Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 28.08.1978 року по 08.12.2009 року працював у вугільній промисловості, останнім місцем роботи була шахта ім. «М. П. Баракова» ПАТ «Краснодонвугілля», та був звільнений за власним бажанням, у зв»язку з виходом на пенсію. Згідно Медичного висновку обласної профпатологічної лікарсько- експертної комісії (протокол №886 від 05.10.2009р.) позивачу було встановлено вперше професійні захворювання і встановлено діагноз: хронічний бронхіт ІІ (друга) стадія, пилової етіології в фазі нестійкої клінічної ремісії пневмофиброз, емфізема легень 1стадії. Вібраційна хвороба I ст. 1 ступеню з периферичним ангиоспастичеським синдромом та вегето-трофічними змінами кистей . Висновком МСЕК від 08.02.2010 року позивачу первинно встановлено 25% втрати працездатності по професійному захворюванню безстроково з 29.01.2010 року , в тому рахунку: 5% по вібраційній хворобі; 20% по хронічному бронхіту пилової етіології. З 21.09.2012 року позивачу вдруге було встановлено безстрокову втрату працездатності 50%, в тому рахунку: 10% по вібраційній хворобі; 40% по хронічному бронхіту пилової етіології та встановлено третю групу інвалідності довічно. На цей час стан здоров'я позивача не покращився, а навпаки, значно погіршився, в зв'язку з чим кожен рік він змушений лікуватися та проходити медичне обстеження, купувати ліки, їздити у санаторії на лікування. Позивач також зазначає, що в зв'язку з професійним захворюванням було порушено його нормальні життєві зв'язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі в зв'язку загальною слабкістю, болем в грудях і руках, постійного кашлю. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яка була завдана у результаті професійного захворювання на виробництві, в сумі 500 000 грн. Від позивача до суду надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника [PERSON], на позовних вимогах наполягає. Представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, зазначила, що позивач дійсно страждає через професійне захворювання , часто звертається до лікарні - 4 рази на рік з приводу хронічного захворювання - бронхіту. Раніше позивач вів більш активний спосіб життя. У теперішній час через профзахворювання - хронічний бронхіт у нього постійний кашель, задишка, йому важко підніматись по сходам та швидко ходити. Через вібраційну хворобу йому складно писати, тримати ложку, кружку. Через професійне захворювання позивач не тільки втратив працездатність , а став інвалідом, зазначені хвороби заподіюють йому моральні страждання, він відчуває себе неповноцінним. Згідно акту розслідування встановлена провина відповідача у виникненні профзахворювання у позивача. Вартість моральної шкоди позивач оцінює в суму в розмірі 500 000 грн., із розрахунку - 10000 грн. за кожний відсоток втрати працездатності. Просила позов [PERSON] задовольнити. Представник відповідача з позовом не погодився в повному обсязі, суду пояснив, що позивачем не підтверджено, що він страждає професійним захворюванням, немає розрахунку. Також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки це трудові правовідносини, тому вважає, що немає об'єктивних підстав та доказів щодо задоволення позову, вважає, що в спричиненні моральної шкоди позивачу відсутня провина відповідача. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що Фондом були виконані усі зобов'язання, позивачу була виплачена одноразова допомога. Підтвердив, що вимоги позивача законні та обґрунтовані. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Згідно вимог ч. ч. 3, 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, перевіривши письмові матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, дійшов до наступного висновку. Позивач з 1981 року по 08.12.2009 року працював на шахті ім. «М. П. Баракова» ПАТ «Краснодонвугілля», на підземних роботах з повним робочим днем, та був звільнений за власним бажанням, у зв»язку з виходом на пенсію, про що свідчить копія трудової книжки позивача, яка додана до матеріалів справи /а.с. 6-8/. З довідки МСЕК від 08.02.2010 року вбачається, що позивачу було первинно встановлено 25% втрати працездатності по професійному захворюванню безстроково з 29.01.2010 року, в тому рахунку: 5% по вібраційній хворобі; 20% по хронічному бронхіту пилової етіології та рекомендовано медикаментозне лікування за показаннями (а.с.11). З довідки МСЕК від 16.10.2012 року , з 21.09.2012 року позивачу вдруге було встановлено безстрокову втрату працездатності -50%, в тому рахунку: 10% по вібраційній хворобі; 40% по хронічному бронхіту пилової етіології та встановлено третю групу інвалідності довічно, а також рекомендоване постійне медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування (а.с.12). З виписних епікризів , що є у матеріалах справи вбачається, що [PERSON] постійно упродовж періоду з березня 2009 року та по вересень 2013 року систематично проходив лікування у профпатологічному відділенні ЛОКБ стосовно професійних захворювань : хронічний бронхіт ІІ (друга) стадія, пилової етіології в фазі нестійкої клінічної ремісії пневмофиброз, емфізема легень 1стадії. Вібраційна хвороба I ст. 1 ступеню з периферичним ангиоспастичеським синдромом та вегето-трофічними змінами кистей , а також знаходився на санаторно-курортному лікуванні (а.с.14-18). Як вбачається з акту № 35 від 08.12.2009 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON], комісією проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання - хронічний бронхіт ІІ (друга) стадія, пилової етіології у фазі нестійкої клінічної ремісії, пневмофіброз, емфізема легенів 1 стадії , вібраційна хвороба1 ступені з периферичним ангіоспастичним синдромом та вегето-трофічними зміненнями кистей - захворювання професійні, встановлені вперше. Відповідно до п. 16 акту, вказані захворювання виникли в зв'язку з працею на протязі тривалого часу в умовах, де технологічний процес та обладнання що використовується, є причинами виділення вугільно-породного пилу у концентраціях, що перевищують нормативи. Під час робіт на відбійних молотках підлягав локальної вібрації /а.с. 13/. Судом критично оцінюються заперечення представника відповідача в тій частині, що позивачем не підтверджено, що саме робота на підприємствах відповідача мала наслідком професійне захворювання, оскільки згідно трудової книжки позивач постійно працював на підприємствах ПАТ «Краснодонвугілля». Згідно Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008р. №20-рп/2008р., право застрахованих громадян, що потерпілі на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди, є захищеним правилами ст. 1167 ЦК України та положеннями ст. 237-1 КЗпП України, згідно приписів яких їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого органу (роботодавця). З зазначенням, що встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або на уповноважений ним орган. Згідно ч. 4 ст. 153 КЗпрП України, власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Положеннями пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про охорону праці», а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Положеннями ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 лютого 2007 року, внесені зміни до абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28, а також виключено частину третю статті 34 вказаного Закону, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. В даному випадку втрата професійної працездатності позивача відбулась внаслідок нестворення відповідачем належних умов праці, тобто з вини відповідача, що підтверджується матеріалами справи, у тому числі висновками та актами розслідування професійного захворювання, і саме внаслідок вказаних дій відповідача позивачеві заподіяно моральну шкоду, а на день встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу, а обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України компенсувати моральну шкоду потерпілому згідно зі спеціальним законом «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відсутній, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок відповідача. Крім того, заперечення представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, визначений положеннями ст. 233 КЗпрП України, є безпідставними, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з того, що в даному випадку позивачу спричинено як фізичні так і душевні страждання, що пов'язано із погіршенням стану його здоров'я, обмеженням життєдіяльності, також суд враховує неможливість відновлення втрачених життєвих функцій організму. Судом береться до уваги, що згідно довідки МСЕК від 16.10.2012 року, позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50% з 21.09.2012 року безстроково, в тому рахунку: 40% хронічний бронхіт; 10% вібраційна хвороба, а також встановлена третя група інвалідності і рекомендовано постійне медикаментозне лікування , санаторно-курортне лікування. Крім того, судом враховується наявність вимушених змін в життєвих та виробничих стосунках позивача, стан здоров'я позивача, та при вирішенні розміру моральної шкоди , що спричинена позивачу суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на вищевикладене, суд заявлені позовні вимоги по стягненню моральної шкоди в сумі 500 000 грн. вважає перебільшеними, такими, що не відповідають фактичним моральним стражданням, які зазнав позивач, тому вважає, що моральна шкода підлягає стягненню з відповідача в сумі 20 000 грн., в іншій частині в задоволенні позову - відмовити за необґрунтованістю. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України

Outcome: partial