Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 березня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивачка просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона [PERSON] є власником квартири №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, яка їй належить на праві приватної власності на підставі договору дарування від 04 листопада 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4-2516. Позивач зазначила, що після отримання в дар зазначеної квартири, вона дізналась, що у житловому приміщенні залишилась бути зареєстрованою [PERSON], яка фактично в квартирі не мешкає більше двох років, не є власником квартири, ні членом сім'ї позивача. Фактичне місце проживання відповідача, позивачеві не відоме. Реєстрація відповідача у належній позивачеві на праві власності квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому, у звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.03.2018 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 27 квітня 2018 року підготовче судове засідання по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 22.05.2018 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позивача [PERSON], в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Частинами 6, 7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.14) вбачається, що [PERSON], [INFO], з 24 квітня 2013 року зареєстрована за адресою: [INFO], та саме за вказаною адресою направлялись судові повістки на імя відповідача [PERSON] Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 04 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №4-2516, за умовами якого [PERSON] передає безоплатно у власність доньці, а [PERSON] приймає від матері, як дарунок, квартиру №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. У вказаному договорі зазначено, що вказана квартира належить дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 02 листопада 2016 року за реєстровим № 4-2499. Право власності на вказану квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2016 року за № 17225532. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1072919751101. Пунктом 4 договору дарування від 04.11.2016 року передбачено, що дарувальник свідчить, що вказана в договорі квартира є спільною сумісною власністю подружжя, набута в період знаходження в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на спільні кошти, справжність підпису якого про згоду на дарування вказаної в договорі квартири на ім'я [PERSON] засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Нижньосірогозького районного нотаріального округу Херсонської області 17.10.2016 року за реєстровим № 433. Дарувальник свідчить, що згадана квартира нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не відчужена іншим способом, у спорі і під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, боргом за житлово-комунальні послуги не обтяжена, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, не надана в користування наймачам (орендарям), не містить недоліків або особливих властивостей, які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна обдарованого або інших осіб; від обдарованого не приховано обставин, які мають істотне значення, а також прав щодо об'єкта нерухомого майна у третіх осіб як в межах, так і за межами України, немає; самовільні переобладнання, перепланування, перебудови, реконструкції щодо об'єкта нерухомого майна дарувальником не здійснювалися; технічні характеристики об'єкта нерухомого майна фактично відповідають тим, які зазначені у правовстановлюючому документі та технічному паспорті; право користування відчужуваною квартирою малолітні, неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи не мають; внаслідок укладання цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, непрацездатних, обмежено дієздатних, що доведено до відома обдарованої. 04 листопада 2016 року на підставі вказаного договору державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було здійснено державну реєстрацію та зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на квартиру №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. Згідно з довідкою з місця мешкання про склад сімї та зареєстрованих осіб від 26 лютого 2018 року за №34, виданою КП «ЖКС «Чорноморський», вбачається, що в квартирі №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, зареєстровані дві особи: позивачка [PERSON], як власник квартири; [PERSON], з 24.04.2013 року. Згідно з отриманою судом відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.14) вбачається, що [PERSON], [INFO], з 24 квітня 2013 року зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно з наданим до суду актом від 27.02.2018 року, засвідченим підписом голови КП «ЖКС «Чорноморський» вбачається, що сусіди, а саме: громадянка [PERSON], мешкаюча в квартирі №7 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, та громадянка [PERSON], мешкаюча в квартирі №3 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, підтвердили, що [PERSON] у квартирі №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, не мешкає та ні коли не проживала. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач не є членом сімї позивача [PERSON], яка з 04.11.2016 року є власником квартири №82 в будинку №17, корп. 1 по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, відповідач у належній позивачці квартирі не мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири повязані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відтак, така реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі в квартирі, яка йому не належить, ані на праві власності, ані на праві користуванні, не може вважатися законною. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved