Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

В грудні 2019 року Краснокутська района державна адміністрація Харківської області (як орган опіки та піклування ), яка діє в інтересах дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання дітей. В позові зазначено , що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі , який розірваний в 2010 році . У шлюбі у них народилися діти [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO]. Батьки проживають окремо від дітей , не цікавляться їх фізичним та духовним розвитком , матеріально не утримують . Діти перебувають під опікою баби [PERSON] , яка займається вихованням та утриманням дітей. Оскільки батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків , позивач просить відібрати дітей від батьків без позбавлення батьківських прав. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у відкрите судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце слухання справи були повідомлені належним чином та у встановлений законом порядок, про що свідчать розписки про отримання судових повісток, відзив не подали. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї . Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Позов про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав позивачем заявлено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст.164 СК України. В судовому засіданні встановлено , відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.12.2002 р. , який рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 12.11.2010 року розірваний. У шлюбі у подружжя народилися діти : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як свідчить довідка виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області від 09.12.2019 року , [PERSON] зареєстрована разом зі своїми дітьми по [ADDRESS] . Батько дітей [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження складеного секретарем Костянтинівської селищної ради з участю депутата селищної ради та уповноваженої особи селищної ради у справах дітей від 03.12.2019 р., діти [PERSON] та [PERSON] проживають з бабою [PERSON] по [ADDRESS] . В будинку створені всі умови для навчання та проживання дітей . Батьки з дітьми не проживають , не цікавляться їх життям , матеріально не утримують . Дітей утримує баба . З заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області від 28.10.2019 року , [PERSON] не заперечує щодо відібрання дітей без позбавлення батьківських прав . Крім того , [PERSON] своєю заявою, посвідченою 10.10.2019 року приватним нотаріусом Краснокутського нотаріального округу , не заперечувала щодо відбрання дітей без позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Краснокутської РДА Харківської області від 21.11.2019 року № 8 , комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне відібрати у [PERSON] та [PERSON] дітей [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Допитана по справі свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні , що діти проживають разом з нею, знаходяться на повному її утриманні . Батьки долею дітей не цікавляться , матеріально не забезпечують , проживають окремо від дітей. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що дійсно діти [PERSON] та [PERSON] проживають окремо від батьків , разом з бабою [PERSON] . Батьки дітей ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків , не цікавляться їх фізичним та духованим розвитком , матеріально не утримують . Як вбачається з письмових пояснень [PERSON] від 10.10.2019 року, наданих службі у справах дітей Краснокутської РДА , через відсутність роботи в смт.Костянтинівка , вона залишила місце проживання , на даний час фінансово не забезпечена , батько дітей не допомагає їх утримувати , тому вона не забезпечує їх необхідним харчуванням, медичним оглядом ,одягом , але відмовлятися та покинути дітей , вона наміру не має, просить надати строк терміном 1 рік з метою влаштування на роботу та забрати дітей. Листом начальника служби у справах дітей Краснокутської РДА від 28.12.2019 року підтверджується , що до служби у справах дітей 10.10.2019 року звернулася [PERSON] з заявою про відібірання дітей , оскільки через відсутність роботи в смт.Костянтинівка , вона змінила місце проживання та виїхала до м.Харків , однак від дітей вона не відмовляється і просить відібрати дітей строком на 1 рік і передати бабі [PERSON] на виховання та утримання . Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Європейський Суд з прав людини при розгляді конкретних справ неодноразово наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, якщо воно не відповідає законним цілям і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" . Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.39,47-50 та інші справи, зазначені в цьому рішенні). Суд вважає, що на даний час є підстави для відібрання дітей від батьків без позбавлення батьківських прав, оскільки останні ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей , але виявляють бажання стати на шлях виправлення і проявляти інтерес до дітей. Суд, враховуючи відсутність доказів того, що після повернення дітей батькам , їх життя та умови проживання будуть кращими, дійшов до висновку про те, що відібрання дітей без позбавлення батьківських прав відповідачів є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення їх інтересів та максимально можливою мірою виживання і здорового розвитку дітей. Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідачі ,відповідно до частини третьої статті 170 СК України, не позбавлені можливості повернути дітей. Позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позову, тому такий позов підлягає задоволенню. Під час звернення до суду , позивач звільнений від сплати судового збору ,який відповідно до сти.141 ЦПК України , підлягає стягненню з відповідачів.

Outcome: approved