Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

У січні 2015 року Західно-українська комерційна фірма «Світнест» (далі - ЗУКФ «Світнест») звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що відповідач [PERSON] перебував із фірмою у трудових правовідносинах та був матеріально-відповідальною особою на підставі укладеного між сторонами 14 березня 2012 року договору про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідач, працюючи на посаді експедитора, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі матеріальні цінності з якими він безпосередньо працює, та у випадку виявлення крадіжки, або псування цінностей по його вині повинен відшкодувати недостачу або вартість недостатніх або зіпсованих по його вині цінностей. Зокрема, відповідно до п. 6.7 посадової інструкції відповідача, до обов'язків останнього входило отримувати в торгових точках грошові кошти від покупців за поставлену продукцію та передавати їх в касу підприємства, проте станом на 27.12.2014 року громадянин [PERSON] своїми діями, які виразились у привласнені коштів, завдав позивачу шкоду на суму 8144,01 грн.. Крім того, 26.02.2013 року при передачі [PERSON] позивачу матеріальних цінностей, а саме транспортного засобу марки «Мерседес 410», реєстраційний номер [NUMBER], запаски, домкрату, ключів, балонного ключа, візка, башмака та дизельного пального, отриманого 03 липня 2012 року фірмою також було виявлено розтрату матеріальних цінностей у вигляді набору ключів та 23 літрів дизельного пального на загальну суму 385 грн. 40 коп. Зазначені обставини встановлені вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України і за його вчинення призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати матеріально-відповідальні посади строком на 3 роки та на підставі ст. 75,76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. На підставі викладеного, а також у зв'язку з тим, що позивач не мав можливості заявити цивільний позов в рамках кримінального провадження, просив стягнути з відповідача на користь фірми грошові кошти в сумі 8144,01 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, вчиненого відповідачем під час виконання ним свої трудових обов'язків. В судове засідання представник позивача не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду, не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив і не подалв заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до даних АДБ при ГУДМС України в Чернівецькій області щодо адреси місця реєстрації відповідача, судом направлялись судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками, крім того, судом здійснювався виклик відповідача в судова засідання за останніми відомими адресами фактичного місця проживання [PERSON] У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, у період з 03 липня 2012 року по 11 березня 2013 року відповідач працював на різних посадах в ЗУКФ «Світнест», що підтверджується копіями наказів (розпорядження) про прийняття на роботу та про припинення трудового договору (контракту (а/с 5-8)). Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Так, судом встановлено, що 14 березня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі матеріальні цінності з якими він безпосередньо працює на протязі всього часу діє договору, у випадку виявлення крадіжки або псування цінностей по його вині, працівник повинен відшкодувати недостачу або вартість недостатніх або зіпсованих по його вині цінностей. Договір діє на весь період роботи працівника незалежно від посади, яку він займає на підприємстві (а/с 10). Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30.04.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України і за його вчинення призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати матеріально відповідальні посади строком на 3 роки та на підставі ст. 75,76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки (а/с 4). Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На підставі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Як вбачається зі змісту вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 квітня 2014 року, [PERSON], працюючи на посаді експедитора ЗУКФ «Світнест», будучи матеріально-відповідальною особою, умисно з корисливих мотивів, в період часу з 11 грудня 2012 року по 18 лютого 2013 року привласнив матеріальні цінності вказаного товариства, які були йому ввірені на загальну суму 8144,01 грн. Згідно п.3 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Так, судом встановлено, що відповідачем було завдано позивачу шкоду в розмірі 8144,01 грн. внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення під час виконання трудових обов'язків, за що останнього було засуджено вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року, а тому в даному випадку відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність у розмірі суми шкоди, заподіяної ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved