Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

09 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Зміївської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просить визначити місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з ним за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Пархоменко, буд. № 8. На обґрунтування позову зазначає, що 26 лютого 2005 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. На протязі останніх двох років сімейне життя погіршувалося, що призвело до розірвання шлюбу. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, вчиняє сварки, що негативно впливає на психіку дітей. Крім того, [PERSON] не займається вихованням дітей, матеріально їх не забезпечує, не цікавиться їх здоров'ям та успіхами у навчанні. Натомість, він має можливість та бажання займатися вихованням та піклуванням дітей, оскільки працює, має постійний дохід, проводить з дітьми вільний час, відвідує батьківські збори у школі, забезпечує їх духовний розвиток. Вважає, що з цих підстав діти мають проживати разом з ним. У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали, зазначивши про те, що позивач працює, має постійний дохід, піклується про дітей, не має шкідливих звичок. Вважають, що діти повинні проживати разом з батьком, оскільки відповідачка не працює, не має власного житла, у звязку з чим не має змоги матеріально забезпечити дітей. Діти постійно знаходяться з батьком і лише ночувати ходять у будинок до матері. Позивач [PERSON] крім того, вказував на вкрай незадовільне матеріальне становище відповідачки, яка має декілька кредитних зобов'язань на загальну суму близько 120000 грн., зазначив, що відповідач вживає спиртні напої, вчиняє сварки, що негативно впливає на психіку дітей. Відповідач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову. Пояснили, що мати приймає участь у вихованні дітей та їх матеріальному забезпеченні, працює та має постійний дохід, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває. Сварки в сім'ї виникають з боку позивача, з приводу чого відповідач зверталася з заявою до міліції. Крім того, звернули увагу суду на той факт, що позивачем не надано жодного письмового доказу щодо його спроможності матеріально чи морально забезпечувати дітей та наявності виключних обставин, які б свідчили про необхідність відібрання дітей від матері. Представник третьої особи Служби у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що позивач з заявою щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з ним не звертався, дана сім'я на обліку не перебуває. Будь-яких підстав для передачі дітей на проживання з батьком немає. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Зміївської міської ради Харківської області [PERSON] позовні вимоги визнала, однак, у подальшому просила вирішити спір на розсуд суду, при цьому зауважила, що докази, які містяться в матеріалах справи свідчать на користь відповідачки. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що батьками малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], є [PERSON] батько та [PERSON] мати, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ВЛ № 000350, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області та копією свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 103478, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області. (а.с. 5, 6) Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно положень Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити дитині належні умови проживання. Згідно зі статтями 160, 161 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», схваленої Постановою Верховною Радою України № 475-ХІУ від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. В обгрунтування пред'явлених до суду вимог, позивачем [PERSON] надано до суду копію технічного паспорту на будинок, розташований по пров. Пархоменко, 8 в м. Зміїв Харківської області, виготовлений на його ім'я. (а.с.9) В свою чергу, відповідачем надана до суду довідка від 16.12.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] працює на посаді оператора ТОВ "Малороганський молочний завод" з 28.01.2013 року, її дохід за період з 01.06.2015 року по 30.11.2015 року склав 6410 грн. (а.с.98) З характеристики за підписом директора ВАТ "Малороганський молочний завод», вбачається, що [PERSON] за місцем роботи характеризується як відповідальний, авторитетний, дисциплінований працівник, користується повагою в колективі, гідно виконує свої обовязки. (а.с.99) Відповідно до характеристики, складеної депутатом Зміївської міської ради за участю свідків від 16.12.2015 року, [PERSON] не має шкідливих звичок, є майстром спорту, доброзичлива, до дітей ставиться з увагою та турботою, забезпечує їм належне виховання та догляд. (а.с.100) [PERSON] не перебуває на обліку у наркологічному та психіатричному кабінетах, що підтверджується довідкої Зміївської ЦРЛ від 15.12.2015 року. (а.с.105) Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює заступником директора Зміївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2, у судовому засіданні пояснила, що є класним керівником [PERSON], дівчинка здібна, але відсутній достатній рівень виховання. [PERSON] характеризувала, як повноцінну, матеріально забезпечену, з достатнім рівнем доходів. Вказала, що [PERSON] перебуває у батьківському комітеті, завжди відвідує батьківські збори, надає школі допомогу по ремонту. Крім того, зазначила, що про аморальні вчинки [PERSON] так само як і про зловживання останньою спиртними напоями, їй нічого не відомо. Зазначила, що мати лише інколи приходила до школи. У судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка пояснила про те, що їй відомо зі слів [PERSON], [PERSON] та дітей, що в сімї часто виникають сварки, однак особисто свідком сварок вона не була, в стані алкогольного спяніння [PERSON] не бачила. Крім того, вказала, що діти спілкуються як з батьком так і з матірю, однак їх речі знаходяться у будинку батька де вона частіше за все і знаходяться. [PERSON], допитана у якості свідка, показала про те, що декілька разів на тиждень буває за місцем проживання сторін, здійснює догляд за пристарілою матірю позивача. Вона бачила у будинку позивача дітей, як батько піклується про них, готує їжу. Свідок не змогла засвідчити факт того, що відповідач зловживає спиртними напоями, ухиляється від виховання дітей та того, що у будинку в якому мешкає [PERSON] не має умов для проживання малолітніх дітей. У судовому засіданні, в присутності представника Служби у справах дітей та педагога [PERSON], була заслухана думка дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO],\~ які пояснили про те,\~ що навчаються у школі № 2, у шостому та другому класі відповідно. Речі їм купують як мати так і батько, кошти до школи дають як мати та і батько, вільний час з ними проводять обоє батьків. Катерина вказала, що бажає проживати разом з матірю, [PERSON] зазначила, що бажає проживати разом і з матірю і з батьком. \~Заступник директора Зміївської середньої загальноосвітньої школиІ-ІІІ ступенів № 2 [PERSON] та представник Служби у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації [PERSON] засвідчили, що такі пояснення дітей відповідають їх\~ власним поглядам, сформовані відповідно до віку, без будь-якого стороннього впливу. Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов»язки щодо дітей. За роз'ясненям Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, суд виходить з того, що [PERSON] працює, має постійний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не знаходиться, добросовісно виконує свої обов'язки по вихованню та матеріальному забезпеченню дітей в обсязі, необхідному для їх нормального розвитку. При цьому, [PERSON] не надав суду доказів, які б вказували на наявність виключних обставини, які б підтверджували доцільність розлучення дітей з матір'ю. Навпаки, представником відповідачки надано до суду копію протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 грудня 2015 року, копію висновку експерта № 241-Зм/15 від 08 грудня 2015 року та копію [PERSON] з кримінального провадження № 12015220300001318, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 грудня 2015 року, з якого вбачається, що 06 грудня 2015 року близько 18 години, на території подвір'я по провулку Пархоменко, 8 в м. Змієві Харківської області в ході раптово виниклої сварки, [PERSON], [INFO], наніс тілесні ушкодження [PERSON], [INFO]. (а.с 101-104). Надані докази спростовують доводи позивача щодо вчинення сварок з боку відповідачки, її неналежну поведінку, зловживання спиртними напоями. І навпаки, жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дітей з матір'ю є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання, не встановлено. Таким чином, враховуючи приписи Декларації про права дитини, міжнародних актів, що регулюють питання захисту прав та свобод дітей, національного законодавства, суд дійшов висновку, що позивачем на виконання ст. 60 ЦПК України не представлено на розсуд суду будь-яких належних та допустимих доказів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed