Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом 03.02.2016 року, уточнивши вимоги (а.с.34-35), в якому просив суд поділити майно, яке належить на праві спільної сумісної власності йому, [PERSON] та [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за ним право власності на 5/12 частину вказаної квартири. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 18.10.1986 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] Оскільки сімейне життя між подружжям не склалось, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2013 року за його позовом шлюб між ними було розірвано. Під час перебування його в шлюбі з [PERSON], вони придбали нерухоме майно, розташоване за адресою: б-р. Вечірній 14/168, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Враховуючи, що в позасудовому порядку вирішити спір про поділ вказаної квартири, яка є спільною сумісною власністю, він не може, тому за захистом своїх майнових прав вимушений звернутись до суду. В подальшому статус [PERSON] як третьої особи змінено на статус співвідповідача (а.с.95, графи журналу с/з № 31, 35). 01.04.2016 року в порядку ст.123 ЦПК України відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в подальшому неодноразово уточнивши та збільшивши вимоги, востаннє 16.06.2017 року (а.с.178-180), в якому просила суд: визнати за нею право приватної власності на 7/12 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м.; визнати за нею право приватної власності на 2/3 частин гаража 145-а розмірами 4,0*6,6м, з площею основи 26,4 кв.м., висотою 2,6 кв.м., обємом 69 куб.м., корисна площа гаражу 21,4 кв.м., корисна площа підвалу 10,9 кв.м., корисна площа оглядової ями 2,0 кв.м., розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору 1102,40 грн., витрати БТІ 235,84 грн., оплату робіт за проведення оцінки гаража 300 грн., витрати на правову допомогу 1450 грн. Предявлені вимоги мотивувала тим, що з [PERSON] вона дійсно перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі з 18.10.1986 року, який в подальшому за рішенням суду від 05.02.2013 року було розірвано. Від шлюбу з [PERSON] у них народилось двоє спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], В період шлюбних відносин на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1997 року вона набула у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Іншу 1/2 частину вказаної квартири вони разом [PERSON] та їх спільною донькою [PERSON] набули в спільну сумісну власність за договором міни від 21.02.1998 року. Враховуючи, що відповідно до ст.370, ч.2 ст.372 ЦК України частки співвласників в спільній сумісній власності є рівними, її частка в спірній 1/2 частині квартири становить 1/6 її частину. Із змісту предявлених [PERSON] вимог слідує, що її частка в квартирі загалом становить 5/12 частин (1/6 + 1/4 від 1/2, придбаної за договором купівлі-продажу). Однак, враховуючи, що на її утриманні перебуває неповнолітня донька [PERSON], яка перебуває на диспансерному обліку в 4-й дитячій лікарні м. Кривого Рогу з народження з діагнозом вроджена вада розвитку доліхоколон, гіпсохромна анемія І стадії, навчається в училищі, а аліментів, які сплачує відповідач на її утримання недостатньо для забезпечення потреб та лікування дитини, у звязку з чим при вирішенні питання про поділ майна вона просила суд відступити від рівності часток подружжя, збільшивши її частку в майні на 1/6 частку за рахунок частки, належної [PERSON], визнавши за нею право власності на 7/12 частин спірної квартири та на 2/3 частини гаража 145-а, розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, який відповідач не включив до обсягу спільно нажитого майна. 01.04.2016 року в порядку ст.123 ЦПК України відповідач за первісним позовом [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] (а.с.77-78), в якому просила суд: визначити частки [PERSON], [PERSON], [PERSON], у спільній сумісній власності 1/2 частини квартири [ADDRESS], за кожним окремо, по 1/6 її частині; визнати за нею право приватної власності на 1/6 частину вказаної квартири; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору 551,20 грн., витрати на правову допомогу 1050 грн. Мотивуючи предявлені вимоги посилалась на те, що вона є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] сторін по справі. 21.02.1998 року на підставі договору міни вона разом з батьками обміняли належну їм двокімнатну квартиру на 1/2 частину трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: б-р. Вечірній 14/168, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Інша 1/2 частина квартири належить її матері [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1997 року. Враховуючи, що відповідно до ст.370, ч.2 ст.372 ЦК України частки співвласників в спільній сумісній власності є рівними, її частка в спірній 1/2 частині квартири становить відповідно 1/6 її частину. Оскільки предявленим [PERSON] позовом про поділ майна порушуються її права як співвласника, за захистом таких прав вона вимушена звернутись до суду шляхом предявлення зустрічного позову. Ухвалою суду від 24.10.2016 року зустрічні вимоги [PERSON], [PERSON] обєднано в одному провадженні з первісним позовом [PERSON] для їх спільного розгляду (а.с.96). В судовому засіданні позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним [PERSON] предявлені уточнені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував, оскільки їй дійсно в 1/2 частині спірної квартири як спільної сумісної власності належить її 1/6 частина. Предявлені [PERSON] вимоги за зустрічним позовом визнав частково: не заперечував проти визнання за нею права власності на 5/12 частин квартири [ADDRESS] та 1/2 частину гаража 145-а, розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Стосовно гаража звертав увагу суду, що він є спільною сумісною власністю подружжя, був приватизований на його імя в період шлюбу з [PERSON], а тому [PERSON] як співвласник повинна нести витрати по утриманню майна у співвідношенні до її частки в такому майні. Вважав, що оскільки 1/2 частину спірної квартири було придбано в період його перебування у шлюбі з [PERSON] та хоч і зареєстровано право власності лише на її імя, однак вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. Зауважив, що вказана частина квартири була придбана за кошти з сімейного бюджету, будь-яких коштів з продажу домоволодіння в селі в Херсонській області відповідачем не надавалась. Протягом 15 років перебування його в шлюбі з [PERSON], остання ніде не працювала, матеріальне забезпечення сімї здійснював він самостійно. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічними [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав позицію свого довірителя та вважав, що поділ порівну між сторонами спірного майна відповідатиме засадам справедливості. Підстав для відступлення від принципу рівності часток на користь неповнолітньої [PERSON], яка перебуває на утриманні [PERSON], не вбачав, оскільки нею не доведено, що таким чином покращаться житлові умови дитини. При цьому, посилання [PERSON] щодо недостатнього розміру аліментів, які вона отримує від [PERSON] на утримання доньки, взагалі не стосуються предмету спору про поділ майна. Додатково зазначив, що з огляду на відсутність підтвердження обставин продажу домоволодіння в Херсонській області, начебто успадкованого [PERSON], її доводи стосовно придбання 1/2 частини спірної квартири за її власні кошти, виручені за продаж домоволодіння, не можуть прийматись до уваги з огляду на їх недоведеність. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним [PERSON] частково заперечувала проти задоволення первісного позову [PERSON], вважаючи за можливе визнати за ним право власності лише на 1/6 частину квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що 1/2 частину вказаної квартири вона набула у приватну особисту власність на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1997 року за свої власні кошти, за кошти, надані на купівлю квартири її батьками та з коштів, виручених за продаж домоволодіння в Херсонській області, належного її бабусі, та гаража, побудованого з будівельних матеріалів, придбаних її батьками. До того часу вони з [PERSON] та їх донькою [PERSON] проживали всією сімєю в квартирі, виданій на їх сімю на імя [PERSON] та в подальшому приватизованій. Під час вирішення спору про поділ майна вважала, що є достатньо підстав для відступлення від рівності часток з огляду на перебування на її утриманні хворої неповнолітньої доньки [PERSON], аліментів на утримання якої, що сплачує відповідач за рішенням суду, недостатньо. Крім того, предявленням вимог про визнання за нею права власності з відступленням від рівності часток вона мала намір тим самим захистити майнові інтереси дитини мати власне житло в майбутньому. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним [PERSON] суду пояснила, що спочатку вона разом з батьками [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали в [INFO], наданій на їх сімю на імя [PERSON], а в подальшому приватизованій. Участь в приватизації квартири приймали її батьки та вона. Зазначила, що в селі в Херсонській області дійсно було домоволодіння у її діда та баби, а також гараж, побудований з належних їм будівельних матеріалів. В подальшому дім та гараж вони продали, а виручені кошти дали для придбання 1/2 частини спірної квартири. Аналогічні пояснення надано представником представника відповідачів за первісним позовом позивачів за зустрічними адвокатом [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що з [PERSON] вона знайома, знає їх як подружжя, [PERSON] знає ще з дитинства, памятає її батьків, які мешкали по вул. Будьонного 3 в с. Ольгине Новопетрівського району Херсонської області. Домоволодіння, в якому вони проживали до моменту їх смерті, було успадковане [PERSON], а в подальшому продане. За рахунок виручених від продажу будинку, земельної ділянки та гаражу коштів вона придбала собі квартиру. Під час укладення договорів купівлі-продажу вона особисто не була присутньою, але про факт укладення правочинів їй стало відомо від нових власників домоволодіння. Оскільки домоволодіння знаходилось в сільській місцевості, про факт переходу на нього права власності під час успадкування робився лише в реєстрових книгах в сільській раді із зазначенням відомостей про фактичних осіб, які в ньому проживають без будь-якого документального переоформлення таких прав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради [PERSON] при вирішенні предявлених позовів покладалась на розсуд суду, оскільки будь-яким чином майнових прав чи інтересів неповнолітньої [PERSON] вони не стосуються. Також зазначила, що в рамках даного спору житлові права дитини не порушуються, а тому доцільності у відступленні від рівності часток не вбачала. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про необхідність задоволення в повному обсязі позовних вимог за первісним позовом [PERSON], зустрічним позовом [PERSON] та часткове задоволення вимог за зустрічним позовом [PERSON] з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18.10.1986 року між [PERSON] та [PERSON] (дійсне прізвище [PERSON]) укладено шлюб, зареєстрований Новопетровською сільською радою Високопільського району Херсонської області, актовий запис №9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КГ № 441082 (а.с.71). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05.02.2013 року, яке набрало законної сили 19.02.2013 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.4). Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що визнано сторонами та в силу ст.61 ЦПК України окремому доказуванню не підлягає. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 254984 від 12.07.2013 року (а.с.86), під час державної реєстрації шлюбу з [PERSON], [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище чоловіка - «Власик». В період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] ними набуто у власність наступне майно: -1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. на підставі договору міни серії НВ 0503416 від 21.02.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-608. Право власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстроване КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №141-п сторінка №280, запис №280 від 08.04.1998 року (а.с.65, 83-85); -1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу серії НБ 0632998 від 01.11.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-4323. Право власності за [PERSON] зареєстроване КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №141-п сторінка №280, запис №280 (а.с.66, 70); -гараж 145-а розмірами 4,0*6,6м, з площею основи 26,4 кв.м., висотою 2,6 кв.м., обємом 69 куб.м., корисна площа гаражу 21,4 кв.м., корисна площа підвалу 10,9 кв.м., корисна площа оглядової ями 2,0 кв.м., розташований в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Право власності на гараж зареєстроване за [PERSON] КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі 7г-443-2017 на підставі свідоцтва про право власності від 21.10.1993 року, виданого районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Довгинцівської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу (а.с.111, 115-118). Як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №65668948 від 12.08.2016 року (а.с.44-46), у власності [PERSON] також знаходиться наступне майно: земельна ділянка площею 0,1333 га, кадастровий номер 1225885500:01:011:0113, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: пров. Дачний 1, с. Новоселівка, Широківський район, Дніпропетровська область; житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м., з господарським будівлями, розташований за адресою: пров. Дачний 1, с. Новоселівка, Широківський район, Дніпропетровська область. Враховуючи, що вказане майно набуто у власність [PERSON] 20.04.2013 року, тобто після припинення шлюбних стосунків з [PERSON] 19.02.2013 року в розумінні положень ч.2 ст.114 СК України, воно не входить до обсягу спільно нажитого майна, а тому не є предметом спору. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, набутого у власність до 2004 року, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент його придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Як слідує зі ст..ст.24, 25 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п.п.24, 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування\~або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий режим належності майна до спільної сумісної власності подружжя суд перевіряє не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від\~16.12.2015 року у справах № 6-2641цс15 та №6-2696цс15. Так, звертаючись до суду з первісним позовом [PERSON] посилався на те, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] була придбана в період перебування його в офіційному шлюбі з [PERSON] із реєстрацією права власності на неї на імя відповідача. В ході судового розгляду відповідач за первісним позовом [PERSON] хоч і визнала, що спірна частка квартири була придбана в період їх шлюбних стосунків з [PERSON], однак вважала її виключно її особистою приватною власністю, оскільки була придбана за її особисті кошти, виручені за продаж успадкованого нею домоволодіння в Херсонській області. Враховуючи вимоги ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Дійсно, згідно державного акту на право приватної власності на землю від 25.04.1995 року та довідки № 392 від 23.03.2017 року (а.с.147, 163). [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,5486 га, розташованої на території Новопетрівської сільської ради Херсонської області по вул. Будьоного 3 в с. Ольгине Високопільського району Херсонської області, призначеної для будівництва та обслуговування будинку, ведення підсобного господарства. Земельну ділянку передано у власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської Ради народних депутатів 11 сесії ХХі скликання від 20.06.1994 року. Однак, будь-яких доказів в підтвердження обставин успадкування [PERSON] житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, та їх подальшого продажу як домоволодіння, в ході судового розгляду не встановлено, а відповідачем за первісним позовом не надано. Покази свідка [PERSON], яка стверджувала, що [PERSON] дійсно успадкувала домоволодіння в Херсонській області та в подальшому його продала, а за виручені кошти придбала житло, суд оцінює критично, оскільки свідком обставин укладення договорів купівлі-продажу обєктів нерухомості [PERSON] свідком не була, конкретно надати відомості про дійсних власників не змогла. Докази про прийняття [PERSON] спадщини також відсутні. Надаючи оцінку показам свідка [PERSON] як доказам в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи в контексті ст.212 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вони не є достовірними та достатніми для підтвердження придбання [PERSON] спірної 1/2 частини квартири виключно за її особисті кошти за підстав придбання її в період шлюбу з [PERSON], на чому останній акцентував увагу в обґрунтування своїх вимог, а тому на переконання суду таке майно входить до складу спільного сумісного майна. Оскільки квартира є спільної сумісною власністю колишнього подружня і це право презумується викладеними нормами сімейного законодавства України, бо відповідач за первісним позовом інших доказів доведеності її особистої власності відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України суду не надала, вона підлягає поділу на загальних підставах. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25.11.2015 року у справі № 6-2333цс15 з цього приводу. Стосовно можливості включення до обсягу майна, яке належить до спільної сумісної власності подружжя гаража 145-а, розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, набутого у власність [PERSON] шляхом приватизації, суд виходить з наступного. Положення ст.24 КпШС України в редакції, діючій на момент приватизації [PERSON] спірного гаража, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі, як і не визначають це положення ст.57 діючого СК України. Внесенням змін до СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його\~приватизації відповідно до\~Закону України «Про\~приватизацію державного житлового фонду» після 13.06.2012 року (набрання чинності змінами), таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі. Питання віднесення до спільної сумісної власності нерухомого майна, яке є нежитловим, нормами сімейного законодавства не врегульовано. Однак, враховуючи те, що позивач за первісним позовом [PERSON] визнав той факт, що гараж було набуто у власність в період перебування у шлюбі з [PERSON] та побудовано з будівельних матеріалів її батьків, що також вона підтвердила в ході судового розгляду а також допитаний судом свідок [PERSON], в той час як він не заперечував проти його поділу між колишнім подружжям в рівних частках, суд приходить до висновку про можливість визнання його спільною сумісною власністю та поділ. Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з положеннями п.30\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",\~при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Із змісту предявленого [PERSON] зустрічного позову вбачається, що предявляючи вимоги про поділ майна, вона просила суд відступити від засад рівності часток у спільному сумісному майні на її користь з урахуванням того, що з нею залишилася проживати неповнолітня донька сторін [PERSON], яка перебуває на диспансерному обліку в КЗ «Криворізький центр первинної медико-санітарної допомоги №4» КМР з діагнозом: вроджена вада розвитку доліхоколон, субкомпенсована форма, гіпохромна анемія І ст. (а.с.139-142), а аліментів, які сплачує відповідач за рішенням суду в мінімальному розмірі, їй недостатньо для забезпечення потреб доньки. Натомість суд вважає такі доводи відповідача за первісним позовом недостатніми для відступлення від рівності часток в інтересах неповнолітньої дитини. Так, ані відповідачем [PERSON], ані її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір аліментів, який сплачує позивач, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітньої [PERSON] Доказів, які б свідчили про намір [PERSON] збільшити розмір аліментів або стягувати з позивача додаткові витрати на утримання доньки за вказаних нею обставин судом не встановлено, а [PERSON] не надано. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення частки відповідача за первісним позовом [PERSON] у спільному майні, а тому обсяг спірного майна підлягає поділу порівну із визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частину гаража 145-а, розташованого в Гаражно-будівельному кооперативі «Восточний» в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, та на 1/4 частину в 1/2 частині квартири [ADDRESS], придбаній колишнім подружжям на підставі договору купівлі-продажу серії НБ 0632998 від 01.11.1997 року ( з розрахунку: 1/2 : 2 = 1/4). За даних пдстав суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Відповідно до ст.ст.355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до договору міни від 21.02.1998 року (а.65), 1/2 частину квартири [ADDRESS] придбано у спільну сумісну власністю [PERSON], [PERSON] (дійсне прізвище Власик), [PERSON] Враховуючи презумпцію рівності часток та відсутність підстав для відступлення від принципу рівності, з метою захисту прав співвласників, суд приходить до висновку про можливість визначення часток усіх співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] в 1/2 частині квартири [ADDRESS] по 1/6 за кожним із визнанням права власності на вказані частки за ними (з розрахунку: 1/2 : 3 = 1/6). Отже, суд приходить до висновку про можливість задоволення первісного позову [PERSON], зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. Таким чином, в результаті поділу спірної квартири частки [PERSON] та [PERSON] становлять по 5/12 за кожним, а Власик 1/6 ( з розрахунку: 1/4 від 1/2 + 1/6 від 1/2 = 5/12), на які суд вважає за можливе визнати за ними право власності в межах пред"явлених ними вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне: -стягнути з відповідачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON], в рівних частках з кожної окремо, на користь [PERSON] по 275,60 в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.7) у звязку з ухваленням рішення на його користь; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 804,75 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, 1058,50 грн. витрати на правову допомогу, 405,76 грн. витрати, повязані із залученням спеціалістів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (оцінка майна спеціалістом, послуги БТІ) пропорційно частині задоволених вимог 73 % ( з розрахунку 71,5 % задоволення вимоги по квартирі, 74,6 % - задоволення вимоги по гаражу, що становить 73% від загального обсягу задоволених вимог) (а.с.59,73-76,104); -стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн. за задоволення зустрічного позову [PERSON], який вона не доплатила під час звернення до суду; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1050 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу (а.с.88-89). Посилання [PERSON] на сплату нею судового збору в сумі 551,20 грн. згідно квитанції № 0.0.658480803.1 (а.с.103) за зустрічним позовом [PERSON] суд оцінює критично, оскільки платником вказана [PERSON], РНОКПП зазначений її, а тому підстав для зарахування судового збору за позовом [PERSON] суд не вбачає, що не позбавляє [PERSON] права на звернення до суду із заявою про його повернення як помилково сплаченого після набрання рішенням суду законної сили.

Outcome: partial