Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради Харківської області, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, третя особа - Перша Харківська державна нотаріальна контора, в якому просить суд визнати за ним право на продовження приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] на його ім`я в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] з подальшою реєстрацією свого права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до Заповіту посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О.С. від 20 серпня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1681, [PERSON] , заповідав все своє майно та все на що він за законом матиме право позивачу [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, який з 1984 року і до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця, за заявою спадкоємця (позивача) Першою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Заяв від інших спадкоємців або заяв про відмову від спадщини не надходило. Позивач звернувся до Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , на що отримав відповідь про необхідність надання відповідних документів, зокрема, документів, які підтверджують належність майна спадкодавцю. Однак, спадкодавець [PERSON] за життя розпочав процедуру приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , але у зв`язку із смертю не встиг її завершити та провести державну реєстрацію права власності на квартиру. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 276 від 13.05.2020 року [PERSON] визнано наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. 03.02.2020 року [PERSON] звернувся до відділу обліку та розподілу житлової площі ХМР із заявою щодо виготовлення технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. 05.02.2020 року [PERSON] уклав договір № 0502/201 з ТОВ Міське « БТІ» на проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. 07.02.2020 року на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій він був зареєстрований та проживав до дня смерті. Інших дій по завершенню приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] вчинити не встиг, оскільки [INFO] помер. Отже, як вбачається з вищевикладеного, [PERSON] за життя розпочав процедуру приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , проте у зв`язку із смертю не встиг її завершити та провести державну реєстрацію права власності на квартиру, тобто право на продовження приватизації квартири перейшло до його спадкоємців. Син [PERSON] . [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Інших спадкоємців окрім позивача, [PERSON] не має. Заяв від інших спадкоємців або заяв про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. На даний час квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває в комунальній власності Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради Харківської області, що підтверджується Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2021 року. У судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Представники Харківської міської ради, третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність. Представники Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, у судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляли, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] ,, актовий запис № 2651 від 19 лютого 2020 року (копія свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який з 1984 року і до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 1029 від 20.05.2011 року та відміткою у паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання. Як вбачається з Заповіту посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О.С. від 20 серпня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1681, [PERSON] , заповідав все своє майно та все, на що він за законом матиме право позивачу [PERSON] , [INFO] Спадкодавець [PERSON] своїм заповітом від 20 серпня 2019 року № 1681, призначив своїм єдиним спадкоємцем [PERSON] , [INFO] . Після смерті спадкодавця, за заявою позивача Першою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № у спадковому реєстрі 65679843 (номер у нотаріуса) 139/2020. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Заяв від інших спадкоємців або заяв про відмову від спадщини не надходило. Позивач звернувся до Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , на яку отримав відповідь 16.03.2020 року за № 8/8/02-14, в якій повідомлено про необхідність надання відповідних документів, зокрема, документів, які підтверджують належність майна спадкодавцю. Постановою Державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори від 25 серпня 2021 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О.С. від 20 серпня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1681 на квартиру [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . Умови, порядок та черговість спадкування передбачені положеннями Цивільного Кодексу України. Так, ст. 1216 ЦК України визначає спадкування, як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який ого пережив, та батьки. Згідно ч.З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 вказаного Кодексу, тобто шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.ч.І, 3 ст.1296 ІДК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним докуменита, який засвідчує його право власності. Спадкодавець [PERSON] за життя розпочав процедуру приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , так, 17.05.2011 року [PERSON] звернувся до Харківської міської ради із заявою про визнання його основним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 276 від 13.05.2020 року [PERSON] визнано наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. 07.02.2020 року на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2021 року, квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває в комунальній власності Територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради Харківської області. [PERSON] іншого житла не мав, право на приватизацію іншої квартири не використав, а спірна квартира є об`єктом приватизації відповідно до чинного законодавства. Право на приватизацію є правом на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян. Вказаним законом встановлені умови та порядок набуття громадянами права власності на квартири, які перебувають у державному (комунальному) житловому фонді. Згідно ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 8 Закону та п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009р. (надалі Положення) приватизація державного житлового фонду здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування. Передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У п. 17-18 Положення вказано, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви, та подає, зокрема, оформлену заяву на приватизацію квартири; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових: чеків для приватизації державного житлового фонду. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. У постанові від 11 грудня 2013 року справа №6-121 цсі 3 Верховний Суд України зазначив, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Статтями 1,3,5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ч.5 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що у разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві у власність наймачеві. Спадкоємці наймача квартири вправі вимагати визнання за ними права власності, коли наймач звернувся з належною заявою про її приватизації однак вона не була розглянута або в її задоволенні було незаконно відмовлено (Постанова Верховного суду від 09.02.2018 р. у справі № 719/179/17). Таким чином, враховуючи те, що спадкодавцем розпочато процедуру приватизації житла, яка у зв`язку із смертю не була завершена, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved