Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

12 жовтня 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд: - визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], яке є підставою для реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2018 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2018 року, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 26 грудня 2018 року до суду надійшла заява - [PERSON], про залучення її до участі по справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а також надано позовну заяву до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати за нею - [PERSON] право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], яке є підставою для реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. 27 грудня 2018 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено залучити - [PERSON] до участі по справі, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Одночасно у вказаному судовому засіданні, судом було ухвалено прийняти позовну заяву третьої особи - [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON]. Так, позивач [PERSON] у вказаному заявленому позові в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму (піднайму) житлового приміщення, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу у володіння й користування вільне ізольоване житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS], придатне для постійного проживання в ньому за плату. Вказаний договір є чинним, був підписаний сторонами із достатнім обсягом цивільної дієздатності, сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору, недійсним не визнавався. Пунктом 2.1. договору встановлено, що наймодавець зобов'язується: передати наймачеві вільне приміщення в стані, придатному для проживання. Однак, станом на сьогоднішній день, зобов'язання за договором з боку відповідача не виконуються. Пунктом 1.2.1. договору встановлено, що передача житлового приміщення здійснюється на підставі акту приймання-передачі житлового приміщення, не пізніше, ніж через 5 днів з моменту укладення даного договору. [PERSON] належним чином зазначене в договорі нерухоме майно мені так і не передала. Також за весь час, що сплив з моменту підписання договору найму позивачу жодного разу не було надано доступу до спірного нерухомого майна. У зв'язку з чим, позивачка вважає, що відповідні дії з боку відповідача грубо порушують її права та законні інтереси та вчинені з метою ухилення від виконання зобов'язань за договором найму житлового приміщення, всупереч його умовам, а також порушують чинне законодавство. Крім того, як тверджує позивач, вона звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою; [ADDRESS], підставою для реєстрації місця проживання є договір найму (піднайму) від 28.09.2018 року. Однак 11.12.2018 року позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, із зазначенням підстав відмови, які полягають у нібито відсутності у [PERSON] необхідних документів, що підтверджують право проживання у житлі. Позивач стверджує, що жодної передумови для припинення дії договору найму (піднайму), передбаченої нормами чинного законодавства не настало, будь-яких листів, вимог з боку відповідача вона - [PERSON] не отримувала. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищевикладене та існуючі обставини даної справи, позивач вважає, що її права є порушеними з боку відповідача, а тому підлягають захисту, у зв'язку з чим позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.01.2019 року заяву позивача [PERSON] про залишення позову без розгляду - задоволено. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням - залишено без розгляду. Розгляд справи за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, продовжено в порядку передбаченому цивільним судочинством. Також 15 січня 2019 року судом було постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження по справі та призначену справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 15.01.2019 року до суду надійшла заява від позивача, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, однак 27.12.2018 року до суду надійшла заява від відповідача, в якій остання зазначила, що не заперечує проти задоволення позову по справі та розгляд справи провести за її відсутності. Треті особи [PERSON] та представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: - відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; - відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; - відповідач не подав відзив; - позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, з урахуванням того, що відповідач повторно не з'явився до судового засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, не надавши відзив на позовну заяву, а у заяві від 27.12.2018 року відповідачем не конкретизовано проти якого саме позову відповідач не запаречує про його задоволення, з метою захисту процесуальних прав сторін по справі, за згодою позивача по справі, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи,. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була видана для проживання - [PERSON], 1932 року народження, на якого було відкрито особовий рахунок. У вказаній квартирі мешкали: [PERSON], 1932 року народження; його дочка - [PERSON], та онук - [PERSON]. [INFO] [PERSON] - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21 січня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис 99. Згідно з довідкою (витягом з домової книги про склад сім'ї та реєстрації) за вих. №12/9 від 12.09.2018 року, виданою ОСББ «ШАЙБА», у квартирі [ADDRESS] був зареєстрований та мешкав - [PERSON], 1932 року народження, який помер [INFO]; на цей час зареєстровані: [PERSON], та [PERSON]. Згідно з актом обстеження квартири на предмет фактичного не проживання від 07 листопада 2018 року, за підписом членів комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON], завірений головою ОСББ «ШАЙБА» Бліновим В.Д., засвідчено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає з 07 березня 2017 року по 28 вересня 2018 року. Також вказані члени комісії: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами [PERSON] та мешкають в будинку [ADDRESS], надали письмові пояснення у заявах від 09 листопада 2018 року, в яких зазначили, що знайомі з [PERSON] з 1976 року, є її сусідами та підтверджують, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає на протязі останніх 16 років. Вказані заяви та підписи в них засвідчені головою ОСББ «ШАЙБА» Бліновим В.Д. На підставі вказаних встановлених обставин, 13 листопада 2018 року Київським районним судом міста Одеси по цивільній справі №520/13761/18 було ухвалено рішення яким, визнано [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Вказане рішення суду набрало законної сили 14.12.2018 року. Відповідно до ч.4,5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. На підставі ст. 82 ЦПК України, вищевказані обставини встановлені рішенням суду від 13.11.2018 року по справі №520/13761/18 додатковому доказуванню не підлягають. На виконання вказаного рішення суду, [PERSON], [INFO], був знятий з реєстраційного обліку з місця мешкання - квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданої 01.02.2019 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. На підставі вищевказаного вбачається, що квартира [ADDRESS] була видана для проживання - [PERSON], 1932 року народження, та членам його сім'ї. В подальшому [PERSON] помер. Відповідачка [PERSON], як дочка померлого [PERSON], на цей час є єдиною особою зареєстрованою у вказаній квартирі та єдиною хто нею користується. Суд також зазначає, що стаття 47 Конституції України гласить, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно зі статтею 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Правові підстави приватизації житла, що перебуває у державній власності та процедура її здійснення визначена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. На підставі вищевикладеного вбачається, що на цей час відповідач по справі - [PERSON] є єдиною особою, яка має право на користування квартирою [ADDRESS], а також має право приватизувати житло та стати його власником. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №152690532 від 150.1.2019 року, а також довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №363-10/15/33 від 25.01.2019 року, квартира [ADDRESS], жодній фізичній і юридичній особі не належить на праві власності. Також судом встановлено, що 28 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму (піднайму) житлового приміщення, за умовами якого наймодавець - [PERSON] зобов'язується надати наймачеві - [PERSON] у володіння і користування вільне ізольоване житлове приміщення, придатне для постійного проживання в ньому за плату. За даним договором надається наступне житлове приміщення - квартира [ADDRESS], іменована за цим договором як - «житло». Передача житлового приміщення здійснюється на підставі акту приймання-передачі житлового приміщення, не пізніше, ніж через 5 днів з моменту укладення даного договору (акт прийому-передачі житлового приміщення Додатком №1 до даного договору). Громадяни, що постійно проживають разом з наймачем, мають рівні права по користуванню місцями загального користування житлом. Відносини між наймачем і такими громадянами визначаються законом. Відповідальність перед наймодавцем за дії громадян, що постійно проживають із наймачем, у випадку порушення ними умов даного договору найму, несе наймач. Плата за приміщення становить 1100 гривень і вноситься в наступний термін - до 20 числа кожного місяця. Даний договір укладено строком на 1 рік. Пунктом 2.1 вказаного договору, передбачено, що наймодавець зобов'язується передати наймачеві вільне житло в стані, придатному для проживання; сприяти реєстрації місця проживання наймача за адресою: [ADDRESS], в порядку передбаченому законодавством України. 28 вересня 2018 року сторонами: [PERSON] та [PERSON] було укладено акт приймання-передачі житлового приміщення, відповідно до якого засвідчено, що наймодавець передає, а наймач приймає згідно з договором найму житлового приміщення - квартиру [ADDRESS]. Положення ст. 509 ЦК України визначають поняття зобов'язання та підстави його виникнення. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів або інших правочинів. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, судом також враховується, що відповідно до статті 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст. 817 ЦК України, наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. За положеннями ч.1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України). За змістом ст.65ЖК, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з вимогами встановленими ст. 91 ЖК, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв'язку з тимчасовим виїздом всієї сім'ї. Отже судом встановлено, що сторонами по справі було укладено договір найму (піднайму) житлового приміщення від 28.09.2018 року, який узгоджений ними, підписаний, невизнаний недійсним та не є оспореним, а відтак є дійсним та підлягає до виконання. Крім того, як вже встановлювалось судом, відповідачка має право на користування вказаної квартири, а також право на її приватизацію, а відтак наділена обсягом прав щодо укладення вказаного договору. Як зазначено позивачем, відповідачем умови вказаного договору найму не виконані належним чином, у зв'язку з чим він був вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Під час розгляду справи відповідачем було визнані позовні вимоги, а від так підтверджено наявність виниклого між ними спору. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, вимог Цивільного кодексу України, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того, судом встановлено, що 11.12.2018 року позивачкою [PERSON], було подано відповідну заяву до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію свого місця проживання у квартирі [ADDRESS], однак по цей час, позивачка рішення з приводу зазначеної заяви не отримала. З урахуванням встановлених обставин, оскільки між сторонами, а саме [PERSON], як єдиним користувачем вказаною квартирою та [PERSON] було укладено договір найму від 28.09.2018 року, однак умови якого відповідачем належним чином не виконуються, що в свою чергу завдає перешкоди відповідачеві для мешкання у вказаній квартирі, а також подальшої реєстрації свого місця проживання у цій квартирі, перевіривши усі документи наявні в матеріалах справи та обставини, суд вважає, що позивачка [PERSON] набула тимчасове право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], на підставі договору найму (піднайму) житлового приміщення від 28.09.2018 року, на підставі чого має право на реєстрацію свого тимчасового місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved