Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтувавши його тим, що сторони проживають окремо, подружніх відносин між ними не існує, в наявності великі розбіжності в інтересах сторін, тому така ситуація, що склалась, може негативно вплинути на емоційний стан їх малолітніх дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони проживають окремо, тому що мають різні погляди, будь-які інші обставини розкривати та пояснювати відмовився. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснивши, що поскільки позивач захотів розірвати шлюб між сторонами, то вона заперечувати не буде. На питання суду які обставини призвели до розірвання шлюбу зазначила, що пояснити не може, так як ініціатором розлучення є позивач і він повинен обґрунтувати позов, а сприводу конкретних обставин та подій пояснювати не бажає. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 30.06.2007 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського райнного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №810 (а.с.4). Від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: синів - [PERSON] та [PERSON], [INFO] обоє (а.с.5-6). Як наголошує п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ч.1, ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, сторони на даний час проживають окремо, тому що мають різні погляди, будь-які інші обставини подружнього життя, які були підставою розірвання шлюбно-сімейних відносин, позивач розкривати та пояснювати відмовився. Також [PERSON] не зміг повідомити судові приблизну дату початку окремого проживання подружжя, різності поглядів сторін і на що саме. Відповідачка в свою чергу вважає, що поскільки позивач захотів розірвати шлюб між сторонами, то вона не заперечує цьому, однак які обставини призвели до розірвання шлюбу пояснити не може, так як, на її думку, ініціатором розлучення є позивач і він повинен обґрунтувати свій позов, а сприводу конкретних обставин та подій пояснювати не бажає. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначає п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У відповідності до ч.1-2, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як передбачає ч.1-2, ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частина 2, ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що поскільки сторони не обґрунтували підстави розірвання подружніх відносин, не вказали та не надали з цього приводу доказів в порядку ст.10; 57-59; 60 ЦПК України, в результаті чого суд позбавлений права повно, об'єктивно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини звернення з позовом до суду про розірвання шлюбу, підстави фактичного його припинення, мотиви, з яких сторони вважають, що збереження сім'ї є неможливим, як роз'яснює п.10-11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", тому в задоволенні позову про розірвання шлюбу необхідно відмовити, включаючи і наявність у сторін двох малолітніх дітей: синів - [PERSON] та [PERSON], [INFO] обоє.

Outcome: dismissed