Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

14 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу до відповідачки [PERSON], вказуючи, що 18 жовтня 2008 року вони зареєстрували шлюб в Костянтинівському відділі РАЦС, актовий запис № 411, від шлюбу в них [INFO] народилися діти: [PERSON], [PERSON], які проживають з матір*ю. З червня 2013 року вони припинили спільне проживання та шлюбно-сімейні відносини, у зв*язку з непорозумінням, різними поглядами на життя. Позивач вважає, що їх сім*ю зберегти неможливо тому просив розірвати їх шлюб з відповідачкою. 17 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій, з врахуванням поданих уточнень, зазначила, що вони з [PERSON] як подружжя мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідач до укладення шлюбу придбав у кредит автомобіль марки Лада-Калина за 45500 грн., однак цей кредит погашався у період їх шлюбу. Крім того, у шлюбі вони придбали майно: два металопластикових вікна загальною вартістю 2000 грн., шкаф-купе вартістю 2000 грн., кухонний гарнітур вартістю 3000 грн., двері вартістю 1400 грн., гараж за 5000 грн., за спільну кошти відремонтували ванну та туалет, на що витратили 5000 грн., диски для автомобіля - 700 грн., а всього майна на суму 64600 грн. Зазначила, що за законом має право на ? частину вищевказаного майна, яке знаходиться у квартирі відповідача та перебуває у його користуванні, та просила поділити спільне майно, яке залишити відповідачу, стягнувши з нього на її користь ? частину вартості цього майна в розмірі 32300 грн. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна об*єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлений позов, позивач наполягав на розірванні шлюбу у зв*язку з відсутністю взаєморозуміння та сварками з побутових причин, вважав, що примирення з відповідачкою неможливе, зазначив, що вони не проживають разом вже два з половиною роки та на утримання дітей з нього на користь позивачки утримується аліменти за рішенням суду. Проти задоволення зустрічного позову відповідач [PERSON] заперечував, вказуючи, що позивачка вже забрала майно, яке вважала за необхідне, коли вони припинили проживання та шлюбні відносини, та це майно до переліку позову не включила, він тоді пропонував їй забрати шафу та меблі, але вона не схотіла. При цьому, зазначив, що після укладення шлюбу вони дійсно купували металопластикові вікна приблизно за 2000 грн., шафу-купе приблизно у 2008-2010 роках за 2000 грн., кухонний гарнітур приблизно у 2010 році за 3000 грн., вхідні двері - одразу після весілля за 800 грн., ремонт він робив власноруч, на матеріали вони витратили приблизно 5000 грн., все це майно знаходиться у його квартирі по [ADDRESS]. Диски для автомобіля купували приблизно 4 роки тому за 1300 грн. - з них 600 грн. йому дала матір, а 700 грн. він додав до цієї суми. Гаражу він у власності не має, вони його не купували, його машина стоїть на стоянці та біля місця його роботи. Автомобіль йому подарувала мати до дня народження - 26 червня 2007 року, у кредит за 45500 грн., що був оформлений на його ім*я та погашений за два роки майже повністю його матір*ю. Як зазначив представник відповідача, позивачка не має право на відшкодування вартості ? частини спільного майна, оскільки не працювала, в неї навіть немає трудової книжки. Просили у задоволення зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] визнали позовні вимоги, не заперечуючи проти розірвання шлюбу, який відповідачка також вважала таким, що зберегти не можливо, не заперечувала проти часу та мотивів припинення шлюбно-сімейних відносин, просила залишити їй шлюбне прізвище. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала, зазначила, що все майно, наведене у позові, було ними придбане та зроблений ремонт за гроші, подаровані на весілля, а також за рахунок допомоги, яку вона отримала при народженні дітей, значну частину кредиту на автомобіль також було виплачено у період шлюбу. Гараж вони придбали без документів, право власності на нього не реєстрували, однак відповідач ним користується і зараз, в нього є розписка продавця про одержання коштів, яку він приховує. Свідок [PERSON], яка є матір*ю позивача [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що автомобіль вона подарувала сину до 25-річчя, при цьому договір кредиту було оформлено на його ім*я, відразу вона внесла банку 20000 грн., потім на грудень 2008 року - ще 17 000 грн., кредит вона майже повністю виплатила сама від імені сина, бо коштів її сину не вистачало - коли купували машину він не працював, потім одружився, народилося двоє дітей, які часто хворіли, потребували додаткових витрат, сину доводилося їздити на заробітки. Останній внесок за машину вона зробила у 2009 році, її загальна вартість 45 000 грн. Невістка прийшла до готової квартири, де було все необхідне, свого нічого не принесла. Ремонт у цій квартирі свідок з сестрою зробили заздалегідь, який ремонт робили сторони після весілля, пояснити не може, час та вартість придбання спірного майна їй не відомі. Взагалі працював в сім*ї сторін по справі лише її син, невістка перебувала у декреті. Гаража у її сина немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює вихователем у дитячому садку, який відвідують діти сторін у справі, кожного ранку по дорозі на роботу вона проходить повз гаражу, де неодноразово бачила [PERSON] та його автомобіль, тому впевнена, що він гаражем користується і ставить в ньому машину. Цей гараж раніше належав її знайомим, які у теперішній час мешкають в іншому місті та говорили, що продали його [PERSON] Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який уклали 18 жовтня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 3). Сторони справі мають малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], [INFO], які проживають з матір*ю (а.с. 4-6). [PERSON], [INFO], згідно повідомлення ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВО «Костянтинівкатепломережа» від 11 березня 2016 року (а.с. 79) з 15 лютого 2008 року працює слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по теперішній час, утримання з його заробітної плати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювалося. [PERSON], [INFO], визнана інвалідом 2 гр. з дитинства безстроково (а.с. 37), перебуває на обліку в УПФУ в м. Костянтинівці та Костянтинівському районі Донецької області як отримувач пенсії по інвалідності (а.с. 67-69), перебувала на обліку в УСЗН Костянтинівської міської ради та одержувала допомогу по вагітності та пологам непрацюючим жінкам, одноразову допомогу при народженні, допомогу по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку непрацюючим жінкам, всього у період часу з 30 вересня 2009 року по 31 жовтня 2012 року отримано допомоги на суму 46406,68 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З пояснень сторін встановлено, що вони припинили спільне проживання у червні 2013 року у зв*зку з відсутністю взаємопорозуміння на грунті сварок та не вважають за можливе зберегти шлюб. З*ясувавши фактичні взаємини подружжя [PERSON], дійсні причини позову про розірвання шлюбу, тривалість припинення шлюбних відносин, суд вважає, що подальше збереження сім"ї сторін неможливе та суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. В силу положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 368 ЦК України право спільної сумісної власності є майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної вартості подружжя. Відповідно до ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, задоволення позову щодо поділу майна подружжя з присудженням одному з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому, якщо поділ стосується неподільної речі, а жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Окрім того, норма ч.4 ст.71 СК України застосовується у разі, коли позивач просить залишити майно собі, припинивши право власності на нього іншого з подружжя, зі сплатою йому грошової компенсації замість його частки у цьому майні за його згодою, із внесенням цих коштів на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України), та не застосовується за позовом особи, яка вимагає компенсації на свою користь. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу подружжям [PERSON] було придбано наступне майно: - металопластикові вікна у кількості 2-х шт., загальною вартістю 2000 гривень, - шкаф-купе, вартістю 2000 гривень, - кухонний гарнітур, вартістю 3000 гривень, - двері, вартістю 800 гривень, диски для автомобіля, вартістю 700 гривень, а також вартість ремонту та матеріалів у сумі 5000 гривень, а всього майно на суму 13 500 грн., що підтвердив у судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON], який при цьому до суду з вимогою про поділ майна подружжя в натурі не звертався. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] та його представника у письмових запереченнях від 29 березня 2016 року з приводу того, що відповідач у теперішній час не пам*ятає вартості та точного періоду придбання вказаного вище спірного майна та ремонтних робіт та припускає, що вартість його значно дешевша, оскільки на запитання суду в судовому засіданні відповідач підтвердив придбання переліченого вище майна у період шлюбу з позивачкою та вказав його приблизну вартість, що співпадає з даними зустрічного позову. Крім того, суд не приймає до уваги додані відповідачем [PERSON] до матеріалів справи копію квитанції-рахунку №103 від 19 квітня 2005 року (а.с. 58) з огляду на дату її видачі та особу платника - [PERSON], та копію товарного чеку від 30 вересня 2009 року на прихожу «Валентинка» вартістю 1090 грн. (а.с. 57), що відсутня у переліку спірного майна. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] та критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] про те, що хоча кредитний договір було оформлено на ім*явідповідача та квитанції сплачені від його імені фактичним платником за кредитним договором є мати відповідача - [PERSON], оскільки жодних доказів цього суду не надано. В силу п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним, до шлюбу. З врахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки транспортний засіб ВАЗ 11183, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 59), було придбано на підставі кредитного договору від 27 червня 2007 року (а.с. 53-56), укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], та згідно копій квитанцій з відображенням часу сплати (а.с. 61-66) більша частина його вартості - 32581,92 грн., сплачена банку до часу реєстрації шлюбу сторін у справі, то позивачка [PERSON] не набула права власності на вказане майно, тому її позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженими певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою за зустрічним позовом та її представником на надано суду належних та допустимих доказів придбання сторонами у справі у період шлюбу гаражу вартістю 5000 грн., ця обставина не визнана відповідачем та не може бути встановлена судом на підставі показань свідка, оскільки на думку суду має підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами із зазначенням дати придбання такого майна та його вартості, тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову щодо визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майна: - металопластикових вікон у кількості 2-х шт., загальною вартістю 2000 гривень, - шафи-купе, вартістю 2000 гривень, - кухонного гарнітуру, вартістю 3000 гривень, - дверей, вартістю 800 гривень, дисків для автомобіля, вартістю 700 гривень, а також вартості ремонту та матеріалів у сумі 5000 гривень, а всього майна на суму 13 500 грн.; поділу такого майна з врахуванням рівності часток сторін та передання його [PERSON], у помешканні та у користуванні якого це майно фактично знаходиться, із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 6750 грн., що складає вартість ? частки спільного сумісного майна. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] не має право вимоги про поділ спільного майна подружжя та відшкодування вартості його частини, оскільки в період шлюбу не працювала, що підтверджується її поясненнями про відсутність трудової книжки, оскільки вони не ґрунтуються на законі, який гарантує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. В силу ст.88 ЦПК України, оскільки позивачка за зустрічним позовом згідно вимог закону звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути витрати, пов*язані із сплатою судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі ст.ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71, 110-113 СК України, ст.ст. 369, 372 ЦК України,

Outcome: partial