Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.01.2015 р. звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови договору, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 10600,48 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи (а.с.36) наявна заява представника про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.71-73) та подали заяву про застосування строку позовної давності (а.с.76-78). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлені та не оспорюються сторонами наступні обставини. 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. Наказом Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 03.10.2007 р. за вказаним договором було стягнуто з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у сумі 4403,57 грн. Відомості про виконання вказаного судового наказу в матеріалах справи відсутні. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. При цьому, до штрафних санкцій, передбачених умовами договору за його неналежне виконання, відноситься прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі №6-1206цс15. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором не передбачає можливість стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦПК України, про стягнення яких позивач питання не ставить. Оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, суд, з врахуванням доказів наданих позивачем в обґрунтування позову, позбавлений можливості з'ясувати з чого складається заборгованість за договором та за який період нарахована, встановити дійсний розмір кредитної заборгованості та визначитись з обсягом відповідальності відповідача. В п.11 Постанови ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз"яснено: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В частині доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив представник у заяві до суду, суд, не встановивши інших підстав для відмови в позові, погоджується, виходячи з наступного. З заяви позичальника (а.с.11) вбачається, що 12.06.2007 р. відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 4000 грн. зі строком дії картки до 31.01.2009 р. (а.с.55). Судовим наказом, виданим Шевченківським районним судом м.Запоріжжя 03.10.2007 р., з [PERSON] за вказаним вище договором було стягнуто суму заборгованості в розмірі 4403,57 грн. З наданої позивачем виписки з рахунку, відкритого на ім»я [PERSON], (а.с.6-10) судом встановлено, що останній платіж за договором відповідач здійснив 27.02.2009 р. Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК Українипередбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-127цс14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Таким чином, у даній справі перебіг строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту у повному обсязі слід обчислювати з дня внесення відповідачем останнього платежу, яким є 27.02.2009 р. Позов пред'явлений до суду 20 січня 2015 року (а.с.26) з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідач просить про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у позові, про що його представником подана заява до суду. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних підстав порушене право позивача не може бути захищене судом, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі ст..88 ЦПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed