Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

07.02.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В своїй заяві вказав, що відповідач, відповідно до укладеного договору № б\\н від 28.09.2012 року отримав кредит в розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, про що свідчить його підпис у заяві. У зв"язку із порушенням умов сплати кредиту, станом на 17.01.2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 28356 гривень 46 копійок, яку і просять стягнути. Представник позивача - Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, але в позовній заяві просить розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі і не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до положень п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України. У встановлений судом строк відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України «Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин, або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи». Оскільки представник позивача у своїй заяві не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за необхідне ухвалити по даній справі заочне рішення. В зв»язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормою ст. 599 ЦК України визначено, що зобов"язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до укладеного договору № б\\н від 28.09.2012 року позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 3000 гривень 00 копійок (а.с.12-26). У зв"язку із неналежним виконанням своїх зобов»язань за кредитним договором відповідачем станом на 17.01.2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 28356 гривень 46 копійок, яка складається з наступного: 1087 гривень 61 копійка - заборгованість за тілом кредиту, 2515 гривень 59 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 22926 гривень 76 копійок - заборгованість за пенею, а також штрафи 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1326 гривень 50 копійок - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком (а.с. 5-7). Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 1087 гривень 61 копійка та процентів за користування кредитом в розмірі 2515 гривень 59 копійок обґрунтовані і підлягають задоволенню. Разом з тим, звертаючись до суду АТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві зазначав, що кредитна заборгованість [PERSON] перед банком складає 28356 гривень 46 копійок, з них заборгованість за пенею становить 22926 гривень 76 копійок. Вищевказані вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 22926 гривень 76 копійок заборгованості за пенею, на думку суду, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. При вирішенні вимог заявленого позову у вказаній частині суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-2003 цс 15, згідно з якою цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов»язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов»язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов»язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов»язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому, за наявності у відношенні відповідача штрафів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з нього пені. З огляду на вищевикладене, позовна вимога про стягнення розміру штрафів, зокрема відсоткової частини, також підлягає частковому задоволенню і з [PERSON] на користь позивача слід стягнути 500.00 грн. (фіксованої частини штрафу) і 180 грн. 16 коп. (відсоткової складової, що становить 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту та нарахованих і прострочених процентів: (1087.61 грн. + 2515.59 грн.) х 5% /100%). Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову і із [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 4283 гривні 36 копійок, в тому числі 1087 гривень 61 копійка заборгованості за кредитом; 2515 гривень 59 копійок заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також штрафи 500 гривень 00 копійок фіксованої частини та 180 гривень 16 копійок відсоткової складової, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг. Виходячи з положень п. 3. ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (15 %), суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON] на користь позивача в рахунок повернення судових витрат пропорційно до задоволених вимог 288 гривень 15 копійок, які підтверджені документально (а.с. 1). В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити. За повідомлення позивача від 07.07.2018 року з 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило свою назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». На підставі викладеного,

Outcome: partial