Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 18 липня 2015 року по 03 жовтня 2020 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] .. За час шлюбу спільними зусиллями та спільним коштами ними було придбано за 9000 доларів США автомобіль марки „GELLY EMGRAND" та зареєстровано на чоловіка. 31.08.2021 року позивачу стало відомо, що даний автомобіль без її відома було перереєстровано на батька її колишнього чоловіка - [PERSON] на підставі договору дарування. Також обгрунтовує позов тим, що шлюбний договір між нею та чоловіком не укладався, будь-які домовленості щодо спірного транспортного засобу між ними відсутні, а розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, воно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення окремих часток кожному зі співвласників таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Таким чином, відсутність згоди одного зі співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншими співвласниками щодо розпорядження спільними майном, недійсним. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір дарування № 5945/2021/2713173 від 03 серпня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2021 року отримали копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви разом з додатками. У встановлений судом строк відзив на позов не подали. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що з 18 липня 2015 року по 03 жовтня 2020 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення та розірвання шлюбу (а.с.13,14). За інформацією територіального сервісного центру МВС № 5941 в Сумській області № 31/18/5941-К-5аз від 31.08.2021 року згідно облікових даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки GELLY EMGRAND EC 7, державний номерний знак [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] 11 травня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 5946/2019/1458915, оформлення транспортного засобу проводилось в ТСЦ № 5946 м. Суми. 03 серпня 2021 року в ТСЦ №5945 м. Шостка зазначений автомобіль перереєстровано на нового власника [PERSON] на підставі договору дарування № 5945/2021/2713173 (а.с.15-16, 40). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017 року та №235/9895/15-ц від 06.02.2018 року. Установивши, що шлюб між сторонами був розірваний 03 жовтня 2020 року, а автомобіль „GELLY EMGRAND" було придбано подружжям у 2019 році, суд приходить до висновку, що він відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , незалежно від того, що транспортний засіб був оформлений на ім`я [PERSON] , та підлягає поділу між ними. Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Шлюбний договір між подружжям не укладався, будь-якої домовленості щодо спірного транспортного засобу між подружжям не було. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду країни № 430/1281/14-ц від 15.06.2020 року. За таких обставин, а також зважаючи на те, що відповідачі не скористались своїм правом подати відзив на позов та заперечити проти нього, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування, відповідно до якого відповідач [PERSON] подарував автомобіль „GELLY EMGRAND", що є спільною сумісною власністю його та позивача, відповідачу [PERSON] , є недійсним в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток якого не визначений. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 908 грн., які на підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути солідарно звідповідачів на користь позивача.

Outcome: approved