Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], [INFO], яка постійно мешкала в [ADDRESS]. Після її смерті залишилося спадкове майно - квартира [ADDRESS], житловою площею 27,60 кв.м. Квартира розташована у будинку, визначеному у технічному паспорті за літером А-1 і складається із житлових кімнат 4-4, 4-5, ? частини літньої кухні, визначеною у технічному паспорті за літ. Б. Ідеальна доля квартири складає 27/100 частин житлового будинку. У встановленому законом порядку 24.10.2014 року вона звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевої А.В. За її заявою була заведена спадкова справа №56693606, яка була зареєстрована у спадковому реєстрі, про що вона 24.10.2014 року отримала витяг про реєстрацію спадкової справи у Спадковому реєстрі за №38723036. Вона надала нотаріусу усі документи, які підтверджують її право на отримання спадщини. Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Бєлявцева А.В. своєю постановою від 16.10.2015 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру у зв'язку з тим, що вона не надала нотаріусу витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про те, що спадкодавцем [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру. Вказана квартира належала її матері на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.02.1992 року, укладеному між Пролетарським управлінням житлово-комунального господарства виробничого об'єднання «Донецьквугілля» як продавцем і її матір'ю [PERSON] як покупцем. Договір був посвідчений 01.02.1992 року державним нотаріусом Дев'ятої донецької державної нотаріальної контори за реєстровим №736. Пунктом 7 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що в разі смерті покупця всі права та обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців. Договір був посвідчений нотаріусом, але не був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації м. Донецька. В даний час провести державну реєстрацію права власності на квартиру за своєю матір'ю вона не може, оскільки згідно ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація провадиться на підставі заяви власника квартири, але власник квартири - її мати померла. З посиланням на положення ст. 1218 ЦК України та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вважає, що її мати за життя набула право власності на квартиру; внаслідок її смерті її право власності не припинилось, у зв'язку з чим вона має право в порядку спадкування на квартиру. Просила визнати за нею ([PERSON].) право власності у порядку спадкування на квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,60 кв.м у будинку А-1 і складається із кімнати 4-4, 4-5, ? частини літньої кухні Б, що складає 27/100 частин житлового будинку А-1. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Пролетарського управління житлово-комунального господарства виробничого об'єднання «Донецьквугілля» про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено. Із вказаним рішенням не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] посилається на порушення норм матеріального права, а саме ст.ст. 3,9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», ст. 1218 ЦК України та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи; апелянт вважає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що отримане нею свідоцтво про смерть її матері є недійсним документом і не створює для неї правових наслідків; суд, приймаючи рішення, повинен був застосувати вимоги ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України»; суд, даючи оцінку наданому нею доказу - свідоцтву про смерть матері прийшов до безпідставного висновку, що воно не зареєстровано у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про смерть; суд безпідставно відмовив в позові на підставі того, що її мати не зареєструвала своє право власності в БТІ міста Донецька, а у подальшому у Єдиному реєстрі прав на нерухоме майно. Сторони у судове засідання апеляційного суду не з'явились. Про місце, день і час розгляду справи розміщено повідомлення на веб-сайті Апеляційного суду Донецької області офіційного веб-порталу «Судова влада України». Від [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права,що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами,які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість,або обставин, що не підлягають доказуванню,а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачка є дочкою [PERSON], яка померла [INFO], про що свідчить видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку 16.06.2014 року свідоцтво про смерть. Спадковим майном після смерті [PERSON] є квартира [ADDRESS], придбана нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між Пролетарським управлінням житлово-комунального господарства та [PERSON] 01 лютого 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої донецької державної нотаріальної контори. Згідно із заявою від 24.10.2014 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевої А.В. про прийняття спадщини після смерті матері. З постанови про відмову у здійсненні нотаріальних дій від 16.10.2015 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмовляючи [PERSON] в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів, одержаних у встановленому законом порядку, підтверджуючих факт смерті [PERSON], тобто відповідного свідоцтва про смерть, виданого органом РАЦС на території України, що узгоджується з нормами Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», тому відсутні і правові наслідки факту смерті спадкодавиці - виникнення спадкових правовідносин і відкриття спадщини. Крім того, суд виходив також з того, що договір купівлі-продажу квартири нотаріально посвідчений, проте не зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, бюро технічної інвентаризації. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимогами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. За її заявою була заведена спадкова справа №56693606, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №56693606, що підтверджується Витягом про реєстрацію спадкової справи у Спадковому реєстрі за №38723036. Але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю державної реєстрації прав на спадкову квартиру. Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що оскільки нотаріусом видана відмова у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю відомостей про його реєстрацію у відповідному органі державної реєстрації прав на нерухоме майно, то позивач позбавлений права оформлення спадщини в інший спосіб. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про смерть, [PERSON] - мати позивачки померла [INFO]. Свідоцтво про смерть видано відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку. Згідно з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть актовий запис про смерть [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про смерть 16 червня 2014 року 09:48:39 за №00118121754 реєстратором відділу державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції України та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Станом на 16.06.2014 року територія міста Донецька не була окупованою і у місті працювали державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України. Свідоцтво про смерть [PERSON] видано державним органом України, який діяв в межах своєї компетенції. Більш того, при розгляді справ щодо захисту прав людини необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже висновок суду першої інстанції щодо неприйняття як належного доказу смерті матері позивачки - свідоцтва про смерть з посиланням на ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності з 27.04.2014 року , є безпідставним. Відносно висновку суду щодо відмови у задоволенні позову [PERSON] на підставі того, що договір купівлі-продажу квартири не зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, бюро технічної інвентаризації апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Договір купівлі-продажу квартири нотаріально посвідчений, а оскільки на час його укладення законодавство, в тому числі і ст. 227 ЦК УРСР, на яку посилається суд першої інстанції, не передбачало державної реєстрації об'єкта нерухомого майна, зазначений договір є належним документом на підтвердження права власності. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і які не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, згідно судової практики умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. З огляду на таке, вбачається, що є наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], на квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,60 кв.м у будинку А-1, яка складається із кімнати 4-4, 4-5, ? частини літньої кухні Б, Ідеальна доля квартири складає 27/100 частин житлового будинку А-1. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення зроблено висновки, які не відповідають обставина справи, що призвело до порушення вимог матеріального та процесуального права, тому рішення суду на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved