Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що мати дитини ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків, самоусунулась від виховання, утримання та навчання дитини, не підтримує з ним жодних зв`язків. На підставі наведеного просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , 1999 р.н. відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання представник позивача подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просить їх задоволити, слухати справу у його відсутності, не заперечує з приводу заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`ялась та не повідомила причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - служби у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області у судове засідання також не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, яка належно повідомлялась про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.06.2018 [PERSON] народився [INFO] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки, виданої службою у справах дітей Калуської міської ради від 21.08.2019 №Д-152, на утриманні та вихованні [PERSON] перебуває малолітній син [PERSON] , який проживає спільно з батьком на [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до виписки з протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради від 14.08.2019, рекомендовано припинити соціальну допомогу по догляду за дитиною до 3-річного віку, яку отримує [PERSON] , та переоформити допомогу на батька [PERSON] , звернувшись до правоохоронних органів щодо притягнення до відповідальності матері за неналежне виконання батьківських обов`язків (а.с. 7). Із акту оцінки потреб сім`ї вбачається, що син проживає разом із батьком (а.с. 9-11). Крім того, згідно висновку оцінки потреб сім`ї встановлено, що мати з 23.06.2019 не спілкується з дитиною, не виконує батьківські обов`язки, не виходить на контакт, веде аморальний спосіб життя (а.с. 12). Станом на даний час [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу (а.с. 13, 14). 10.10.2019 постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с.40). У висновку органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, №01-17/36 від 07.11.2019 зазначено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] є доцільним (а.с.46). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 164 СК України регламентується, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов"язків по вихованню дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. У відповідності до пунктів 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як зауважив Європейський Суд з прав людини ( далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ( заява № 10383/09). Судом з`ясовано, що відповідач протягом тривалого не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Також не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, оскільки жодної матеріальної допомоги не надає. Вона також не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, так як взагалі не спілкується із дитиною. Будь-яких належних доказів, що відповідач виконує свій батьківський обов`язок щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток суду не надано. Таким чином, суд вважає, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків, самоусунувся від виховання та утримання дитини, чим наносить шкоду її психічному та фізичному здоров`ю. При таких обставинах суд вважає, що позов підлягає до задоволення. У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved