Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Прокурор, діючий в інтересах позивача, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди у регресному порядку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Приморським районним судом постановою від 25.01.2015 року в справі №2-а-1/201задоволено позов прокурора Приморського району в інтересах [PERSON] до Приморської міської ради про скасування розпорядження Приморського міського голови №31/1 від 28.03.2011 року, зобовязання поновити [PERSON] на посаді та стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу у розмірі 18 731,09 грн. Дана постанова ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року залишена без змін. На виконання виконавчого листа по вказаній справі управлянням ДКС України у Приморському районі 28.10.2014 року проведене безспірне списання коштів з рахунку Приморської міської ради на користь [PERSON] у сумі 18 731, 09 грн. з урахуванням обовязкових платежів та податків. Крім того, Приморський районний суд постановою від 25.01.2012 року в справі №2-а-2/2011 задовольнив позов прокурора в інтересах [PERSON] до Приморської міської ради про скасування розпорядження Приморського міського голови №34/1 від 28.03.2011 року, зобовязання поновити [PERSON] на посаді та стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу у розмірі 21503,51 грн. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду №2а-2/2012 від 01.10.2012 року дана постанова залишена без змін. На виконання виконавчого листа по вказаній справі УДКС України у Приморському районі 28.10.2014 року проведене безспірне списання коштів з рахунку Приморської міської ради на користь [PERSON] у сумі 21 503,51 грн. з урахуванням обовязкових платежів та податків. Загальна сума списаних бюджетних коштів з рахунку Приморської міської ради складає 40 234,60 грн. Розпорядження про звільнення з роботи [PERSON] та [PERSON] з роботи підписано особисто колишнім міським головою [PERSON], він винний у незаконному звільнені робітників. В силу ст.61 ч.3 ЦПК України факти незаконного звільнення [PERSON] та [PERSON] не підлягають доказуванню. Тому згідно з п.8 ст.134, ст.237 КЗпП України обовязок щодо відшкодування шкоди в розмірі 40 234,60 грн покладається на нього. Станом на 21.10.2015 року Приморською міською радою будь-яких заходів щодо стягнення з [PERSON] коштів в порядку регресу не вжито, чим порушуються інтереси держави, оскільки бюджет територіальної громади, який входить до бюджетної системи України, втратив 40234,60 грн. Прокурор звернення до суду в інтересах позивача обґрунтовував п. 2 ст.121 Конституції України, ч.3.ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», ст.45 ЦПК України. Просить: стягнути з [PERSON] на користь Приморської міської ради Приморського району Запорізької області завдану шкоду, заподіяну у звязку з оплатою [PERSON] та [PERSON] часу вимушеного прогулу у розмірі 40 234,60 грн (а.с.1-3). Ухвалою суду від 24.12.2015 року замість прокурора Приморського району Запорізької області залучено до участі у справі прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області, діючого в інтересах позивача органу місцевого самоврядування в особі Приморської міської ради Приморського району Запорізької області (а.с.79,80). Назва «прокурор Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області» ухвалою суду від 24.12.2015 року замінена (уточнена) на «керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області» (а.с.83). Ухвалою суду від 27.11.2015 року у задоволенні клопотання представника відповідача про роз'єднання позову та повернення позовної заяви позивачу по справі відмовлено (а.с.59,60). У судовому засіданні прокурор Сушко В.О. дав пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснив, що правовідносини, що виникли у даному спорі з приводу відшкодування шкоди, заподіяної Приморській міській раді у зв'язку з оплатою незаконно звільненим працівникам часу вимушеного прогулу, які були звільнені за розпорядженням відповідача як посадової особи, регулюються КЗпП України. Ці правовідносини є трудовими, тому на них розповсюджується норми трудового права, а норми ЦК України не регулюють їх, тому і не підлягають застосуванню. Хоча Приморська міська рада не підтримала позов, відповідно до ч.4 ст.46 ЦК України це позбавляє прокурора права підтримувати позов та вимагати розгляду справи по суті. Просив на підставі ст.ст.134, 136, 233,237 КЗпП України стягнути з [PERSON] на користь Приморської міської ради Приморського району Запорізької області завдану шкоду, заподіяну у звязку з оплатою [PERSON] та [PERSON] часу вимушеного прогулу у розмірі 40 234,60 грн. Прокурор Гріпас О.Ю. пояснив, що у судовому засіданні знайшли підтвердження позовні вимоги, вони доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на нормах трудового законодавства України, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не підтримала, пояснила, що рішення та дії відповідача були спрямовані на рішень Приморської міської ради про скорочення посад. Рішенням сьомої сесії шостого скликання від 12.01.2011 року №15 внесені зміни до структури та чисельності виконавчого апарату Приморської міської ради Приморського району у кількості 15 одиниць, міському голові [PERSON] доручено провести роботу по звільненню працівників у звязку із скороченням штату згідно чинного законодавства. Тому дії [PERSON] були законними, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідно до постанови КМУ в Україні запроваджувалася оптимізація, у звязку з чим рішенням сесії від 12.01.2011 року №15 внесені зміни до структури та чисельності виконавчого апарату Приморської міської ради Приморського району у кількості 15 одиниць, йому як міському голові доручено провести роботу по звільненню працівників у звязку із скороченням штату. Під час вирішення питання про звільнення [PERSON] та [PERSON] з займаних посад бралося до уваги, що інших робочих місць у штаті не було, що першочергове право залишення на посаді має певна категорія громадян, до якої [PERSON] та [PERSON] не належали на той час. Оскарження чи скасування рішень сесій Приморської міської ради не належало до його повноважень, тому він діяв відповідно ЗУ «Про місцеве самоврядування» і зобовязаний був виконати рішення сесії. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що на теперішній час розпорядження міського голови [PERSON] скасовані, визначені суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу Приморською міською радою виплачені. Вважає, що постанови Приморського районного суду виконані, [PERSON] та [PERSON] працюють в Приморській міській раді. Щодо заявлених позовних вимог, то просила застосувати положення ч.4 ст.1191 ЦК України, якою передбачено, що держава, [PERSON] Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди). Вважає, що у даних правовідносинах голова міської ради є спеціальним субєктом, тому вони повинні регулюватися ЦК України. На підставі ч.4 ст.1191 ЦК України просила у позові відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що у трудовій книжці [PERSON] вказано, що вона 03.12.2007 року призначено на посаду адміністратора по видачі документів дозвільного характеру як таку, що успішно пройшла стажування в Приморському міську раду Приморського району Запорізької області (розпорядження №71/1 від 03.12.2007 року). 28.03.2011 року вона звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням посади на підставі розпорядження №31/1 від 28.03.2011 року (запис №7). 27.10.2014 року внесено запис №10, де вказано, що запис №7 недійсний, поновлена на роботі головного спеціаліста, інспектора з благоустрою (розпорядження №50/1 від 27.12.2014 року) (а.с.17-18). У трудовій книжці [PERSON] вказано, що вона 12.04.2005 року призначено на посаду спеціаліста другої категорії загального відділу як таку, що успішно пройшла стажування. 08.12.2010 року призначена на посаду керуючої справами (секретаря виконкому міської ради). 08.04.2011 року вона звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням посади на підставі розпорядження № 34/1 від 08.04.2011 року (запис №21). Внесено запис №36, де вказано, що запис №21 недійсний, поновлена на посаді керуючого з правами секретаря виконкому (розпорядження №35/1 від 27.10.2014 року) (а.с.19-21). Рішенням сьомої сесії шостого скликання від 12.01.2011 року №15 внесені зміни до структури та чисельності виконавчого апарату Приморської міської ради Приморського району у кількості 15 одиниць; міському голові [PERSON] доручено провести роботу по звільненню працівників у звязку із скороченням штату згідно з чинним законодавством, у тому числі вивести посаду секретаря виконкому, керуючого справами в кількості 1 одиниця, вивести посаду головного спеціаліста, інспектора з благоустрою в кількості 1 одиниця (а.с.47-48). [PERSON], перебуваючи на посаді міського голови м.Приморськ Приморського району Запорізької області з 11.11.2010 року (а.с.13), своїм розпорядження від 28.03.2011 року №31/1 звільнив з 28.03.2011 року [PERSON], головного спеціаліста, інспектора з благоустрою в звязку із скороченням штату (а.с.11) та розпорядженням від 08.04.2011 року №34/1звільнив з 08.04.2011 року [PERSON] у звязку із скороченням штату (а.с.12). У постанові Приморського районного суду від 25.01.2012 року за позовом прокурора Приморського району в інтересах [PERSON] до Приморського міського голови та Приморської міської ради про скасування розпорядження, зобовязання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказано, що в ході розгляду справи відповідач не довів правомірності та обґрунтованості мотивів винесення спірного наказу, тому постановлено: скасувати розпорядження Приморського міського голови №31/1 від 28.03.2011 року про звільнення головного спеціаліста, інспектора з благоустрою [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; зобовязати Приморського міського голову [PERSON] поновити [PERSON] на роботі головного спеціаліста, інспектора з благоустрою у Приморській міській раді; стягнути з Приморської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 18731,09 грн. (на 24.01.2012р.) (а.с.4). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року встановлено, що звільнення відбулося з порушенням закону, на підставі розпорядження міського голови, отже саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути це порушення, тому судом правильно скасовано розпорядження №31/1 від 28.03.2011 року та зобовязано саме Приморського міського голову поновити позивача на посаді, тому дана постанова залишена без змін (а.с.5). У постанові Приморського районного Запорізької області від 25.01.2012 року за позовом прокурора Приморського району в інтересах [PERSON] до Приморського міського голови та Приморської міської ради про скасування розпорядження, зобовязання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказано, що в ході розгляду справи відповідач не довів правомірності та обґрунтованості мотивів винесення спірного наказу, тому постановлено: розпорядження Приморського міського голови №34/1 від 08.04.2011 року про звільнення керуючої справами (секретаря виконкому) [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України скасувати; зобовязати Приморського міського голови [PERSON] поновити [PERSON] на роботі керуючою справами (секретаря виконкому) у Приморській міській раді; стягнути з Приморської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (на 24.01.2012р.) у сумі 21 503,51 грн. (а.с.7). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року встановлено, що звільнення відбулося з порушенням закону, на підставі розпорядження міського голови, отже саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути це порушення, тому судом правильно скасовано розпорядження №34/1 від 08.04.2011 року, дана постанова залишена без змін (а.с.8). Для примусового виконання вказаних постанов судом видані виконавчі листи (а.с.6,10). Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому обставини, встановлені вказаними постановами Приморського районного суду Запорізької області від 25.01.2012 року та Ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року, які набрали законної сили, а саме: наявність правопорушення з боку міського голови м. Приморська [PERSON], його вина, наслідки у вигляді виплат [PERSON] та [PERSON] середнього заробіток за весь час вимушеного прогулу та причинний звязок між його правопорушенням та стягненням вказаних виплат не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто в даній справі. Рішенням тридцять девятої сесії шостого скликання від 02.07.2013 року №41 відмовлено міському голові [PERSON] в затвердженні штатного розпису, яким поновлена посада головного спеціаліста, інспектора з благоустрою. Залишено без змін рішення Приморської міської ради №15 від 12.01.2011 року (а.с.52). Рішенням тридцять девятої сесії шостого скликання від 02.07.2013 року №40 відмовлено міському голові [PERSON] в затвердженні штатного розпису, яким поновлена посада керуючого справами (секретаря виконкому). Залишено без змін рішення Приморської міської ради №15 від 12.01.2011 року (а.с.49). Приморська міська рада перерахувала на рахунок [PERSON] згідно з меморіальними ордерами: №185 від 28.10.2014 року - 14 538, 22 грн. (а.с.34); №188 від 28.10.2014 року - 1142,60 грн. (а.с.29); №189 від 28.10.2014 року - 2769,30 грн. (а.с.35); №191 від 28.10.2014 року - 280,97 грн. (а.с.33), всього 18 731,09 грн. Приморська міська рада перерахувала на рахунок [PERSON] згідно з меморіальними ордерами: №186 від 28.10.2014 року - 16\~654,18 грн. (а.с.31); №187 від 28.10.2014 року - 1311,71 грн. (а.с.36); №190 від 28.10.2014 року - 3215,07 грн. (а.с.32); №192 від 28.10.2014 року 322, 55 грн. (а.с.30); всього 21 503,51 грн. Загальна сума вказаних виплат Приморської міською радою складає 40 234, 60 грн. Списання даних бюджетних коштів з Приморської міської ради підтверджується також листом Приморської міської ради (а.с.16) та листами УДКСУ у Приморському районі Запорізької області (а.с.57). Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами. Відповідно до ч.4 ст.46 ЦПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11.04.1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб, і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових правовідносинах з Приморською міського радою, видавалося відповідне розпорядження, про що маються записи у їх трудових книжках, отже в даному випадку мав місце трудовий договір. Їх звільнення було здійснено на підставі розпоряджень міського голови м. Приморська [PERSON], при їх поновлені на роботі та стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суди теж керувалися статтями КЗпП України, тобто вказані спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством. Постановами судів, що набрали законної сили, встановлено, що звільнення [PERSON] та [PERSON] відбулося на підставі розпоряджень міського голови [PERSON], з порушенням закону, встановлено, що саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути ці порушення. Постановами: 1) скасовано розпорядження Приморського міського голови про звільнення головного спеціаліста, інспектора з благоустрою [PERSON] з роботи; зобовязано Приморського міського голову [PERSON] поновити [PERSON] на роботі, стягнуто з Приморської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 18731,09 грн. (на 24.01.2012р.); 2) скасовано розпорядження Приморського міського голови про звільнення керуючої справами (секретаря виконкому) [PERSON] з роботи; зобовязано Приморського міського голови [PERSON] поновити [PERSON] на роботі; стягнуто з Приморської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (на 24.01.2012р.) у сумі 21 503,51 грн. На виконання вказаних постанов суду [PERSON] та [PERSON] поновлені на роботі, 28.10.2014 року Приморська міська рада здійснила їм виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на загальну суму 40 234,60 грн. Тобто в результаті незаконних дій службової особи міського голови м. Приморська [PERSON], винного в незаконному звільненні працівників Приморської міської ради, заподіяно шкоду Приморській міській раді у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу у сумі 40 234,60 грн. Посилання відповідача у своїх запереченнях проти позову на рішення сесії від 02.07.2013 року №40 та №41, якими відмовлено йому в затвердженні штатного розпису, що поновлював посади звільнених робітників та яким залишено без змін рішення Приморської міської ради №15 від 12.01.2011 року, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виплатою якого і завдана міській раді шкода, нарахований до відмови йому в затвердженні вказаного штатного розпису. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України. Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, прийнятими у межах їхньої компетенції. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.24 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті,районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад,прийнятими відповідно до законів України. Таким чином, на відповідача як на посадову особу, міського голову м.Приморська [PERSON], поширювалася дія законодавства України про працю, в результаті його незаконних розпоряджень міській раді завдана шкода, за рахунок місцевого бюджету на виконання судових рішень сплачено 40 234,60 грн., прокурор в інтересах міської ради вернувся до суду про відшкодування завданої шкоди, КЗпП України та ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачена відповідальність посадової особи за завдану шкоду, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню завдана шкода у звязку з оплатою [PERSON] та [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у загальній сумі 40 234 грн. 60 коп.. Та обставина, що Приморська міська рада не підтримала позовні вимоги, згідно з ч.4 ст.46 ЦПК України не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті. Посилання представника позивача ч.4 ст.1191 ЦК України, як на норму права, яка має бути застосована при розгляді даної справи є помилковим, оскільки положення ст.1191 ЦК України регулює не трудові, а цивільно-правові відносини. Відповідно до ч.4 ст.1191 ЦК України держава, [PERSON] Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної [PERSON] Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди). Тобто, на підставі даної статті держава, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою органів місцевого самоврядування внаслідок незаконно прийнятих рішень, мають право у порядку зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами. Вказані виплати у сумі 40 234,60 грн. здійснені Приморською міською радою у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу, тобто ці виплати повязані із трудовими відносинами, врегульовані нормами трудового права тому і повинні вирішуватися на підставі КЗпП України, що передбачено і КЗпП України, і ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», і до даних правовідносин не застосовується ЦК України. При розподілі судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. Ухвалою суду від 29.10.2015 року прокурору Приморського району Запорізької області, діючого в інтересах позивача органу місцевого самоврядування Приморської міської ради, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с.23). Згідно з п.п.1 п. 1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2015 рік» з 01.01.2015 мінімальна заробітна плата складає 1218 грн. Враховуючи, що ціна позову складає 40\~234, 60 грн., судовий збір, який підлягає оплаті, складає: 40\~234, 60 х 1,5% = 603,52 грн., проте законодавцем встановлена найнижча межа сплати судового збору в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, то за подання вказаного позову необхідно було сплатити 1218 грн. Оскільки позов підлягає задоволенню, то відповідно до ст.88 ЦПК України вказану суму необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved