. Також 12 червня 2014 року, в рахунок забезпечення виконання договору позики грошових коштів від 12.06.2014 між позивачем (заставодержателем) та відповідачем [PERSON].(заставодавем) було укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого предметом застави є транспортний засіб - автомобіль марки TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], належний [PERSON] та зареєстрований на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Центром № 1 надання послуг, пов'язаних з використанням автозасобів м. Харків 06.02.2014. За умовами договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання або неналежного виконання позичальником та/або заставодавцем зобов'язань, передбачених договором позики грошових кошів або цим договором. Відповідач [PERSON] в порушення взятих зобов'язань за договором позики грошових коштів від 12.06.2014, позику в сумі 1 000 000 грн. 00 коп. не повернув, відповідно умови вказаного договору позики не виконав, у зв'язку із чим позивач звернувся із зазначеним позовом до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судове засідання не з"явився, полав до канцелярії суду письмову заяву про розгляд справи при заочному розгляді та позовні вимоги підтримав, просив задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву на позовну заяву не надали, про причини неявки суду не повідомили, про день, час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовою рекомендованою кореспонденцією, яку долучено до матеріалів справи. Доказів, що підтверджують поважність причин неявки, суду не представлено. Представників, які би діяли від їх імені, до суду не направили. Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності, не надали. Оскільки з причин неявки відповідачів неодноразово відкладався розгляд справи, суд вважає, що підстави для відкладення розгляду справи згідно із ч.2 ст. 223 ЦПК України, відсутні та продовжує розгляд справи за відсутності відповідачів. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням чст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. 12 червня 2014 року між позивачем [PERSON] (далі, Позикодавець) та [PERSON] (далі, Позичальник) було укладено договір позики грошових коштів (далі, Договір позики), за яким Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок, та зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок на умовах, визначених цим договором (п. 1 Договору позики). У п. 2 Договору позики зазначено, що сума позики, встановлена п.1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Своїми підписами під цим договором сторони підтверджують цей факт. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] позику в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок, що підтверджується п.2 Договору позики. Відповідно до п. 3 Договору позики, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, Позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 85 000 (вісімдесят п'ять тисяч) доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день повернення грошової позики. Згідно із п. 4 Договору позики, Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем, з урахуванням п.3 цього договору) у строк до 12.06.2017. Сторони домовились, що факт проведення повного розрахунку між сторонами за цим договором підтверджується заявою Позикодавця, яка повинна бути посвідчена нотаріально, а у разі неможливості надання такої заяви Позичальнику вказати про це у розписці, яку Позикодавець повинен видати Позичальнику відповідно до вимог ст. 545 ЦК України. За домовленістю сторін сплата часток позики підтверджується відповідними розписками Позикодавця про одержання грошових коштів, які останній видаватиме Позичальнику щоразу після відповідних платежів. На забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики 12 червня 2014 року між [PERSON] (Заставодержатель) та [PERSON] (Заставодавець) було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калінчук І.В., зареєстровано в реєстрі за №916, згідно з умовами якого останній передав у заставу належний йому автомобіль марки TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]. Вказане рухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12.06.2014 з терміном дії до 12.06.2019, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №44447823 від 12.06.2014. Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч.ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідачем [PERSON] не надано суду та відсутні у матеріалах справи докази повернення ним позивачу позики у сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп. за Договором позики. Відтак, відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання за Договором позики, не сплатив кошти у сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., внаслідок чого він має заборгованість перед позивачем у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп. за договором позики грошових коштів від 12 червня 2014 року підлягають задоволенню. Щодо звернення стягнення на предмет застави та вилучення його у відповідача [PERSON] з передачею його позивачу, суд зазначає наступне. Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу»та ст. 572 ЦК України). Згідно із ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет застави покладається на заставодержателя. Відповідно до частини першоїстатті 11 ЦПК Українисуди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет застави у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15. Нормою ст. 589 ЦК України закріплено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Підпунктом 2.4.3. п.2.4. договору застави транспортного засобу від 12.6.2014 передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на Предмет застави відповідно до чинного законодавства України та цього Договору. Також у п.п. 2.4.7. п.2.4. цього договору зазначено, що заставодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет застави у разі невиконання Позичальником та/або Заставодавцем зобов'язань (зобов'язання), передбачених Договором позики або цим Договором. Заставодавець набуває право звернення стягнення на Предмет застави при настанні хоча б однієї обставини, зокрема, невиконання або неналежне виконання Позичальником умов Договору позики грошових коштів (при несвоєчасному поверненні позики повністю або її частини, або несвоєчасній сплаті процентів, тощо); невиконання або неналежне виконання Заставодавцем умов цього Договору (п.4.1. договору застави). Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом. У п.4.4. договору застави транспортного засобу від 12.06.2014, позивач та відповідач [PERSON] домовились, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою цей договір передбачає передачу Заставодержателю право власності на предмет застави та є правовою підставою для реєстрації транспортного засобу за Заставодержателем. Заставодавець зобов'язаний на протязі 3-х робочих днів здійснити всі необхідні дії, як то: зняти транспортний засіб з обліку в органах ДАІ, надати повноваження особі за вибором Заставодержателя, передати усі необхідні документи в цей строк та фактично передати транспортний засіб, про що сторони складають акт приймання-передачі. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року по справі № 6-10цс13. Відповідно до умов п.2.1. договору застави транспортного засобу від 12.06.2014, заставодавець зобов'язаний без письмової згоди заставодержателя не здійснювати дій, пов'язаних із зміною права власності на предмет застави, йог обтяження будь-якими зобов'язаннями, в тому числі: передачею в оренду (найм), спільну діяльність, тощо. Згідно з даними Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України, транспортний засіб з номером кузова [NUMBER], а саме TOYOTA RAV4, 2013 року випуску, чорного кольору, вид палива D - ДИЗЕЛЬНЕ ПАЛИВО, об'єм двигуна 2231 кв.см, 06.02.2014 було зареєстровано на ім'я [PERSON], а 14.07. 2016 зареєстровано на ім'я [PERSON]. Також за результатами аналітичного пошуку транспортного засобу по «НАІС ДДАІ» МВС України, наданого на запит про надання витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ щодо зареєстрованих транспортних засобів, було встановлено, що автомобіль марки TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2016 року належить на праві власності [PERSON], [INFO], проживаючої за адресою: [ADDRESS]. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику,може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Як встановлено судом, відповідачем [PERSON] транспортний засіб, в порушення договору застави та ст.9 зазначеного вище Закону, було відчужено без згоди заставодержателя і без письмового повідомлення про це обтяжувача. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №44447823 від 12.06.2014, відомості про обтяження зазначеного вище автомобіля перебували у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з 12.06.2014 та зазначено, що термін дії обтяження до 12.06.2019. Отже, станом на 14.07.2016 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були наявні відомості щодо обтяження автомобіля TOYOTA, моделі RAV4, типу ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2013 року випуску, ЧОРНОГО кольору, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER], номер державної реєстрації: [NUMBER]. Оскільки позивач [PERSON] не надавав згоди на відчуження предмета застави, та станом на момент придбання автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна наявні відомості щодо його обтяження, тому відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем майна. Відповідно до ч. 1ст. 27 Закону України «Про заставу», ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст. ст.25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року по справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року по справі № 6-168 цс14. У п.п.4.2., 4.3. договору застави транспортного засобу сторони домовились, що звернення стягнення на Предмет застави та реалізація Предмету застави, на який буде звернене стягнення, здійснюється, на розсуд Заставодержателя, відповідно до умов цього Договору або законодавства України. Реалізація заставленого майна відбувається в порядку, встановленому діючим законодавством. Приписами ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. При цьому, вимоги позивача про вилучення предмета застави у відповідача [PERSON] та передачу йому є саме такими заходами. Крім того, у п.4.4. договору застави транспортного засобу від 12.06.2014, сторони домовились, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою цей договір передбачає передачу Заставодержателю право власності на предмет застави та є правовою підставою для реєстрації транспортного засобу за Заставодержателем. Заставодавець зобов'язаний на протязі 3-х робочих днів здійснити всі необхідні дії, як то: зняти транспортний засіб з обліку в органах ДАІ, надати повноваження особі за вибором Заставодержателя, передати усі необхідні документи в цей строк та фактично передати транспортний засіб, про що сторони складають акт приймання-передачі. Таким чином, хоча повноваження заставодержателя щодо фактичного отримання предмета застави врегульовано у п.4.4 договору застави транспортного засобу, однак для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду, згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», вилучив у боржника транспортний засіб і передав його стягувачу, це повинно бути зазначено у рішенні суду. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави та вилучення його у відповідача [PERSON] з передачею є законними та обґрунтованими, у зв'язку із чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи міститься платіжний документ на оплату судового збору в розмірі 6890 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved