Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

24.07.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.3-5). Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, про що суду надав відповідну заяву (а.с. 26) . Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] ,будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю, просить справу розглянути без її участі, не заперечує проти задоволення позову (а.с. 27-29). Третю особу - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, законний представник [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти ухвалення рішення на розсуд суду (а.с. 30-31). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Позивач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Новоселівської селищної ради народних депутатів від 13.03.1980 року, реєстрація БТІ 11.06.1980 р. за номером 592, є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.05.2019 року №165353889 (а.с. 9-10). Відповідачі по справі: онучка- [PERSON] , правнучка- [PERSON] , зареєстровані за місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 24.04.2019 року (а.с. 8, 23). Згідно акту від 24.04.2019 року, складеного комісією з трьох осіб та завіреного печаткою виконкому Лиманської міської ради Донецької області, відповідачі за вказаною адресою з 17.01.2014 року не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно. Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України (а.с. 14). Позивач, як власник здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Стосовно позовної вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст. 27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так як указаний будинок не є місцем проживання відповідачки [PERSON] , тому будинок не може бути і місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , яка проживає зі своєю матір`ю- відповідачкою у справі. З огляду на це відповідачі, які не проживають за адресою [ADDRESS] втратили право на користування будинком, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад 12 років. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі п.8 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги". Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 1980 р. у позивача виникло право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Новоселівської селищної ради народних депутатів від 13.03.1980 року, реєстрація БТІ 11.06.1980 р. за номером 592, є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.05.2019 р. №165353889, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідачі протягом тривалого часу користувалися вказаним житловим приміщенням, але вже більше дванадцяти років відсутні за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 2). Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved