Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

22.07.2013 р. Прокурор Святошинського району м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, [PERSON] і [PERSON] та просив суд постановити рішення яким: -визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради №854/1910 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]», -визнати недійсним державний акт на ім.»я [PERSON] на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №912793 кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0269, площею 0,1 га на [ADDRESS] з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я [PERSON] Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03767, на підставі рішення Київської міської ради №854/1910 від 09.07.2009р., -визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0269, вартістю 358 040 грн. 75 коп. посвідчений 07.12.2010 р. приватним нотаріусом КМНО [PERSON], -відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0269, вартістю 358 040,75 грн. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, -зобов'язати [PERSON] повернути на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 32 м. Київ, 01044,) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0298, вартістю 358 040,75 грн., що розташована по [ADDRESS]. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовуює тим, що вказана земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням вимог частини 9 ст.118 Земельного кодексу України, та ч.ч. 2, 3 ст. 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009р. погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини 2 ст.52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель. У відповідності до форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998р., земельну ділянку по [ADDRESS] вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, відповідно до ст. 51 ЗК України, на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст. 20 ЗК України. У відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект відведення земельної ділянки [PERSON] підлягав обов'язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004р. віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Позивач вважав, що оскаржуваним ним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва на землю. У зв'язку із наведеним, позивач просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 19, 20, 21, 51, 59, 60, 80, 84, 118, 123, 124, 127, 128, 152, 184 ЗК України, ст.ст. 11, 16, 21, 167, 169, 256, 267, 268 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Київської міської Ради в судові засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в відсутності вказаного представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, що стверджується поштовими повідомленнями, заперечень проти позову суду не надала, про поважність причин своєї неявки і неявки представника суд не повідомила, тому з врахуванням вказаних обстави суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував в зв»язку з безпідставністю та просив у задоволенні позову відмовити, вказуючи на те, що проект відведення земельної ділянки по [ADDRESS] складено з додержанням чинного законодавства на момент одержання відповідних погоджень та прийняття рішення Київської міської ради № 854/1910 від 09.07.2009р.. Зазначав, що позивачем не надано належних доказів зміни цільового призначення земельної ділянки із земель рекреаційного призначення а також про відсутність обов'язку щодо проведення державної експертизи землевпорядної документації. Вказував на неналежність способів захисту прав позивача у зв'язку з тим, що відсутні підстави для визнання державного акту недійсним, а визнання недійсним договору купівлі-продажу не ґрунтується на вимогах цивільного законодавства щодо захисту прав добросовісного набувача, яким є відповідач [PERSON] Представник третьої особи СТ «Зв'язківець» підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити вказуючи, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, в подальшому в судове засідання не з»явився, з урахуванням думки учасників судового розгляду суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Представник третьої особи Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації, в судове засідання не з»явився, з урахуванням думки учасників судового розгляду суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,1 га, на підставі Державного акту серії ЯЖ № 912793 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03767 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради №854/1910 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]». Як вбачається з матеріалів справи зазначена вище земельна ділянка була передана у власність [PERSON] із земель міста у порядку безоплатної приватизації (відведення). Відповідно до вимог частини 9 ст.118 ЗК України, проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Відповідно до листа Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29.05.2009р. проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки погоджено відповідно до рішення Київської міської ради від 26.12.2002 року №221/381 та рішення Київської міської ради VII сесія XXIV скликання від 15 липня 2004 року N 457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві». Згідно ст. 4 Рішення Київської міської ради VII сесія XXIV скликання від 15 липня 2004 року N 457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві», зі змінами та доповненнями у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення КМР, передача земельних ділянок із земель державної і комунальної власності безоплатно у власність юридичним особам або громадянам здійснюється на підставі рішення Київської міської ради за результатами розгляду документації із землеустрою, а у разі приватизації громадянами земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні, - за результатами розгляду технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до 2 ст. 11 вказаного рішення проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується Головним управлінням земельних ресурсів, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), державними органами охорони навколишнього природного середовища у випадках, передбачених законодавством, органом охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічним органом, а також відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у передбачених законодавством випадках). Отже, на час прийняття оскаржуваних рішень погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами охорони навколишнього природного середовища не було обов'язковою умовою для прийняття Київською міською радою рішення про передачу у власність земельної ділянки та було обов'язковим лише у випадках, передбачених законодавством. У ході розгляду справи доводи позивача, що рішенням Київської міської ради №854/1910 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» змінено цільове призначення земель рекреації не знайшли свого підтвердження доказами. Відповідно до відповідей Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) інформація про прийняті Київською міською радою рішення стосовно встановлення охоронних зон території по [ADDRESS], як земель рекреаційного призначення відсутня. Разом з цим, відповідно до ст. 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Відповідно ст.ст. 7, 53 Закону «Про природно-заповідний фонд" рішення про організацію чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об'єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. Згідно з ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає складання проектів впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань та створення нових, складання проектів відведення земельних ділянок, встановлення в натурі меж земельних ділянок, розроблення іншої землевпорядної документації, пов'язаної з використанням та охороною земель. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про землеустрій", проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення. Порядок розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно - заповідного фонду, іншого природного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1094 (надалі Порядок). Відповідно до пункту 4 цього Порядку замовником проекту землеустрою може бути сільська, селищна, міська рада, обласна, районна державна адміністрація, землевласник або землекористувач, чи інша особа відповідно до закону. Згідно з ч. 4. ст. 7 вказаного Порядку у проекті землеустрою визначається, зокрема, функціональна організація території природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; місце розташування і розміри земельних ділянок, їх власники та землекористувачі, у тому числі орендарі; межі земельних ділянок, включених до складу територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, щодо використання яких встановлено обмеження (обтяження), у розрізі землевласників та землекористувачів. Відповідно до положень п. 10 цього ж Порядку, проект землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду розглядається та затверджується сільською, селищною, міською радою, обласною, районною, Київською або Севастопольською міською держадміністрацією чи в установленому порядку подається іншим органам, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. Таким чином, відсутність доказів про прийняття рішення Київською міською радою про віднесення відповідної території до земель рекреаційного призначення, розроблення проекту землеустрою з організації та встановлення меж територій рекреаційного призначення та встановлення меж відповідної земельної ділянки в натурі на місцевості та закріплення межовими знаками свідчить про недоведеність встановлення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, переданої в подальшому у власність Відповідача [PERSON], з земель рекреації у землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відсутні також і підстави встановлення порушення ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», так як вивчивши дану норму в редакції, чинній на час складання проекту землеустрою та прийняття оскаржуваного рішення КМР суд приходить до висновку, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] обов'язковій державній експертизі не підлягав. Змінами, внесеними згідно із Законом № 509-VI ( 509-17 ) від 16.09.2008 до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17 червня 2004 року таку вимогу про проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було виключено. Як вбачається з відмітки на Державному акті серії ЯЖ № 912793 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03767, вчиненої приватним нотаріусом [PERSON] про перехід права власності на земельну ділянку та відмітки, вчиненої Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 13 вересня 2011 року за №05-7-04232 та копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 грудня 2010 року право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] зареєстровано та перейшло до Відповідача [PERSON]. Виходячи з суті правовідносин щодо приватизації земельної ділянки шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, оформлення та реєстрації відповідного правовстановлюючого документу на підставі такого рішення, прирівнюється до правочину щодо розпорядження землями територіальної громади та переходу земельної ділянки у приватну власність. Укладення в подальшому договору купівлі-продажу [PERSON] на користь [PERSON] свідчить про вчинення наступного правочину та перехід права власності третій особі. При цьому [PERSON] вважається добросовісним набувачем. Відповідно до частини п'ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Проте, як вбачається з предмету та підстав позову питання щодо недобросовісності набуття права власності [PERSON] позивачем не піднімається. Разом з цим, як зазначено у позові Прокурор Святошинського району м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради в інтересах держави, яка не є власником оскаржуваної земельної ділянки у розумінні цивільного та земельного законодавства, а позов про визнання права власності чи витребування майна з чужого незаконного володіння може бути подано лише власником майна. Закон чітко розмежовує власність територіальної громади та держави. Щодо позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, суд приходить до наступного. Відповідно до Глави 2 ЗК України, питання розпорядження землею віднесено до виключної компетенції Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Київської і Севастопольської міських рад та відповідних місцевих рад, які є колегіальними органами і приймають свої колегіальні рішення більшістю голосів у відповідності до діючого законодавства. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про те, що до компетенції судових органів не входить питання щодо розпорядження землею, в даному випадку визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки законодавством дане питання віднесено до виключної компетенції відповідних рад як колегіальних представницьких органів. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтовані на законі та виходять за межі компетенції суду.

Outcome: dismissed