Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON], діюча в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], й [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Мотивуючи свої вимоги тим, що з часу добросовісного залодоління квартирою [ADDRESS], а саме з 26 липня 2002 року й по теперішній час - понад 14 років вони відкрито, безперервно нею користуються й володіють, оскільки згідно правовстановлюючих документів й досі є її власниками, вважають, що на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України набули права власності на неї за набувальною даністю незважаючи на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2009 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційого суду м. Києва від 16 червня 2009 року, й засилене ухвалою Верховного Суду України від 19 травня 2010 року, про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 липня 2002 року, укладеного між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] й від імені підопічного [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] на підставі якого вони її придбали, визнано недісним, й сторони договірних правовідносин повернуті у попередній стан - визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на вказану квартиру в рівних частках кожному; виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] 47 521 грн. 31 коп. Оскільки вказане рішення не виконано, відповідачі з часу набуття рішення суду чинності не вселилися до спірної квартири, якою й донині користуються лише вони, просять визнати за ними за набувальною давністю право власності на квартиру [ADDRESS] по ? частці за кожною. В судовому засіданні позивачі [PERSON], діюча в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], та її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності від 23 листопада 2015 року (а.с.93), й [PERSON], позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити уцілому. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності від 04 липня 2016 року (а.с.96), та діюча й в інтересах відповідачки [PERSON] на підставі довіреності від від 04 липня 2016 року (а.с.95), позовні вимоги визнали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю на недоведеністю. Мотивуючи свої заперечення тим, що він є інвалідом І-ї групи безстроково, з незалежних від нього причин й підстав виконавчі дії про виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2009 року про виселення не виконуються належним чином, що стало наслідком неодноразового його звернення зі скаргами на дії державного виконавця в порядку ст. 369 ЦПК України, при цьому ним як стороною стягувача в межах виконавчих дій вживались належні заходи щодо звернення виконавчого листа до виконання тощо й наразі вживаються, що вказує на його зацікавленість у виконанні рішення суду. Третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності її представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі доказів, наявних в матерівалах справи, та за погодження сторін. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2009 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційого суду м. Києва від 16 червня 2009 року, й засилене ухвалою Верховного Суду України від 19 травня 2010 року, визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений від 26 липня 2002 року між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] й від імені підопічного [PERSON], та [PERSON] і [PERSON] недісним, й сторони договірних правовідносин повернуті у попередній стан - визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на вказану квартиру в рівних частках кожному; виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] 47 521 грн. 31 коп. грошових коштів (а.с. 25-26, 27-29, 30-31, 32). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Дана справа розглядалась за позовом прокуратури Дарницького району м. Києва в інтересах інваліда І-ї групи [PERSON] з підстав порушення його дружиною - [PERSON] його житлових прав (а.с.23-24, 25-26). Як встановлено судом, в 1998 році працівник міліції [PERSON] під час спортивних змагань на чемпіонаті МВС України з рукопашного бою, тобто при виконанні службових обов»язків, отримав закриту черепно-мозкову травму та був госпіталізований до лікарні ГУ МВС Укоаїни в м. Києві. З 21 жовтня 1998 році [PERSON] була встановлена інвалідність І-ї групи. Розпорядженням Московської районної державної адміністрації м. Києва № 873 від 08 липня 1999 року на підставі ст.ст. 132, 138 КпШС України [PERSON] була призначена піклувальницею над чоловіком [PERSON] Від самого [PERSON] прохання про призначення йому піклувальника, що передбачено ч.3 ст. 138 КпШС України не було отримано, оскільки на той час за станом здоров»я він був недоступний контакту (аполітичний синдром, відсутні рухи верхніх і нижніх кінцівок, дихання через трахеостому, зондове голобування). Недієздатним у встанволеному законом порядку [PERSON] визнаний не був. Київською міською державною адміністрацією з урахуванням стану здоров»я [PERSON] на його сім»ю з трьох чоловік ([PERSON], [PERSON] та [PERSON].) надано двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка 29 листопада 2000 року була за ними зареєстрована на праві приватної власності в рівних частках кожному. 08 липня 2002 року [PERSON] звернулась до опікунської ради Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з заявами про надання їй дозволу діяти від імені неповнолітньої дитини [PERSON] та від імені підопічного [PERSON] при укладенні договору продажу квартири [ADDRESS]. Суд дійшов висновку про те, що у відповідності до ст. 144 КпШС України, якою регулюється порядок укладення угод з участю опікунів та піклувальників, піклувальниця [PERSON] - [PERSON] не мала права укладати від імені дієздатного [PERSON] будь-які угоди, а лише могла давати свою згоду на їх укладення [PERSON] Відтак, відповідно до ст. 48 ЦПК України (1963 р.) та ч.4 ст. 144 КпШС України, вказана угода в частині продажу [PERSON] належної йому 1/3 частини квартири є недійсною. Й, оскільки [PERSON] хворіє на тяжку форму наслідків перенесеної тяжкої форми черепно-мозкової травми, відповідно до наказу МОЗ Української РСР № 52 від 08 лютого 1986 року не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім»ї та відповідно до ст. 49 ЖК має право на додаткову жилу площу, договір купівлі-продажу спірної квартири визнано недійсним в повному обсязі з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 ЦК УРСР, а також виселено зі спірної квартири [PERSON], [PERSON] та дітей - [PERSON], [PERSON] (а.с.30-31). Рішення суду [PERSON] звернуто до виконання. Так, 02 липня 2012 року виконавчий лист, виданий 26 жовтня 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва про виселення [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення пред»явлено до виконання до ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві; 06 та 09 липня 2012 року відкриті виконавчі провадження. В травні 2015 року [PERSON] стало відомо, що боржники подали до суду скаргу на дії державного виконавця та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року скаргу задоволено, постанови про відкриття виконавчих проваджень скасовані. На підставі цієї ухвали державним виконавцем 11 червня 2013 року винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень. [PERSON] є інвалідом І-ї групи, у виконавчому листі його фактичною адресою було зазначено адресу госпіталю, у якому він проходив тривале лікування в період з 1998 року по 2004 рік. Постанов про закінчення виконавчого провадження він не отримував. При виготовленні виконавчого листа судом була допущена помилка щодо його (стягувача) адреси й дати набуття рішення чинності. У зв»язку з чим він звернувся до суду із заявою про виправлення помилки, допущеної у виконавчому листі, та поновлення пропущеного строку для пред»явлення виконавчого листа до виконання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року у задоволенні його заяви відмовлено, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2016 року скасована з передачею справи для продовження розгляду судом першої інстанції. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред»явлення виконавчого документа до виконання та виправлення помилки, допущеної у виконавчому листі, задоволено (а.с.126-129). Виходячи з принципу верховенства права, положень ст. ст. 8, 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень. Під час розгляду даної заяви судом було встановлено, що у виконавчому листі працівниками канцелярії суду помилково було зазначена дата набуття чинності рішення - 07 березня 2010 року, а тому він звернув його до виконання 02 липня 2012 року, при цьому фактично рішення набуло чинності 16 червня 2009 року (дата постановлення ухвали апеляційної інстанції). Таким чином, пред»явивши виконавчий лист до виконання 02 липня 2012 року, [PERSON] керувався даними, зазначеними судом у виконавчому листі при його оформленні, а тому вважається таким, що діяв в межах закону. В ході розгляду даної заяви судом досліджені матеріали виконавчого провадження. Так, судом встановлено, що в провадженні ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві перебували чотири виконавчі провадження №№ 33276283, 33276369, 33276171, 33276514 за виконавчим листом № 2-1786, виданим 26 жовтня 2010 року про вислення [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року за наслідками розгляду скарги боржників визнано неправомірними дії державного виконавця щодо несвоєчасного направлення боржникам копії постанов про відкриття виконавчих проваджень, скасовано постанови про відкриття виконавчих проваджень: № 33276283 від 06 липня 2012 року щодо виселення малолітнього [PERSON], № 33276369 від 06 липня 2012 року щодо виселення [PERSON], № 33276171 від 09 липня 2012 року щодо виселення [PERSON]., № 33276514 від 09 липня 2012 року щодо виселення малолітньої [PERSON], на підставі якої державним виконавцем 11 червня 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року [PERSON] відмовлено у відкритті апеляційного провадження по оскарженню вказаної ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року. Як зазначалось, у виконавчому листі судом невірно зазначено дату набрання рішенням законної сили, у зв»язку з чим ухвалою суду вносились виправлення. Стягувач неодноразово: 20 листопада 2013 року, 10 травня 2014 року, 25 листопада 2014 року, 17 лютого 2015 року, 25 березня 2015 року звертався зі скаргами на дії/бездіяльністю державного виконавця, й до суду з метою захисту прав сторони виконавчого провадження, з урахуванням його фізичних вад (інвалідність І-ї групи), що вказує на його зацікавленість в питанні виконання рішення суду та сімлінність як сторони виконавчого провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк (ч.2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження»). Ст. 78 вказаного закону передбачалась процедура виконання рішення суду про виселення. Положення ч.ч. 1, 2 ст. 11 вказаного Закону передбачало, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року, якою скасовані постанови про відкриття виконавчих проваджень, вбачається, що при розгляді скарги боржників в якості заінтересованої особи стягувач залучений не був, чим порушено його право як сторони виконавчого провадження. В матеріалах виконавчого провадження також відсутні відомості про отримання стягувачем копії постанови про закінчення виконавчих проваджень від 11 червня 2013 року на підставі ухвали суду. За наслідками розгляду заяви [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред»явлення виконавчого документа до виконання та виправлення помилки, допущеної у виконавчому листі, судом встановлено ряд процесуальних порушень стягувача в межах виконавчого провадження (ухвала суду від 12 грудня 2016 року) (а.с.126-129). Так, встановлений факт необізнаності стягувача у скасуванні постанов про відкриття виконавчого провадження та прийняття постанов про закінчення виконавчого провадження. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що невиконання рішення суду уповноваженими на те органами з підстав незалежних від сторони виконавчого провадження - стягувача, з урахуванням встановлених фактів порушення його прав як сторони виконавчого провадження, не може бути підставою вважати незверення ним виконавчого документа до виконання. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зважаючи на чинне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2009 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційого суду м. Києва від 16 червня 2009 року, й засилене ухвалою Верховного Суду України від 19 травня 2010 року, [PERSON] є співвласником спірної квартири, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений від 26 липня 2002 року між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON] й від імені підопічного [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] визнаний недісним, й сторони договірних правовідносин повернуті у попередній стан - визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на вказану квартиру в рівних частках кожному; виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] 47 521 грн. 31 коп. грошових коштів (а.с. 25-26, 27-29, 30-31, 32). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст. 328 ЦК України, 2004 року). Тобто, з часу набуття вказаного рішення законної сили відповідачі, й у тому числі [PERSON], є законними власниками спірної квартири. Й це право є беззаперечним. Так, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Суд враховує проаналізовані численні звернення [PERSON] зі скаргами на дії державного виконавця, до суду з метою захисту порушеного права сторони виконавчого провадження, його складний фізичний стан (інвалідність І-ї групи), бажання відновити порушене [PERSON] його житлове право шляхом виконання рішення суду, що набуло чинності, стан виконавчого провадження за вказаним рішенням, та вважає, що право на виконання рішення суду має бути реалізоване як встановлено законом. Рішення суду є обов"язковим до виконання. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Отже виконання судових рішень у цивільних справах є складовою на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до правосуддя, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. При цьому, позивачі вважають, що вони з 26 липня 2002 року й по теперішній час - понад 14 років відкрито, безперервно користуються спірною квартирою й володіють нею, оскільки згідно правовстановлюючих документів й досі є її власниками (а.с.132), й на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України набули права власності на неї за набувальною даністю, незважаючи на рішення суду, яке, на їх думку, не звернуто до виконання, проте з такою позицією погодитися уцілому не можна, виходячи із встановлених та проаналізованих правовідносин, й визначеного законом правила визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (шахрайство тощо). Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціазованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Проте, як встановлено судом якісний показник добровісності заволодіння позивачами спірною квартирою як чужим майном відсутній із вказаних підстав. Так, з часу постановлення рішення суду про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, а також проведення виконавчих дій в частині виконання рішення суду про їх виселення, відповідачі знали про відсутність у них правових підстав для набуття права власності, проте продовжували незаконно користуватися майном. На підставі вищевикладеного, частини 1 статті 344 ЦК України, з урахуванням п.9 постанови Пленуму Вищого спеціазованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed