Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом про визнання договору кредиту недійсним без застосуванням наслідків недійсності, обґрунтовуючи це тим, що укладений між нею та АТ «УкрСиббанк» 04.12.2006 року договір містить пункти, які є суттєвими та порушення яких має наслідком його недійсності в цілому, також було зазначено, що в такому разі недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню та просила визнати недійсним Договір іпотеки укладений в забезпечення Договору кредиту. До судового засідання представник позивача та представник відповідача не з'явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, справу розглянути заочно за його відсутністю. Представник відповідача про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, клопотань, доказів чи заперечень на позов до суду не надавав, про причини неявки в судове засідання суд не сповіщав. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, 04 грудня 2006 року між мною [PERSON] (далі - Позичальник) та Акціонерним інноваційним комерційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11089676000 (далі - Кредитний договір). Предметом вказаного договору було надання Банком Позичальнику кредитних коштів на споживчі потреби у розмірі 210.000.00 доларів США строком на 262 місяці за відсотковою ставкою 11.3% річних. У якості забезпечення Кредитного договору, між Позичальником та Банком було укладено Договір іпотеки домоволодіння [ADDRESS]. Згідно абзацу 4 п.1.2.2 Кредитного договору, кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на повернення кредиту в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у цьому пункті договору. Разом з тим, вказаний пункт Кредитного договору не містить жодного визначення номерів рахунків Банку, призначених для видачі та повернення кредитних коштів. Не визначено таких рахунків і в жодному іншому пункті Кредитного договору. Таким чином, з наведеного вбачається, що сторони Кредитного договору не дійшли згоди щодо визначення рахунків, за якими повинні здійснюватись операції за договором, тобто є невизначеним порядок видачі та погашення кредиту. Крім того, згідно п.1.5 Кредитного договору, кредит видається готівкою через касу банку. Згідно пункту 4 глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 р., та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003р.за № 768/8089, видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Згідно пункту 3 глави 2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003р., приймання готівки іноземної валюти від клієнтів здійснюється за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки: від юридичних осіб-резидентів та представництв-нерезидентів - для зарахування на власні поточні рахунки; від уповноваженого представника нерезидента - суб'єкта підприємницької діяльності - для зарахування на розподільчий рахунок в іноземній валюті, відкритий цим банком резиденту - суб'єкту підприємницької діяльності; від фізичних осіб - на поточні,вкладні (депозитні) рахунки та переказу без відкриття рахунку; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів уповноваженого банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних осіб - на відправлення переказу, який приймається в готівковій формі. Згідно з "Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України", затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.2004р. №280, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.07.2004р. за №918/9517, поточними рахунками клієнта є рахунки 2620 (балансові рахунки 26…, «кошти клієнтів банку»). Відповідно до «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній і іноземній валютах», затвердженої Постановою правління НБУ №492 від 12 листопада 2003р. та зареєстрованої міністерством юстиції України 17 грудня 2003р. за № 1172/8493, порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією. Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції (п. 1.5 Інструкції). Порядок проведення операцій за рахунками клієнтів, відкритих у національній та іноземних валютах, регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку. Операції за рахунками здійснюються за допомогою платіжних інструментів за формами, установленими банківськими правилами (нормативно-правовими актами Національного банку, внутрішніми положеннями банку тощо). Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис. Таким чином, відповідно до Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 р. та вимог глави 72 ЦК України, будь-який банківський рахунок відкривається виключно на підставі договору, який укладається в письмовій формі між банком та клієнтом за заявою клієнта. Згідно ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст.1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Слід зазначити, що правовідносини за споживчим кредитним договором регулюються, у тому числі, Господарським кодексом України. Дане твердження встановлено у вказаному кодексі прямо: згідно ст.2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання,споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Згідно ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Згідно ч.2 ст. 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. З вищенаведених норм законодавства вбачається, що істотною умовою кредитного договору є, зокрема, порядок видачі та погашення кредиту. Таке твердження повністю відповідає логіці, оскільки без визначених в договорі шляхів видачі та повернення кредиту сам Кредитний договір неможливо виконувати. Слід зазначити, що окрім відсутності у Кредитному договорі окремо визначених рахунків, з яких повинен видаватися кредит та на які Позичальнику слід здійснювати повернення кредитних коштів, включаючи тіло кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, прострочені відсотки, договірну пеню та ін., окремого договору банківського поточного рахунку між Позичальником та Банком не укладалося, відтак сторони Кредитного договору не досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, отже Кредитний договір є неукладеним. Слід окремо зауважити, що умова наявності у Позичальника рахунку у банку для можливості виконання умов Кредитного договору встановлена і у п.1.2.2 Іпотечного договору, проте, жодних рахунків у банку Позичальник не відкривав, відповідно, будь-які договори банківського рахунку, - відсутні, що свідчить про неукладеність Кредитного договору. В постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно зі статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. З огляду на все вищенаведене, зміст Кредитного договору про надання споживчого кредиту № 11089676000 від 04 грудня 2006 року суперечить вимогам ст.203 ЦК України, відтак, з підстав, передбачених ст.215 ЦК України, вказаний договір слід визнати недійсним. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (редакція від 01.12.2005р.), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець був зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. З огляду на п. 1 ст. 634 ЦК України, Кредитний договір є договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В порушення вказаної норми Закону, Відповідач не виконав належної переддоговірної роботи, а саме, - не на дав мені письмової інформації щодо умов кредитування. Відтак я, як Позичальник, не мала можливості ознайомитись з усіма умовами кредитування перед підписанням Кредитного договору, що позбавило мене права здійснити виважений вибір. Таким чином, дії банку є нечесною підприємницькою практикою. Згідност.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Отже, дії Банку в момент перед підписанням Кредитного договору суперечили вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак Кредитний договір суперечить вимогам ст.203 ЦК України, а тому з підстав, передбачених ст.215 ЦК України, вказаний договір слід визнати недійсним. Рішенням Конституційного Суду України № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 надано офіційне тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України „Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Вказаним Рішенням Конституційний Суд України постановив, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Згідно ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. У зв'язку з недійсністю Кредитного договору, недійсним є також і договір іпотеки, який є похідним від кредитного договору і укладений з метою його забезпечення. На підставі ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 59- 60, 109, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial