Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

у суд із позовом про визнання правочину недійсним та застосування реституції за недійсним правочином звернувся [PERSON] до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроголден», у якому просить визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, прощею 2,0 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7422084700:80:257:0027, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агроголден» 17.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Юрієм Володимировичем, номер в реєстрі 163, недійсним та застосувати за недійсним договором купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 7422084700:80:257:0027, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агроголден» 17.02.2021 року реституцію. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.06.2020 року на перехресті вулиць Мясоєдова та Покровська у м. Полтаві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок пригоди транспортний засіб SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві приватної власності отримав механічні пошкодження. Дорожньо-транспортна пригода відбулась через порушення водієм автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER] «Правил дорожнього руху України». [PERSON] відмовився в позасудовому порядку відшкодувати [PERSON] різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] та розміром страхового відшкодування. Досудова вимога про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) [PERSON] проігнорована. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтави від 01.12.2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 09.02.2021 року у справі № 552/4189/20 з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягненню 51600,65 грн. 26.02.2021 \~ \~ \~ \~року [PERSON] отримав виконавчі листи та пред`явив їх для примусового виконання приватному виконавцю Полтавського виконавчого округу Скрипнику Володимиру Леонідовичу. 03.03.2021 \~ \~ \~ \~року приватним виконавцем Сіфипником В.Л. було відкрито три виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих 23.02.2021 року Київським районним судом м. Полтави у цивільній справі № 552/4189/20, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 51600,65 грн. (ВП №64716426, ВП №64716673, ВП №64716894). При перевірці майнового стану боржника [PERSON] приватним виконавцем Скрипником В.Л. в ході виконавчого провадження [PERSON] стало відомо, що боржник [PERSON] з метою уникнення відповідальності та приховування свого майна, після набрання рішенням Київського районного суду м. Полтави у справі № 552/4189/20 законної сили, уклав 17.02.2021 року з ТОВ «Агроголден» договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 7422084700:80:257:0027. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2021 року земельна ділянка, кадастровий номер 7422084700:80:257:0027, яка раніше належала [PERSON] була вже зареєстровані за ТОВ «Агроголден». На підставі вище викладеного Позивач вважає, що Відповідач 1 уклавши з Відповідачем 2 договір купівлі-продажу земельної ділянки діяв очевидно недобросовісно, з метою використання правочину для уникнення сплати боргу та не виконання рішення суду. За таких обставин Позивач вважає договір купівлі-продажу, що укладений 17.02.2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроголден» таким, що підлягає визнанню судом недійсними. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, подавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, де просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Агроголден» Костюченко П.О. проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження укладання спірного договору з метою уникнення [PERSON] грошового зобов`язання, а доводи, які зазначені у позовній заяві, є лише здогадками Позивача. Свою позицію обґрунтовує тим, Довіреність [PERSON] , з метою відчуження спірної земельної ділянки, була видана 26.12.2019 року, тобто набагато раніше прийняттями судами рішень про стягнення коштів з [PERSON] , а також раніше дати дорожньо-транспортної пригоди за участю [PERSON] та [PERSON] 18.06.2020 року. Тобто, [PERSON] мав намір продати ділянку вже 26.12.2019 року, і продаж ділянки не був зумовлений наявністю боргу перед позивачем. 17 лютого 2021 року, коли було укладено спірний договір, ТОВ «Агроголден» придбало ще 9 земельних ділянок. Тобто, придбання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, в тому числі покупка у [PERSON] , є звичайною господарською діяльністю товариства. Після відчуження земельної ділянки, [PERSON] втратив на неї всі права. На момент продажу земельної ділянки, нотаріус встановлено факт відсутності інформації в Єдиному реєстрі боржників даних про відповідача [PERSON] . Договір купівлі продажу є відплатним, представник [PERSON] отримав від ТОВ «Агроголден» за продаж земельної ділянки грошові кошти в сумі 22 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером №62 від 17.02.2021 року. ТОВ «Агроголден» ніяких прав позивача [PERSON] не порушувало, і між ними відсутні будь-які правовідносини. Враховуючи викладене, просив відмовити у позові. У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року встановлено, що 18 червня 2020 року на перехресті вулиць Мясоєдова та Покровська у м. Полтава відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В наслідок ДТП автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія була застрахована в АТ «Страхова компанія «Країна», а водія SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер [NUMBER] в АТ «НАСК «Оранта». АТ «Страхова компанія «Країна» здійснено розрахунок страхового відшкодування та 27 серпня 2020 року виплачено [PERSON] 36\~761, 43 грн. страхового відшкодування. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою було задоволено частково, та стягнуто з останнього на користь [PERSON] витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3\~782 грн. та судовий збір у розмірі 58 грн. 55 коп., а всього 3\~840 грн. 55 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на професійну правничу допомогу у розмірі 9\~303 грн. Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2020 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою скасовано, позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 45\~981 грн. 18 коп. Цією ж постановою додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2020 року скасоване, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1\~778 грн. 92 коп. судового збору, а з [PERSON] на користь [PERSON] 1\~540 гривень на професійну правничу допомогу. 03.03.2021 року Приватним виконавцем Скрипником В.Л. на підставі заяви [PERSON] та виконавчих листів, виданих Київським районним судом м. Полтави,, було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] вищевказаних сум. 17 лютого 2021 року між [PERSON] , який діє на підставі довіреності, посвідченої 26.12.2019 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Яровим О.Б. за реєстраційним №1741, від імені [PERSON] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроголден», укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, місце розташування якої: Чернігівська область, Козелецький район, Хрещатинська сільська рада, загальною площею 2,0 га, кадастровий номер 7422084700:80:257:0027 цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Дана земельна ділянка належить [PERSON] (Продавцю) на підставі інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом №241032330, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227243274220 номер запису про право власності 40180628, виданим державним реєстратором Лосинівської селищної ради Ніжинського району, Чернігівської області Філь А.М. 19.01.2021 року, підстав виникнення права власності: наказ, серія та номер: 25-18094/14-20-сг, виданий 22.121.2020 року, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області. Вказана земельна ділянка зареєстрована Відділом Держгеокадастру у Козелецькому районі 07.12.2020 року. Продаж земельної ділянки вчиняється за суму 22\~000 гривень. Відповідно до видаткового касового ордеру від 17 лютого 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроголден» видало [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу №163 від 17.02.2021 року з [PERSON] грошові кошти в сумі 22\~000, 00 гривень. Інформація про перебування [PERSON] в Єдиному реєстрі боржників станом на 17.02.2021 відсутня, що підтверджується копіями відповідних витягів, що додані представником відповідача [PERSON] до відзиву на позовну заяву. Заслухавши представника Відповідача 2, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроголден» про визнання правочину недійсним та застосування реституції за недійсним правочином задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Так, позивач [PERSON] вважає, що вчинення [PERSON] та ТОВ «Агроголден» оспорюваного Договору купівлі-продажу земельної ділянки направлене на уникнення виконання майнового зобов`язання при можливому зверненні на нього стягнення у разі примусового виконання судового рішення щодо стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів на користь позивача, тобто, укладання фіктивного правочину. При прийнятті рішення, суд враховує висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17, у якому зазначено, що може бути визнаний фіктивним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку покупця в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення звернення стягнення на майно за договором кредиту. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц міститься висновок про те, що "згідно з частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18. Між тим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору. Суд звертає увагу на те, що для того, аби дійти обґрунтованого висновку про наявність умислу як вольової складової ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів на користь позивача, останнім, в силу вимог положень статей 81, 83 ЦПК України, повинні бути надані відповідні докази, які б достеменно вказували на відсутність вчинення відповідачами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірного договору купівлі-продажу, зважаючи на наявність непогашеної заборгованості відповідачем [PERSON] перед позивачем [PERSON] . Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України). Статтею 89\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи свої доводи, Позивач посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 03.07.2019у справі №369/11268/16-ц. Суд не може погодитись з доводами Позивача про те, що даний спір є аналогічним зі спором у викладеній вище справі, оскільки обставини, якими керувались суди цивільної юрисдикції, визнаючи доведеним відсутність у сторін договору дарування дійсного наміру, передбаченого таким правочином, суттєво відрізняються від обставин, встановлених судом у даній справі. Так, у вказаній вище справі судами визнано недійсними договори відчуження майна, укладені з метою уникнення звернення стягнення кредитором на таке майно, з огляду на доведення тих обставин, що боржники діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. При цьому майно відчужене боржниками на підставі безвідплатних договорів, на користь близьких родичів; після відчуження спірного майна у боржників відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність таких обставин достеменно підтверджує відсутність у сторін правочину дійсного наміру та є достатньою підставою для визнання правочину недійсним. Як встановлено при розгляді даної справи, Довіреність, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] від свого імені розпоряджатися земельною ділянкою, була посвідчена нотаріусом 26 грудня 2019 року, тобто ще до того, яка сталася дорожньо-транспортна пригода 18.06.2020 року. Оспорюваний Договір купівлі-продажу між [PERSON] та ТОВ «Агроголден» є відплатним, представник [PERSON] отримав від ТОВ «Агроголден» за продаж земельної ділянки грошові кошти в сумі 22 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером №62 від 17.02.2021 року. Після вчинення правочину юридичним та фактичним власником земельної ділянки є ТОВ «Агроголден», при цьому [PERSON] втратив будь-які права на неї. На момент укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріусом було встановлено факт відсутності інформації в Єдиному реєстрі боржників даних щодо [PERSON] . Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 321, 317, 319 ЦК України власник має право вільно розпоряджатись своїм майном. Право власності складається з права розпорядження, володіння та користування майном. Під правом розпорядження розуміється юридично забезпечена можливість власника визначати долю майна за власним розсудом. Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З укладеного 17.02.2021 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, для покупця ТОВ «Агроголден», виникло зобов`язання оплатити товар та прийняти товар, а для продавця [PERSON] - згідно ст.662 ЦК - передати товар покупцеві. Дані умови договору сторонами виконані, в тому числі покупцем оплачено товар і передано гроші продавцю, що підтверджено касовим ордером №62 від 17.02.2021 року; а продавцем виконано зобов`язання по передачі проданого товару покупцю. Отже доводи, які викладені у позовній заяві, суд розцінює як необґрунтовані і не переконливі, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не доведені належними і допустимими доказами. Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Таким чином,\~розглянувши справу\~в межах\~заявлених позовних\~вимог,\~дослідивши всебічно,\~повно,\~безпосередньо та\~об`єктивно\~наявні у\~справі докази,\~оцінив їх\~належність,\~допустимість,\~достовірність,\~достатність і\~взаємний зв`язок\~у сукупності,\~з`ясувавши\~усі обставини\~справи,\~на які\~сторони посилалися\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~суд дійшов\~висновку про\~необхідність відмови\~у задоволенні\~позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми судового збору позивачу у випадку задоволення позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати не відшкодовуються. \~ \~

Outcome: dismissed