Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в якому просить визнати договір дарування укладений між сторонами від 06. 10. 2004 року 1/2 частину житлового будинку [NUMBER] з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 1412 є помилковим - удаваним, а тому просить визнати, що між сторонами 06. 10. 2004 року фактично укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини вище вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, а саме житлового будинку, який позначений у технічному паспорті літ. "А-1" кімната жила (2-1) площею 15,0 кв. м, кімната жила (2-2) площею 19,7 кв.м, погреба літ. "В", сараїв літ. "В", "Д", "З", сараю прибудови літ. "Ж", літньої кухні літ. "Г", огорожі № 1. Також, вказуючи на те, що на неодноразові пропозиції позивача до відповідачів щодо переукладення договору дарування на договір купівлі-продажу останні відмовляються, тому позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити виходячи з пояснень даних ними у судовому засіданні та з матеріалів які маються у справі. При цьому Позивач [PERSON] ствержував, що при укладання договору дарування допустився помилки, так як мав намір укласти з відповідачами договір купівлі-продажу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти позову позивача, так як хочуть допомогти вирішити йому життєві проблеми, але в них маються сумніви щодо подальшого володіння належного їм на праві власності будинком по [ADDRESS] Також, відповідачі в суді підтвердили той факт, що вони з позивачем [PERSON] свідомо, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки 06 жовтня 2004 року уклали договір дарування та стали власниками майна, яке належало позивачу. Вони та на той час не мали на меті укладати будь-який інший договір. Третя особа по справі - [PERSON] в судове засідання не з"явилася, а до суду подала письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити в її відсутність та вказує, що після розподілу спільного сумісного майна подружжя з позивачем по справі згідно рішення Диканського районного суду від 11.10 2001 року вона не мала в 2004 році та не має в даний час бажання скористатися переважним правом купівлі продажу частки, яка належала позивачу і в даний час перебуває у власності відповідачів по справі та не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. Враховуючи те, що позивач позов підтримав, відповідачі його визнали, а третя особа проти його задоволення не заперечувала розгляд даної справи по суті був проведений, відповідно до ст. 130 ч.4 ЦПК України, у попередньому судовому засіданні. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, дослідивши докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06. 10. 2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування на 1/2 частини житлового будинку [NUMBER] з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу Дубовою Т. В. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Диканського районного суду від 11. 10. 2001 року 1/2 частина вказаного будинковолодіння належала позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності, у зв'язку із поділом цього будинковолодіння між позивачем та третьою особою по справі [PERSON] Позивач [PERSON] в суді стверджував, що ним помилково з відповідачеми по справі був укладений договір дарування, а коли він звернувся до них виправити помилку та переукласти договір дарування на договір купівлі-продажу відповідачі по справі стали ухилятися від явки до нотаріуса з метою розірвання договору дарування 1/2 частини будинковолодіння від 06 жовтня 2004 року. Згідно ч. 1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи та пояснень позивача та його представника встановлено згідно рішення Диканського районного суду від 11 жовтня 2001 року 1/2 частина будинковолодіння по вул. Молодіжній, 4 в смт. Диканька належала на праві особистої власності позивачу [PERSON] Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що у разі якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як вбачається із оспорюваного Договору дарування, останнім не встановлено жодного обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Тобто, оспорюваний договір є саме договором дарування. У тому ж Договорі дарування від 06 жовтня 2004 року вказано, що дарувальник та обдаровані, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо дійсності правочинів, перебуваючи у здоровому розумі, ясній пам"яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх наслідки уклади вказаний договір. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Даний пункт Постанови вказує на те, що по перше саме позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення, а обставини щодо яких помилився позивач, мають існувати саме на момент вчинення правочину, і по друге - не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності помилки щодо обставин, які існували саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Задоволення позову, яке буде мати наслідком позбавлення права власності відповідачів на 1/2 частину будинковолодіння за адресою вул. Молодіжна, 4 в смт. Диканька, набутої ними у встановленому законом порядку, без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За вказаних вище обставн, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним правочину у виді договору дорування від 06 жовтня 2004 року слід відмовити. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed