Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

16.02.2017 року до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем у них народилась донька [PERSON], [INFO]. 01.03.2016 року шлюб між сторонами було розірвано та дитина залишилась проживати з позивачем. [PERSON] зазначає, що відповідач участі в вихованні та догляді за дитиною не бере, здоров'ям та розвитком не цікавиться, лише платить аліменти. Дитина часто хворіє, потребує оздоровлення, а оскільки відповідач не може забезпечити дитину, тому позивач розраховує на допомогу її батьків, які проживають за кордоном. В зв'язку з чим у позивача є можливість звозити дитину за кордон для оздоровлення. Однак, відповідач згоди на виїзд дитини не надає, що змусило позивача звернутись до суду. В судовому засідання позивач та її представник - адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги та просять надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме в державу Ізраїль, у період з 1.06.2017р. по 1.09.2017р., без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON]. В судових дебатах позивач повідомила, що дитину бажає повезти погостювати на літо до своїх батьків в державу Ізраїль, залишатись постійно проживати не бажає. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. Свою позицію обґрунтовував можливістю погіршення стану здоров'я дитини в зв"язку з зміною клімату та підозрою, що [PERSON] може вивезти доньку до Ізраїлю на постійне місце проживання, вказував, що знає про виготовлення [PERSON] документів для виїзду на постійне місце проживання. Крім того, пояснював, що з дитиною бажає бачитись, однак через погані стосунки з позивачем, спілкування з дитиною обмежується, зазначив, що щомісячно платить на утримання дитини аліменти у розмірі 1000 грн.. Третя особа - представник органу опіки та піклування виконкому Хмільницької міської ради в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог щодо надання [PERSON] дохволу на виїзд дитини [PERSON], до повноліття дитини, заперечував Зазначив, що у разі уточнення позовних вимог позивачем, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Судом встановлено наступні обставини: 15.12.2010 року народилась [PERSON], батьками якої є сторони по справі (а.с.6); 01.03.2016 року рішенням Хмільницького міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано (а.с.5); дитина проживає разом з матір"ю та перебуває на утриманні останньої (а.с.7, 8); згідно довідки виданої Хмільницьким районним медичним центром первинної медико-санітарної допомоги, дитина потребує оздоровлення (а.с. 12) Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, а саме в державу Ізраїль, На думку суду, поїздка до іншої держави де проживають дід та баба дитини зумовлений необхідністю забезпечення інтересів дитини, та її потреб у реалізації соціального та духовного розвитку, оздоровленні, відмова батька у наданні дозволу у виїзді дитини за кордон є безпідставною та неаргументованою, а тому суд дійшов до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач має на меті вивезти дитину до іншої держави на постійне місце проживання.

Outcome: approved