Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

03 серпня 2015 року до Рівненського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 06 грудня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого він передав для [PERSON] грошові кошти в сумі 13000,00 грн., а [PERSON] зобов'язувався у термін до 31.12.2013 року повернути таку ж суму грошових коштів та 2300 грн., які він мав би повернути до 13.12.2013 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, його умов та отримання [PERSON] вказаної суми грошових коштів, ним було надано письмові розписки. У термін до 13.12.2013 року [PERSON] взятих на себе зобов'язань не виконав, суми позики - грошових коштів в сумі 2300,00 грн., йому не повернув та не повернув борг у розмірі 13000 грн. до 31.12.2013 року. Просив стягнути з [PERSON] борг у сумі 37894,79 грн. та судовий збір у сумі 378,95 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи, про що не заперечила представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно письмових розписок від 06 грудня 2013 року відповідач отримав від позивача позику у розмірі 13 000 грн, яку зобов"язався повернути до 31.12.2013 року та позику у розмірі 2300 грн, яку зобов"язався повернути до 13.12.2013 року. У визначені строки борг [PERSON] не повернув. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Цей спосіб захисту цивільного права випливає із загального принципу повного та належного виконання зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, а також юридичні факти. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Суд приймає до уваги розрахунок наведений позивачем, сума боргу станом на 03.08.2015 року становить 37894,79 грн., який складається з 15300,00 грн. - сума позики, 6339,64 грн. - пеня, 11602,38 грн. - інфляційні збитки, 732,78 грн. - 3% річних, 3919,99 грн. - проценти за користування коштами. За таких обставин у відповідності до вимог діючого законодавства вимоги позивача обгрунтовані і підягають до задоволення. Згідно ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved