Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

В травні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 21 лютого 2006 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 3. Від шлюбу вони мають дітей: сина [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які проживають з нею та перебувають на її утриманні. З відповідачем вони разом не проживають понад 10 місяців, спільного господарства не ведуть. Фактично їх сім'я розпалася та існує формально, тому позивачка прийшла до висновку про необхідність розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем, дітей залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнає, за виключенням стягнення з нього судових витрат. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що 21 лютого 2006 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано в відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 3. Від шлюбу в них народилося четверо дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову надає суду підстави задовольнити даний позов з таких міркувань. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Після розірвання шлюбу малолітніх дітей сторін суд залишає проживати з матір'ю та за позивачкою залишає прізвище [PERSON]". Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved