Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів Гаркушинської сільської ради Миргородського району та [PERSON], посилаючись на порушення його прав. Під час розгляду цієї справи по суті позивач, так само, як і його представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі відповідних повноважень / а.с. 39, 40 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, а також стягнути з відповідачки понесені судові витрати, які документально підтверджені. З пояснень цієї сторони вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], до складу якого входять два гаражі 1985 та 1990 років забудови. За зверненнями позивачки, в липні 2013 року державним інспектором сільського господарства в Полтавській області встановлено, що частина гаража позивача знаходиться на земельній ділянці відповідачки [PERSON] площею 0,0007 га. Як стверджувала сторона позивача, будівництво гаража, а відтак і користування відповідною частиною земельної ділянки відбувалося за згодою відповідачки [PERSON] ще до здійснення нею приватизації землі. На момент приватизації відповідачкою землі особисто позивач [PERSON] не підписував акту погодження суміжних меж. З пояснень сторони позивача вбачається, що рішенням 12 сесії 23 скликання Гаркушинської сільської ради Миргородського району від 28 квітня 2000 року передано безкоштовно у приватну власність відповідачки [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,46 гектара, що суперечило нормам ч. 5 ст. 17 ЗК України, в редакції чинній на день прийняття такого рішення, оскільки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд передано у власність земельну ділянку площею більшою, ніж передбачалося ст. 67 ЗК України - не більше 0,25 га в сільських населених пунктах. Крім того, при винесенні такого рішення не було враховано даних бюро технічної інвентаризації і фактично без належного вилучення передано земельну ділянку, яка перебувала у фактичному користуванні позивача під частиною його гаража. При видачі оскаржуваного державного акта його оформлено на більшу площу (0,4626 га), ніж про те йдеться у оскаржуваному рішенні органу місцевого самоврядування (0,46 га). Перед видачею такого акту не було відновлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) за наявними планово - картографічними матеріалами та не закріплено їх довгостроковими межовими знаками. Представник відповідача від Гаркушинської сільської ради Миргородського району - її сільський голова Кобильченко О.І. / а.с. 41 / заявлений позов [PERSON] вважав безпідставним оскільки відповідне рішення в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON] прийнято відповідно до виключної компетенції відповідача, на основі чинного законодавства та відповідно до того, як фактично склалося землекористування сторін через складності у землевпорядкуванні за відсутності необхідної техніки. Відповідачка [PERSON], так само, як і її представник - адвокат [PERSON], яка діє на підставі відповідних повноважень / а.с. 52, 53 - 54 /, заявлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, в тому числі і з підстав застосування строків позовної давності. В своїх поясненнях ця сторона наголосила на тому, що рішенням 12 сесії 23 скликання Гаркушинської сільської ради Миргородського району від 28 квітня 2000 року передано безкоштовно у приватну власність відповідачки [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку площею 0,46 гектара. Частина цієї землі знаходиться в полі. З пояснень відповідачки слідує, що позивач дійсно спорудив один із гаражів на земельній ділянці, яка в подальшому була нею приватизована, проте з відповідним позовом в суд вона звернулася лише нещодавно. Судове рішення за цим спором не прийняте. Щодо розміру земельної ділянки, яка підлягала приватизації та зазначення її цільового призначення у оскаржуваних рішенні органу місцевого самоврядування та державному акті, пояснити нічого не змогла, вважаючи це компетенцією Гаркушинської сільської ради Миргородського району. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши письмові докази по справі, надані на засадах змагальності і диспозитивності, оглянувши оригінал оскаржуваного рішення Гаркушинської сільської ради Миргородського району, наданий архівним органом, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов слід задовольнити зі слідуючих обгрунтувань. Згідно з Свідоцтвом на право особистої власності на домоволодіння позивач [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] / а.с. 6 /. Як вбачається зі змісту технічного паспорту на житловий будинок приватного житлового фонду, до складу цього довомолодіння входять два гаражі відповідно 1985 та 1990 років забудови / а.с. 10 - 12 /. На підставі договору дарування жилого будинку від 23 липня 1996 року відповідачка [PERSON] набула право власності на жилий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] / а.с. 7 - 8 /, яке суміжно межує з домогосподарством позивача. Рішенням 12 сесії 23 скликання Гаркушинської сільської ради Миргородського району від 28 квітня 2000 року передано безкоштовно у приватну власність відповідачки [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,46 гектара / а.с. 15, 56 /. Оригінал такого рішення оглянуто судом і його зміст відносно передачі безкоштовно у приватну власність відповідачки [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,46 гектара підтверджено / а.с. 69 /. При цьому копія такого рішення в оглянутій технічній документації, наданій відповідачкою [PERSON] вочевидь не відповідає оригіналу за розмірами та цільовим призначенням / а.с. 43, 60 /. На підставі згаданого рішення 14 січня 2003 року Гаркушинською сільською радою відповідачці [PERSON] видано державний акт на земельну ділянку площею 0,4626 га з цільовим призначенням, як вказано в цьому документі, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства / а.с. 9 /. При співставленні змісту рішення 12 сесії 23 скликання Гаркушинської сільської ради Миргородського району від 28 квітня 2000 року та змісту державного акту від 14 січня 2003 року встановлено, що розмір земельної ділянки, який передано у приватну власність позивачки не співпадає з розміром, який підлягав передачі. Крім того, ці документи містять різне цільове призначення, в тому числі і те, яке не передбачалося чинним на момент виникнення відповідних правовідносин ЗК України. За приписами ч. 5 ст. 17 ЗК України, чинного на день прийняття відповідного рішення, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд передано у власність відповідачки [PERSON] земельну ділянку площею більшою, ніж передбачалося ст. 67 ЗК України( 0,25 га в сільських населених пунктах). Як встановлено при розгляді справи з пояснень сторін, на момент спорудження позивачем одного із гаражів в його домогосподарстві ( літ."В"), спорудження такого гаража відбувалося фактично за їх взаємною згодою, оскільки відповідачка [PERSON] не оспорювала відповідних дій. Таким чином, позивач [PERSON] користувався і до цього часу користується тією земельною ділянкою, на якій розташований цей гараж. За повідомленням Державної інспекції сільського господарства України в Полтавській області на ім'я відповідачки [PERSON], 31 липня 2013 року відповідним інспектором проведена позапланова перевірка, за наслідками якої встановлено факт самовільного зайняття та використання земельної ділянки площею 0,0007 га по [ADDRESS] яка належить відповідачі на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії II - ПЛ № 028800 / а.с. 14 /. Наявність такого повідомлення фактично підтверджує не виконання органом місцевого самоврядування перед видачею державного акту відповідачці [PERSON] вимог пунктів 1.13, 2.1, 2.3 чинної на час такої видачі Інструкції про порядок складення, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43. Суд приходить до переконання про те, що саме з цього часу, в момент проведення відповідної перевірки, позивач дізнався про порушення його права, а відтак і не пропустив строку на звернення в суд з відповідним позовом. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. В супереч цих вимог закону та вимог ст. 60 ЦПК України стороною відповідача Гаркушинською сільською радою Миргородського району суду не надано належних і допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували законність оскаржуваного рішення Гаркушинської сільської ради від 28 квітня 2000 року в частині завищення норми передачі у власність відповідачки [PERSON] земельної ділянки площею 0,46 га замість 0,25 га, а також збільшення такої площі у виданому державному акті до 0,4626 га і доповнення в ньому цільового призначення не передбаченого земельним законодавством (ведення особистого підсобного господарства). Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", розглядаючи позови про захист власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевірити законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалити рішення про його недійсність. Відтак наявні правові підстави до задоволення заявленого позову. Понесені позивачем судові витрати по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені, в загальній сумі 664,03 гривни / а.с. 1, 2 /, підлягають до відшкодування з обох відповідачів в дольовому виразі на підставі положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України.

Outcome: approved