Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

27 травня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Кролевецького районного суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку володіння та користування спільним майном. В обґрунтування позову зазначає, що сторони по справі є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] . Спірна квартира має 60,2 кв.м загальної площі та складається з трьох кімнат житловою площею 35,8 кв.м. Позивач у належній їй на праві власності квартирі не проживає з різних особистих та об`єктивних причин. Рішенням Кролевецького районного суду від 11 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. У вказаній квартирі ніхто не проживає, подача газу та електроенергії у квартиру припинена за заявою відповідача як особи, з котрою укладено договори про надання комунальних послуг. Після розірвання шлюбу між сторонами почали виникати постійні суперечки з приводу порядку користування та володіння спільною квартирою. Поділ квартири в натурі є неможливим, так як неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які б могли використовуватися як окремі квартири. Домовленість про порядок використання спільного нерухомого майна між сторонами відсутня. Отож позивач з урахуванням уточнення, зробленого в судовому засіданні, просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , між позивачем та відповідачем, виділивши у володіння та користування позивачеві житлові кімнати: 2-у кімнату площею 11,3 кв.м, позначену на плані квартири в технічному паспорті «6», 3-тю кімнату площею 8,0 кв.м, позначену на плані квартири в технічному паспорті «4», лоджію площею 1,4 кв.м; виділивши у володіння і користування відповідачеві житлові кімнати: 1-у кімнату площею 16,5 кв.м, позначену на плані квартири в технічному паспорті «7», балкон площею 0,8 кв.м, залишивши в загальному володінні та користуванні співвласників квартири ванну кімнату «2» площею 2,7 кв.м, вбиральню «3» площею 1,2 кв.м, коридор площею 9,5 кв.м, кухню «8» площею 8,0 кв.м, а також зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на укладення договорів з подачі в квартиру газу та електроенергії. Оскільки між сторонами наявна конфліктна ситуація, в добровільному, позасудовому порядку вони не можуть оформити запропонований позивачем порядок. 07 липня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позов він не визнає. Вважає, що між сторонами спір щодо визначення порядку володіння та користування квартирою, який підлягає вирішенню судом, відсутній, а права позивача жодним чином не порушені, що б могло спонукати її зверненню до суду. Позивач не зверталася до нього з пропозицією укласти нотаріально посвідчений договір про володіння та користування квартирою. Перешкод щодо порядку користування і володіння спільною квартирою ним позивачу не чинилося. Крім того, вважає неприйнятним запропонований позивачем порядок користування квартирою, оскільки у такому випадку його частка фактично буде меншою на 3 квадратних метри, що з урахуванням площі квартири є суттєвою різницею. Відключення газо- та електропостачання у спільну квартиру пояснив тим, що протягом тривалого часу сторони у ній не проживають, а отже, запобігти чи вчасно виявити ризику аварійних ситуацій не змогли би. Також вказує, що технічне планування квартири не дає можливості визначити порядок користування квартирою без ущемлення прав когось із співвласників, що є неприпустимим. Просив суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги, а саме, що балкон площею 0,8 кв.м просить залишити у користування відповідачеві, а лоджію площею 1,4 кв.м залишити у користування їй. Суду повідомила, що після розірвання шлюбу обговорювала з відповідачем варіант придбання їй однокімнатної квартири в обмін на відмову від прав на половину у спільній квартирі сторін, але зроблено цього не було. Доповнила, що відповідач ще до розірвання шлюбу виганяв із квартири, погрожував виселити з допомогою залучення поліції. Пояснила, що проживати у квартирі має намір особисто разом із дочкою, тому, враховуючи, що дівчинка - підліток і потребує окремої кімнати, інші варіанти порядку користування були б несправедливим і не враховували б інтереси дитини. Проти можливості продажу квартири та поділу виручених грошей між сторонами у судовому засіданні заперечувала. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що позивач до нього з питання надання їй можливості проживати у спірній квартирі особисто із дочкою не зверталася, натомість зверталася щодо можливості вселити до квартири наймачів («квартирантів»), проти чого він як співвласник категорично заперечує, так як побоюється істотного погіршення стану спільного нерухомого майна у разі проживання там сторонніх осіб. Наголосив, що порядок користування, пропонований позивачем, недопустимий, оскільки позивач не зазначила, що у кімнаті «7» площею 16,5 кв.м відсутні двері, які б можна було замикати, а замість них облаштовано арку, тоді як кімнати, котрі позивач просить визначити їй у користування, мають двері і можуть замикатися. Наголосив, що з позовних вимог можна судити, що позивач просить залишити їй балкон, вихід на який знаходиться у кімнаті, яку пропонує надати в користування відповідачу, а відповідачу надати лоджію, вихід на яку існує з кімнати, яку просила надати у користування їй, тобто балкон та лоджія переплутані. В принципі проти необхідності визначення порядку користування спільною квартирою не заперечував, але запропонував або більшу частку визначити йому, а позивачці надати в користування одну кімнату площею 16,5 кв.м, або ж продати спільну квартиру, поділивши виручені кошти порівну. На запитання пояснив, що газ у квартирі відключили у 2015 році, коли зняли на повірку лічильник і зажадали здійснити його заміну коштом власника квартири. Майнові спори і спори щодо проживання дитини при розірванні шлюбу сторони не вирішували. Що стосується пропонованого позивачу придбання однокімнатної квартири взамін уступки права на половину трикімнатної, стверджував, що він разом з батьками підбирали варіант придбання однокімнатної квартири позивачу, але та квартира позивача не влаштувала. Просив урахувати, що у нього також є нова сім`я, народився син, тому прохав визначити порядок користування у рівних частках, а у разі неможливості - поділити порівну шляхом продажу спільного майна. Що стосується проживання позивача із дочкою у спільній квартирі, він не заперечував, так само вважав за можливе звернутися з приводу підключення постачання газу та електроенергії у разі, якщо позивач збирається проживати у спільній квартирі. Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2005 року, реєстр. №57, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6763320 від 17.03.2005, [PERSON] та [PERSON] , сторони по справі, придбали у [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] , у спільну часткову приватну власність з частками по 1/2 (а.с.8-9). Як вбачається з копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , вона складається з 3-х жилих кімнат житловою площею 35,8 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 16,5 кв.м, 2-а кімната 11,3 кв.м, 3-я кімната 8,0 кв.м, кухні площею 8,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,2 кв.м, коридору 9,5 кв.м, вбудованої шафи 0,8 кв.м, балкона 0,8 кв.м, лоджії 1,4 кв.м, а загальною площею 60,2 кв.м (а.с.11). Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг №12191 від 16 березня 2021 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Пункт 53 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, передбачає, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункті визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності. Згідно технічного паспорта, спірна квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, площі яких становлять 16,5 кв.м. (жила кімната «7»), 11,3 кв.м. (жила кімната «6») та 8,0 кв.м. (жила кімната «4»). Ппорядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, не відповідає їх часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав іншого співвласника, виходячи з розміру належних їм часток у спірному майні, тому визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що може бути надана кожному у володіння та користування, яка б не обмежувала права інших співвласників, передбачені ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо. Так, згідно з позицією Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-1500цс15, оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Також неможливо погодитися із запропонованим позивачами варіантом про порядок спільного користування, оскільки на даний час, що не оспорюється сторонами в судовому засіданні, житлова кімната «7» не є ізольованою і прохід до неї не облаштований дверима, що фактично перетворить її у прохідну кімнату і ущемлятиме права того співвласника, в особисте користування якого буде виділена ця житлова кімната. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач будь-яким чином порушує права позивача щодо спільного користування квартирою та що позивач зверталася до відповідача щодо домовленостей про порядок користування квартирою. Сама вказівка на те, що вона бажає мати ізольовані кімнати в квартирі, у якій не проживає протягом тривалого часу, не підтверджує наявність конфліктної ситуації. Таким чином, позивачем не доведено, що її права не визнаються чи оспорюються відповідачем, а так само, що відсутня можливість дійти домовленості між співвласниками з приводу порядку користування спільною квартирою. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позову. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов"язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed