Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 24 жовтня 2013 року у розмірі 116954,67 грн.. та судові витрати у розмірі 1762 грн.. В обгрунтування позовних вимог зазначають, що між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] 24 жовтня 2013 року було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку" складає між ним та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позивач зобов"язання за даним Договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач протягом дії кредитного договору систематично порушував його умови, внаслідок чого станом на 10 червня 2018 року утворилась заборгованість перед банком в розмірі сумі 116954,67 грн., яка складається з наступного: 15465,91 грн.. - заборгованість за кредитом; 101488,76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 24 жовтня 2013 року по 26 травня 2017 року. У зв"язку з чим просили стягнути з Відповідача зазначену суму заборгованості. 21 листопада 2018 року представником відповідача адвокатом [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності з урахуванням того, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 24 жовтня 2013 року позичальником було внесено 07 листопада 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2018 року. Платежі, вказані на погашення тіла кредиту в сумі 80,58 грн. 31 грудня 2014 року та 64,05 грн. 25 жовтня 2015 року здійснені банком самостійно, без волевиявлення позичальника, що не перериває строку позовної давності. Ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 30 жовтня 2018 року з повідомленям (викликом) сторін. Надано сторонам строк для подання відзиву та заперечень. В судовому засіданні 30 жовтня 2018 року за клопотанням представника відповідача адвоката [PERSON] оголошено перерву до 21 листопада 2018 року з наданням строку для подання відзиву на позовну заяву. 21 листопада 2018 року в судовому засіданні представником відповідача адвокатом [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності у зв"язку з чим оголошено перерву до 17 грудня 2018 року, копію заяви надіслано на адресу позивача. 17 грудня 2018 року судове засідання відкладено до 04 січня 2018 року у зв"язку із перебуванням головуючої у відпустці. Крім того, позивачем на адресу суду надіслано клопотання про відкладення розгляду справи з наданням терміну для підготовки банком відповіді на відзив. 04 січня 2018 року в судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, підтримав заяву про застосування строків позовної давності. Представником позивача подано клопотання (вх.214/19 від 03 січня 2019 року), у якому просили відкласти розгляд справи та надати термін для підготовки банком відповіді на відзив. З огляду на відсутність доказів про поважність причин неявки, суд визнає причину неявки представника позивача неповажною та вважає можливим закінчити розгляд справи на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, в силу ст. 223 ч. 3 ЦПК України. Крім того, представником позивача вже було подано аналогічне клопотання від 17 грудня 2018 року про надання строку для підготовки відповіді на відзив і станом на 04 січня 2019 року банком, кірм клопотання, нічого не подано до суду, тому суд вважає подання аналогічних клопотань зловживанням процесуальними правами, що перешкоджає розгляду справи. Заслухавши виступ представника відповідаача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. 01 червня 2014 року [PERSON] змінив своє прізвище на [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку" складає між ним та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позивач зобов"язання за даним Договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Згідно до п.п.2.1.1.5.5 Договору, - позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно п.2.1.1.7.6 Договору, - при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісії. За положеннями ст.509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов"язання, згідно положень ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Положеннями ст. 266, ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У своїй постанові від 30.05.2018 (справа № 161/20278/14-ц) Верховний Суд зазначив про те, що не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Отже, переривання перебігу позовної давності можливе лише добровільними діями позичальника, а банк не надав на підтвердження таких дій позичальника належних доказів (квитанцій, касових ордерів тощо). Як роз"яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, з урахуванням наведеного та того, що позов є підставним, останнє внесення грошових коштів на погашення своїх зобов'язань було здійснено відповідачем 07 листопада 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом 19 вересня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності на підставі поданої відповідачем заяви та положень статей 256, 261 і 267 ЦК України. Позивачем не надано суду доказів на спростування тверджень представника відповідача, що вказані на погашення тіла кредиту платежі в сумі 80,58 грн. 31 грудня 2014 року та 64,05 25 жовтня 2015 року здійснені банком самостійно, без волевиявлення позичальника, що не перериває строку позовної давності, тому дані обставини приймаються судом до уваги. Враховуючи, що позивач пропустив строки звернення до суду з позовом (строк позовної давності), суд вважає, що існують підстави для відмови у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено повністю, тому понесені банком судові витрати не повертаються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed