Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 22 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я. та скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , що міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач [PERSON] прожила з своїм чоловіком [PERSON] у шлюбі з 1996 року до моменту його смерті, тобто до [INFO] . Вони проживали за адресою [ADDRESS] , даний факт підтверджено актом з ЛКП «Збоїща -408», про те, що позивач з 16 січня 1996 року проживала зі своїм чоловіком за адресою [ADDRESS] , та вели спільне господарство. Після смерті чоловіка позивачу стало відомо, що відповідач він залишив на квартиру їхнього спільного проживання договір дарування квартири своїй доньці - [PERSON] , яка зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після смерті чоловіка залишилася проживати одна в їхній квартирі, платила і продовжує сплачувати комунальні платежі, також вказує, що їй нещодавно виповнилося 63 роки, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду оскільки являється особою з інвалідністю 2-ї групи. Також зазначає, що на час спільного проживання з чоловіком їй не було відомо про цей договір дарування, крім того чоловік весь час був під її наглядом, оскільки мав психічні захворювання і лікувався з 1996 року в КНП ЛОР "Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня, що на вул. Кульпарківська, 95. Також повідомляє, що в чоловіка були приступи, у в`язку з чим він не міг собою керувати і усвідомлювати значення своїх дій до того ж вживав ліки які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття. Дізнавшись про укладення договору дарування, [PERSON] звернулась до даного нотаріуса і запитала чи було їй відомо про обставину захворювання її чоловіка, на що нотаріус промовчала і нічого не відповіла. Правочин, який дієздатна фіхична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або ) не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом до цієї особи, а в разі її смерті -за позовом до інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила даного положення поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак, є дані про те, що в момент укладення правочину, він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. У зв`язку з вищенаведеним позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 22 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я. та скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , що міститься в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою судді від 17.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (а.с.15). 11.09.2020 року відповідачем [PERSON] на адресу суду направлено заперечення на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що вказана позовна заява є безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки квартира [ADDRESS] належить їй на підставі договору дарування квартири від 23.03.2010 року, посвіченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я. та зареєстровано в реєстрі за №164. Відповідач зазначає, що до моменту дарування дана квартира належала її батькові [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого 02.10.196 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів. Вказана квартира була особистою власністю її батька і була набута ним шляхом реалізації права на безкоштову приватизацію державного житлового фонду. Однак після дарування батько проживав у вказаній квартирі до моменту смерті, тобто до [INFO] . Станом на день подачі позову до суду гр. [PERSON] в квартирі ніхто не зареєстрований, однак там безпідставно проживає дружина її батька, [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач повідомляє, що в період безпідставного проживання в квартирі позивачки після смерті батька виникла суттєва заборгованість по комунальних платежах, яка повністю була погашена відповідачкою. Також відповідач зазначає, що твердження позивача, що її батько мав психічні захворювання і з цього приводу лікувався в КНП ЛОР «Львівська обласна державна психіатрична лікарня» є безпідставними, надуманими і такими, що не підтверджуються жодними доказами. Також неправдивими є твердження [PERSON] про те, що договір укладено без внутрішньої волі батька, оскільки укладення даного договору [PERSON] обговорював з дочкою, також сі своєю сестрою [PERSON] і близьким товаришем [PERSON] [PERSON] зазначає, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова розглядалась справа №466/4308/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення. Дані позовні вимоги 27.01.2020 року були задоволені повністю. В процесі розгляду даної справи 04.11.2019 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору арування недійсним і скасування його державної реєстрації. Відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] необргунттованими та безпідставними, просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16.03.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду ( а.с. 92). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість, вимоги, викладені у запереченні на позовну заяву підтримав. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21.05.2005 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Шевченківського РУЮ ( а.с. 3 зворот). Згідно копії акту від 18.02.2019 року, виданого директором ЛКП «Збоїща -408» В.Яриничем в складі комісії проведено обстеження квартири [ADDRESS] , з якого підтверджується, що у даній квартирі проживала та вела спільне господарство з своїм чоловіком [PERSON] до дня його смерті, а саме до [INFO] [PERSON] . (а.с.5). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у м.Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , про що зроблено актовий запис №87 (а.с.55). Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого 02.10.196 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 02.10.1996 р. за №699, зареєстрованого ЛМБТІ, записана в реєстрову книгу №17671. 22.03.2010 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав в дар, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 39,3 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І.Я., зареєстрований в реєстрі за №164 ( а.с. 13-14). Пунктом 4 договору зазначено, що внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших, в тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей, непрацездатних чи інших осіб, яких вона зобов`язана утримувати, укладення цього договору не є наслідком впливу тяжких для Дарувальника обставин. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочиину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. На підтвердження викладених обставин сторони скріпили документ підписами (п. 13 договору). Договір укладено у двох примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса Шемечко І.Я., а другий примірник видається обдаровуваній. Технічний паспорт оглянуто і передано обдаровуваній [PERSON] , на підставі чого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до витягу, №163054563 від 10.04.2010 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.8). При зверненні із позовними вимогами, позивач зазначає, що оспорюваний договір укладений у момент, коли дарувальник не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними ( тимчасові психічні розлади, нервове зрушення тощо), а тому підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам». Як свідчить тлумачення ч. 1 ст. 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. У постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, покази свідка [PERSON] дійшов висновку, що в порушення наведених положень, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності факту вчинення правочину дарувальником у стані, коли він не усвідомлював вчинення своїх дій та не міг керувати ними, і сам факт такого стану повинна довести особа, яка звернулася до суду з даною позовною вимогою. З матеріалів справи вбачається, що дарувальник [PERSON] поставив свій підпис під текстом договору та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, при цьому, зі змісту правочинів вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача. Свідок з боку відповідача [PERSON] , який був товаришем [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що дарувальника [PERSON] знав близько 25 років. Також повідомив, що [PERSON] неодноразово розказуваав, що мав намір квартиру, що перебуває у його власності записати на його дочку [PERSON] , яка на даний час проживає в Києві. Також повідомив, що [PERSON] був психіхно здоровою людиною, ніколи не зловживав алкоголем, однак захворів на онкологічне захворювання , у зв`язку з чим і помер [INFO] . В свою чергу позивач не надала жодного письмового доказу, що її чоловік [PERSON] мав психічні захворювання та вживав ліки , які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття і лікувався в КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 95 . Крім того, у відповіді на лист, який наданий відповідачу [PERSON] від 10.09.2020 року комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» зазначено, що [PERSON] , 1948 р.н. на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні не перебував (а.с.39). Дане підтвердження зазначене в листі комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня», який скерований 09.1.2020 року на запит Шевченківського районного суду м.Львова від 26.10.2020 року №Д/17 01-12/19/2020 (а.с.59-60). Так, у своєму позові, позивач зазначає, що [PERSON] з 1996 року лікувався в КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня», тоді як у відповідях, скерованих на адресу суду з КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» та КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» зазначено, що медичної документації на гр. [PERSON] , [INFO] в диспансері немає (а.с.80-81). Тому, твердження позивача є необґрунтованими та недоведеними. Під час розгляду справи позивач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину у стані, коли він не усвідомлював вчинення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не доведено підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані зрозглядом справи, покладаються на позивача, ураховуючи відмову в позові. Приписами п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Беручи до уваги той факт, що позивака є інвалідом ІІ групи і на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнен від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а відтак звільнена від сплати судового збору На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed