Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

24 травня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить cтягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі: 2600 грн. - суму франшизи; згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-200933141; а також суму відшкодування в розмірі 7752, 51 грн., (сім тисяч сімсот п`ятдесят дві гривні, 51 коп.). Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати, які пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 908 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 02.01.2021 року з вини відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої йому було спричинено матеріальні збитки, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просив постановити рішення, відповідно до якого стягнути з відповідача суму матеріального збитку, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази та матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 02.01.2021 року о 01:10 год., в м. Одеса по вул. Краснова, біля будинку № 11-Б. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Renault» номерний знак [NUMBER] здійснив зупинку транспортного засобу, не вжив всіх заходів безпеки, допустив відчинення задньої лівої двері, в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Nissan Qashqai», номерний знак [NUMBER] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Вказана обставина встановлена постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року по справі № 947/2235/21, якою притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. На даний час вказана постанова не скасована та набрала законної сили. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю марки «Nissan Qashqai», номерний знак [NUMBER] , завдано технічних пошкоджень. На час скоєння ДТП, згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №ЕР-200933141), транспортний засіб марки «Renault» номерний знак [NUMBER] був застрахований в ПрАт «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (Страховик). Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, зазначеним страховим договором встановлено в розмірі 130 000 гривень, з визначенням франшизи у розмірі 2600,00 гривень. На виконання умов вказаного договору страхування, за заявою [PERSON] з боку ПрАт «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» була сплачена сума страхового відшкодування в розмірі 1 559,17 грн., з урахуванням суми безумовної франшизи в розмірі 2600,00 гривень. Як вбачається з листа ПрАТ "УСК "КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП" від 26.04.2021 року страхова виплата у вказаному розмірі була здійснена без проведення експертизи так як страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення відшкодування. З наданого з боку позивача розрахунку-фактури № ам-00000001, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «МК-ТЕХКОМ» розмір відновлюваного ремонту автомобіля «Nissan Qashqai», номерний знак [NUMBER] , з урахуванням ПДВ, складає 11 911,68 гривень. Слід зазначити, що даний розрахунок є єдиним доказом з боку позивача, на якому ґрунтуються позовні вимоги щодо відновлення пошкодженого транспортного засобу, так як жодних експертних досліджень, якими була б встановлена матеріальна шкода, спричинена постраждалому автомобілю,у судовому засіданні надано не було. При цьому суд не приймає у якості належного доказу ремонту калькуляцію, наявну в матеріалах справи, так як вона невідомо ким складена , не підписана та не завірена. Більш того, в матеріалах справи взагалі відсутні докази того, які саме пошкодження отримав автомобіль позивача, що перешкоджає встановленню суми матеріальної шкоди. При цьому слід зазначити, що з будь-якими клопотаннями щодо витребування доказів (матеріалів обстеження зі страхової компанії), призначення автотоварознавчої експертизи тощо представник позивача до суду не звертався. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону України №1961-ІV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно до ст. 28 Закону 1961-ІV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У відповідність до п.12.1 ст.12 Закону 1961-ІV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Пунктом 36.6. ст. 36 Закону 1961-ІV передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України). Проте відповідач зазначені обставини суду не довів, належні та допустимі докази з цього приводу не представив. В свою чергу потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Зважаючи навикладене, з урахуванням доведеності позивачем протиправної, поведінки [PERSON] , яка перебуває в причино-наслідковому зв`язку із завданою майну [PERSON] шкодою, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування завданої майнової шкоди суму франшизи в розмірі 2600,00грн. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. За приписами ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, потерпілий з метою відновлення свого втраченого майна, внаслідок противної поведінки завдавача такої шкоди, не обмежений у праві на відшкодування за рахунок винної особи реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, навіть після проведення страховиком оплати страхового відшкодування. При цьому, в силу ст.ст.12,81 ЦПК України обов`язок доведеності розміру вартості втраченого майна, покладається на позивача у справі. Разом з тим, наданий позивачем до суду, як доказ, на доведеність вартості робіт необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля рахунок-фактура від 08.02.2021 року, не може бути прийнятий судом, так як є неналежним. Зокрема, позивачем таким рахунком не доведено необхідність покупки та проведення заміни пошкодженого лівого дзеркала заднього виду автомобіля, заміна якого є необхідною і пов`язується з ДТП. Наданий розрахунок містить витрати на дзеркало заднього виду автомобіля на суму 8 176,67 гривень, втім такі витрати є незрозумілими, як і не доведено необхідності у його придбанні, а також, що такі витрати пов`язані з ДТП. Тобто, фактичний розмір шкоди є недоведеним. Більш того, судом було зроблено роздруківки з мережі «Інтернет» щодо вартості дзеркала заднього виду та дзеркального елементу автомобілю «Nissan Qashqai», з яких вбачається, що вартість вказаних елементів становить від 299 гривень до 2 350 гривень. Належний доказ експертний висновок суду не наданий, клопотання з цього приводу позивачем не заявлялось. Данні про те, що позивач з метою відновлення свого пошкодженого автомобіля витратив кошти, розмір яких є більшим ніж отримана ним суму страхового відшкодування, з його боку не підтверджено. Зважаючи на викладене суд дійшов до висновку, що у вказаній частині заявлені позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Аналізуючи вищевикладене, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . Враховуючи те, що одна позовна вимога задоволена, а друга залишена без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача половину сплаченого судового збору, а саме 454,00 грн.

Outcome: partial