Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 10.03.2007 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», (далі АТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно якого останній отримав у позивача кредит у розмірі 4300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Зазначеним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих в період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2018 року має заборгованість в сумі 266733,52 грн., яка складається з: 3594,80 грн. заборгованість за кредитом; 256805,99 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6332,73 грн. заборгованість за пенею та комісією. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми, то кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а тому позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 109794,97 грн; яка складається з: 3594,80 грн. заборгованість за кредитом; 106200,17 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 10.03.2007 по 29.09.2017 р , а також судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору 1762,00 грн. Заяв та клопотань по справі від учасників процесу до суду не надходило. В судове засідання представник позивача не зявився, в позовних вимогах зазначає, проводити розгляд справу за відсутності представника ПАТ КБ ПриватБанк, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з?явився, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає, отримував лише одну кредитну картку, просить застосувати строк позовної давності до основного та додаткового зобовязань. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст.. 263 ЦК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованими є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом досліджені докази, наданих позивачем, з яких встановлено, що 10.03.2007 року між АТ КБ "ПриватБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит, що підтверджується заявою позивальника /а.с. 10/, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При розгляді справи встановлено, що позивач виконав свої зобовязання перед відповідачем і надав відповідачу платіжну кредитну картку «Універсальна». Даних про перевипуск картки, про видачу інших карток [PERSON] позивачем суду не надано. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, сума простроченої заборгованості відповідача станом на 30.09.2018 року становить 266733,52 грн., яка складається з: 3594,80 грн. - заборгованість за кредитом, 256805,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6332,73 - комісія (а.с. 5-9). Згідно ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст. 1055 ЦК України\~кредитний договір укладається у письмовій формі. Виходячи з положень ст.ст.\~526,\~1048-1050,\~1054 ЦК України, зобов'язання за договором, в тому числі за договором кредиту, за яким кредитор надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, мають виконуватися належним чином. Вимогами чинного законодавства встановлений строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 02 січня 2019 року. Оглянувши матеріали справи та подану заяву відповідача про застосування позовної давності, суд, враховуючи правові висновки [PERSON] Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зокрема, ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями. Позовна давність тісно пов'язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є «одним із фундаментальних аспектів верховенства права». Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи її із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу». Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов'язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Позовна давність відповідно до частини першої\~статті 260 ЦК України\~обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Частинами першою, п'ятою\~статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зібраних у справі доказів, строк виконання за вказаним договором б/н від 10.03.2007 року є кінцевий термін повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України, кредитодавець\~до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі\~статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору [PERSON] зобов'язався виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно за попередній місяць, а у повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Згідно розрахунку, наданим позивачем, відповідачем була внесена сума погашення за наданим кредитом у розмірі 33 гривні 22 копійки 18.09.2015 року /а.с. 9/. Тобто згідно умов договору відповідач повинен був у жовтні 2015 році внести наступний черговий платіж, а тому перебіг позовної давності почався з листопада 2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом 02 січня 2019 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Доказів щодо переривання відповідачем строку позовної давності суду не надано. Згідно ст.266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові . Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18. Відповідно до 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити\~\~в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судовий збір, також, не підлягає стягненню, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, на підставі\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed