Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

11 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», та просить суд (з урахуванням уточненої позовної заяви від 15 червня 2017 року) визнати наказ від 11 листопада 2014 року № 1381-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), згідно якого позивач звільнений з посади керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» по п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - поява на роботі в нетверезому стані, незаконним, змінити формулювання причини звільнення позивача з посади керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго»: із звільнення п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - поява на роботі в нетверезому стані на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, змінити дату звільнення позивача з посади керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» з 11 листопада 2014 року на 16 липня 2015 року, зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго» змінити запис в трудовій книжці позивача про звільнення позивача з посади керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» із звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - поява на роботі в нетверезому стані на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; дату звільнення з 11 листопада 2014 року на 16 липня 2015 року, стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2014 року по 15 червня 2017 року в сумі 239934 грн. 50 коп. з коригуванням на день постановлення рішення по справі, стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 20 000 гривень, стягнути з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» на користь [PERSON] судові витрати по справі, а саме витрати на проведення експертизи. Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 1985 року позивач був прийнятий на роботу в Дніпропетровське Східне підприємство електричних мереж ПЕО «Дніпроенерго» (нині - ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго»). 04.02.2011 року позивач переведений на посаду керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського РЕМ. 11 листопада 2014 року позивач звільнений з роботи за п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - поява на роботі в нетверезому стані. Вважає, що наказ № 1381-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 11.11.2014 року про звільнення його з роботи є незаконним з наступних підстав. Позивач проробив у відповідача 29 років. 13 червня 2013 року з електромонтером [PERSON], який працював в оперативно-виїзній бригаді, керівником якої був позивач, стався нещасний випадок, у зв'язку з чим керівництво Павлоградського району електричних мереж стало всіляко тиснути на позивача, вимагаючи звільнення «за власним бажанням». Оскільки позивач вважає, що травма з електромонтером сталася не з його вини, а у зв'язку з грубим порушенням [PERSON] вимог техніки безпеки, позивач звільнитися відмовився. 23.09.2014 року разом з електромонтерами та диспетчерами (всього 9 осіб) позивач виїхав для ознайомлення їх з мережами Павлоградського РЕМ згідно програми навчання. Після огляду, близько 13-30 годин вони зупинились біля магазину «Мрія» по вул. Полтавська в м. Павлограді, щоб пообідати. Позивач випив бокал квасу. Спиртні напої ніхто не вживав. Приблизно в 14-30 год. до них приїхав начальник РЕМ [PERSON], який сказав, щоб позивач їхав з ним в Павлоградскьий РЕМ. В його кабінеті він запропонував позивачу поїхати в наркологічний диспансер для медичного огляду на предмет вживання спиртних напоїв, на що позивач погодився. З наркологічного диспансеру позивач разом з начальником РЕМ повернувся на роботу і продовжував виконувати свої обов'язки. В цей же день, близько 16-45 год. позивачу надали для ознайомлення вже складений акт про те, що інженер по охороні праці [PERSON] в автомобілі почув від позивача запах, у позивача було червоне обличчя та тремтіли руки. 24.09.2014 року позивач написав пояснення відносно подій 23.09.2014 року на ім'я начальника Павлоградського РЕМ [PERSON] 07.10.2014 року юрист Павлоградського РЕМ показала копію акту хіміко-токсикологічного аналізу від 01.10.2014 року, в якому було вказано що у позивача був виявлений спирт в крові, і передала усну пропозицію начальника РЕМ звільнитись за власним бажанням. Позивач зауважив, що у разі, якщо б вони дійсно вживали алкоголь, на медичний огляд направили б усіх, але, крім позивача, в наркологічний диспансер нікого не повезли. До того ж згідно Правил безпечної експлуатації електроустановок у разі виявлення ознак алкогольного сп'яніння позивача б обов'язково відсторонили від роботи, але в дійсності ніяких ознак сп'яніння не було, тому позивач продовжував працювати. 31.10.2014 року, позивач надав пояснення, в.о. генерального директора ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» Кухтію В.Ю., в яких послався на раніше надані пояснення від 24.09.2014 року. Як слідує з актів від 23.09.2014 року о 14-45 год. та 16-45 год., складених працівниками РЕС, відповідач виявив проступок про перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння (по версії відповідача) саме цього числа. Таким чином, звільнення відбулося через 49 днів після виявлення «проступку». Оскільки, звільнення, яке є дисциплінарним стягненням, було накладено на позивача більше ніж через місяць після фактичного виявлення проступку, воно є незаконним. З 17.07.2015 року позивач працює в Приватному акціонерному товаристві «Підприємство з експлуатації електричних мереж» Центральна енергетична компанія на посаді диспетчера. Тому поновлюватись на роботі у відповідача не має наміру. Таким чином, просить визнати наказ про звільнення незаконним, змінити формулювання причини звільнення із звільнення за появу на роботі в нетверезому стані за п. 7 ч.1 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. А також просить змінити дату звільнення з 11 листопада 2014 року на 16 липня 2015 року (день до прийняття позивача на нову роботу). Відповідно до довідки відповідача № 463 від 17.02.2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 369,13 грн. Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 11.11.2014 року по 15.06.2017 року становить 650 робочих днів. Середня заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача станом на 15.06.2017 року дорівнює: 650 х 369,13 = 239934,5 грн. В результаті неправомірних дій відповідача, що виразилися в незаконному звільненні позивача з роботи, позивачу заподіяна моральна шкода, що виразилася в моральних стражданнях, пов'язаних з втратою єдиного джерела матеріального забезпечення - заробітної плати, відсутності можливості з таким негативним записом знайти собі пристойну роботу. Позивач вимушений принижуватися, позичаючи гроші у знайомих, щоб прокормити себе. Втрата роботи призвела до втрати почуття стабільності та впевненості в майбутньому, порушила звичайний спосіб життя, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду позивач оцінює у 20 000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник дали пояснення відповідно до обставин, викладених в позові та уточненому позові від 15.06.2017 року, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, зазначили, що період з 03.11.2014 по 10.11.2014 позивач працював всі робочі дні весь робочий час відповідно до табелю обліку робочого часу, який вівся відповідальним працівником, лікарняний роботодавцю не надавав, що підтвердили свідки в судовому засіданні, тому цей період не є періодом тимчасової непрацездатності, відповідач самостійно витребував інформацію про лікарняний, та не оплатив цей період. Позивач зазначив, що так як справа розглядається довгий період часу з 2014 року, на даний час він працює на іншій роботі, ці обставини змінились в період розгляду справи, тому сенсу поновлюватись на роботі у відповідача в нього немає, а тому він просить змінити причину та дату звільнення, а не поновлювати його на роботі, судові витрати просить стягнути в розмірі плати за проведення судової експертизи в сумі 3524 грн. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго», у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову дав пояснення аналогічні обставинам, викладеним в письмових запереченнях та додаткових письмових запереченнях. Згідно письмових заперечень, 23.09.2014 року складено акт в якому вказані ознаки, які свідчать про те, що [PERSON] о 14-30 перебував у стані алкогольного сп'яніння. Зазначений акт складено до того, як [PERSON] погодився поїхати до Павлоградського відділення КЗ «Дніцропетровський наркологічний диспансер ДОР» для проведення медичного огляду. При цьому, [PERSON] заперечував факт вживання спиртних напоїв та стверджував, що не знаходиться у стані алкогольного сп'яніння. Під час проведення медичного огляду, 23.09.2014 року о 15-05 був складений Акт медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №572 щодо [PERSON] (далі - Акт). Згідно з результатами хіміко-токсикологічний аналізу крові на вміст алкоголю №1168, зробленого 29.09.2014 року, у крові [PERSON] вміст алкоголю становив 0,6%. 01.10.2014 року на підставі результатів лабораторного тестування, про що зазначено в п. 24 зазначеного Акту медичного огляду від 23.09.2014 року, було здійснено висновок щодо знаходження [PERSON] в стані сп'яніння. Також, 01.10.2014 року Павлоградським відділенням КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер ДОР» складений висновок щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з п. 10 якого 23.09.2014 року [PERSON] перебував у стані алкогольного сп'яніння. Головним доказом наявності стану алкогольного сп'яніння є висновок медичного обстеження, в разі його відсутності, або відмови працівника від його проходження - інші види доказів, які є додатковими. Враховуючи, що позивач був незгоден з фактом вживання спиртних напоїв, заперечував своє знаходження в стані алкогольного сп'яніння, але надав згоду на проведення медичного дослідження, остаточний висновок щодо наявності стану алкогольного сп'яніння був встановлений після проведення медичного обстеження. Отже, належні та допустимі докази знаходження позивача у стані алкогольного сп'яніння і встановлення факту скоєння дисциплінарного проступку [PERSON] були отримані лише 01.10.2014 року після проведення лабораторних досліджень. 23.09.2014 року був виявлений факт - наявність ознак, що дають підстави вважати про перебування [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння, а лише за наявності та на підставі Висновку від 01.10.2014 року було встановлено перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння. Саме з цієї дати були встановлені усі необхідні елементи проступку. Відтак, дата Висновку (01.10.2014) є датою коли достеменно і однозначно був виявлений проступок. Проступок, який є підставою для звільнення, був виявлений 01.10.2014 року. З 13.10.2014 по 27.10.2014 включно [PERSON] перебував на лікарняному відповідно до листка непрацездатності №491250. З 03.11.2014 по 10.11.2014 [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні в КЗ «ЦПМСД м. Павлограда», в зв'язку з чим йому було видано листок непрацездатності №490658. Таким чином, періоди з 13.10.2014 по 27.10.2014 та з 03.11.2014 по 10.11.2014 року не враховується до місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення з огляду на наступне. Єдиним і достатнім документом, який підтверджує тимчасову непрацездатність працівника є листок непрацездатності і ніяких додаткових обставин, крім отримання листка непрацездатності, для підтвердження факту наявності тимчасової непрацездатності діюче законодавство не вимагає. Зазначене також підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, в п. 17. якому зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку встановлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Отже моментом виникнення тимчасової непрацездатності є дата отримання листка тимчасової непрацездатності. Так як 03.11.2014 року позивачу було відкрито лист непрацездатності №490658 з цієї дати у [PERSON] виникла тимчасова непрацездатність, яка існувала до 10.11.2014 року - дати закриття листа непрацездатності, а тому час, який вказаний у листі непрацездатності Позивача, з 03.11.2014 по 10.11.2014 включно, є часом звільнення працівника від роботи і в силу ч. 1 ст. 148 КЗпП України не враховується в місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення. Враховуючи наявність листка непрацездатності №490658, [PERSON] за період з 03.11.2014 по 10.11.2014 заробітна плата не нараховувалась та не сплачувалась. Таким чином, порушення трудової дисципліни було виявлено 01.10.2014 р., період з 13.10.2014 р. по 27.10.2014 р. та з 03.11.2014 р. по 10.11.2014 р. є періодами тимчасової непрацездатності, протягом яких застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не могло бути застосовано, та які не враховуються у період на притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому звільнення відбулось на 18 день після виявлення порушення (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 28, 29, 30, 31 жовтня, 1, 2, 11 листопада), тобто в межах встановленого ст. 148 КЗпП строку. Враховуючи зовнішні ознаки [PERSON] 23.09.2014, цього ж дня начальник Павлоградського РЕМ зажадав від [PERSON] надання письмових пояснень. У поясненнях, наданих [PERSON] 23.09.2014, він заперечував вживання алкогольних напоїв. Після того як 01.10.2014 року був отриманий висновок і стало достеменно відомо, що [PERSON] перебував у стані алкогольного сп'яніння і вчинив проступок, 30.10.2014 року [PERSON] отримав «Требование о предоставлении работником письменного обьяснения по существу дисциплинарного проступка, адресованное [PERSON]» (мова оригіналу) в.о. генерального директора, про що складено акт від 30.10.2014 року. На зазначену вимогу 31.10.2014 року [PERSON] написав пояснювальну записку, в якій вказав: «23.09.2014 я уже писал обьяснительную на имя начальника Павлоградского РЗС [PERSON] Других пояснений у меня нет» (мова оригіналу). [PERSON] на момент звільнення не був членом первинної профспілкової організації ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО», що підтверджується листом Голови профспілкового комітету №23/10 від 20.10.29014. Враховуючи викладене та зазначені документи, при звільненні [PERSON] Товариством дотриманий строк для застосування дисциплінарного стягнення (ч.І ст. 148 КЗпП України, ч. 3 ст. 40 КЗпП України) та порядок застосування дисциплінарного стягнення (ч.1 ст. 149 КЗпП України). Відтак наказ (розпорядження) №1381-к від 11.11.2014 про припинення трудового договору (контракту) є законним. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося на законних підставах, відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди. Позивачем заявлено позов, в якому він оспорює правомірність свого звільнення, посилаючись на пропуск Відповідачем строку застосування дисциплінарного стягнення та просить в п. 1 свої позовних вимог скасувати наказ про припинення трудового договору. В разі задоволення вказаної вимоги, змінити причину та дату звільнення. Вказана позивачем стаття не передбачає зміни дати звільнення, іншого правого обґрунтування можливості її зміни позивач не надає. Крім того, позивачем не надано доказів того, що формулювання причини звільнення перешкоджало його працевлаштуванню. Отже, правові підстави до застосування положень ч. 3 ст. 235 КЗпП відсутні. Таким чином, звільнення позивача відбулось з дотриманням встановленого законом порядку, а тому вважають, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює у відповідача, табель робочого часу заповнює керівник групи чи підрозділу 2 рази на місяць. Щоденно контролюється режим роботи, явку перевіряє керівник підрозділу, 2014 року було так само. У листопаді 2014 року у підрозділі табелювання проводив він до 11 листопада 2014 року, оскільки займав посаду керівника. З 03 листопада по 10 листопада 2014 року коли він був на змінах [PERSON] працював. Він з'ясовував чи був [PERSON] на роботі по документації та у безпосереднього керівника, табель здавав у бухгалтерію. Безпосереднім керівником у [PERSON] був головний інженер. Бухгалтер не перевіряє наявність працівників на роботі та ніколи цього не робила. З 03 листопада по 10 листопада 2014 року робота [PERSON] не відрізнялася. Неявку працівника можливо було б встановити камерами спостереження. У табелі до 11 листопада 2014 року він виставляв [PERSON] 8 (вісім) - це щоденна робота. Про лікарняний [PERSON] з 03 листопада по 10 листопада 2014 року не знав. Порядок ведення табелю знаю. Вів табель у 2014 році за всіма роз'ясненнями ведення табелю. Ведення табелю було покладено на мене я був керівником групи, а у 2014 році керівником групи був [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у 2014 році працював головним інженером до 01.04.2016 року. [PERSON] був старшим диспетчером. Він був безпосереднім керівником [PERSON] Табель вів старший диспетчер, він затверджував табель. Він приймав роботу по всьому РЕС, перевіряв хто був на роботі. З 03 листопада по 10 листопада 2014 року [PERSON] був на роботі, він перевіряв, [PERSON] не був відсутній, [PERSON] був під особливим контролем у керівника. Табель вели майстри, керівники підрозділів, міг скласти диспетчер, потім перевірявся табель. Не пам'ятає чи повідомляв його [PERSON] про лікарняний, чи був на він на лікарняному. 23 вересня він побачив ознаки стану алкогольного сп'яніння [PERSON], вони поїхали на експертизу, [PERSON] говорив, що не випивав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює провідним бухгалтером у Павлоградському РЕМ. Розпорядженням начальника РЕМ за яким закріплені відповідальні табельщики, згідно якого 15 числа та 25 числа закриваються табеля. Вона робить зведений табель по всьому підприємству згідно табелю кожного табельщика. У листопаді 2014 року [PERSON] був старшим диспетчером, він сам вів табель, якщо його не було, то вів виконуючий обов'язки. Коли людина звільняється на нього робиться окремий табель, який заповнювала вона. Щоденне табелювання по відділу [PERSON] проводив сам [PERSON], або виконуючий обов'язки - [PERSON]. Щоденне табелювання повинно було проводитися. Щоденні табелі я не запитувала та фактично не перевіряла, та розрахунок під час звільнення проводила на підставі листа лікарні, лікарняного не було. Лікарняний лист не бачила, знала лише номер та діагноз. [PERSON] її викликав та повідомив, що звільняється [PERSON], та сказав роби як у листі, та вона розцінила цей лист, як тимчасова непрацездатність [PERSON] Лікарняні до неї не поступають. ТН - це тимчасова непрацездатність, чи оплачувався [PERSON] лікарняний їй не відомо. 15 числа табель здавав виконуючий обов'язки за складання - [PERSON], оскільки [PERSON] був звільнений на той час. 11 листопада 2014 року вона отримала інформацію про лікарняний на запит від 10.11.2014 року. З посадовою інструкцією своєю була знайома. З розпорядженням про ведення табелю обліку робочого часу знайома, розпорядження про ведення табелю вона робила з 2012 року на [PERSON], та це розпорядження не скасовувалось та дійсне на 2014 року. Вона не може відповісти чи робилось розпорядження на [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює диспетчером у РЕМ. 03 листопада та 07 листопада була його зміна та [PERSON] знаходився на роботі. На роботі вони знаходяться в одній кімнаті коли проводять інструктаж. Якщо [PERSON] не працював це не було б не заміченим. На той час табель обліку робочого часу вів [PERSON], а так взагалі вів [PERSON] - керівник. Щодо складання акту відносно [PERSON] відомо, що виїхав начальник та поїхали на огляд. 23 вересня 2014 року не бачив [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює диспетчером з 2014 року. [PERSON] був його безпосереднім керівником. З 03 листопада по 10 листопада 2014 року була його зміна, [PERSON] був на роботі, проводив інструктаж, працював з [PERSON] у одному кабінеті. [PERSON] виконував свої обов'язки. Вислухавши сторін по справі їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу №8§3 25 січня 1985 року [PERSON] було прийнято на роботу електромонтером до ВЕО «Дніпроенерго», яке в подальшому реорганізовано в Державне підприємство «Дніпрообленерго», перейменовано в Державну акціонерну енергопостачальну компанію «Дніпрообленерго», перейменовано в Відкрите акціонерне товариство «ЕК Дніпрообленерго», перейменовано в публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго», наказом від 04 лютого 2011 року №18-к (326) ВАТ «ЕК Дніпрообленерго» [PERSON] переведено керівником оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж. Наказом від 11 листопада 2014 року №1381-к [PERSON] було звільнено з роботи за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п.7 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Згідно з ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно зі ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення неможе бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. 23.09.2014 року роботодавцем було виявлено факт вчинення позивачем проступку, а саме поява на роботі в нетверезому стані, що було зафіксовано актом від 23.09.2014 року, складеним комісією у складі начальника Павлоградського РЕМ [PERSON], інженера з охорони праці [PERSON], водія [PERSON], начальника служби підстанцій [PERSON], в якому зазначено, що 23.09.2014 об 14.45 год. [PERSON] знаходився на робочому місці з явними ознаками алкогольного сп'яніння, та пізніше, актом від 23.09.2014, складеним комісією у складі начальника Павлоградського РЕМ [PERSON], інженера з охорони праці [PERSON], інженера ВТГ [PERSON], начальника служби підстанцій [PERSON], в якому зазначено, що 23.09.2014 о 16.45 год. [PERSON] знаходився на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння (різкий запах з рота алкоголю, виражене тремтіння пальців рук, почервоніння обличчя), з яким був ознайомлений [PERSON] (а.с. 56,57) 23 вересня 2014 року [PERSON] було направлено роботодавцем на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння. При огляді позивача також було застосовано технічні засоби для визначення наявності та вимірювання вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі - алкотестер, результат о 15-05 год. - 0,49, о 15-25год. - 0,43. Позивача було оглянуто лікарем, взято біологічне середовище, кров, для дослідження. Згідно акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №572, дата заповнення 23.09.2014 року о 15-05 год., позивач перебував у стані алкогольного сп'яніння, час проведення лабораторних тестів - 29.09.2014 року, результат лабораторних тестів -0,6%. Як вбачається з інформації, наданої комунальним закладом «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», згідно листа від 09.02.2015 року № 223, документи про результати медичного огляду на стан алкогольного сп'яніння [PERSON], проведеного 23.09.2014 року були видані працівникам ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» 01.10.2014 року після проведення хіміко-токсикологічного дослідження та згідно запиту №19138/1001 від 24.09.2014 року, за результатами хіміко-токсикологічного дослідження №11618 від 29.09.2014 року вміст алкоголю в крові [PERSON] складає 0,60%. Згідно зі ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. В даному випадку днем виявлення поступку є 23.09.2014 року, що підтверджується відповідним актом від 23.09.2014 року, яким комісією у складі начальника Павлоградського РЕМ [PERSON], інженера з охорони праці [PERSON], інженера ВТГ [PERSON], начальника служби підстанцій [PERSON], встановлено, що 23.09.2014 о 16.45 год. [PERSON] знаходився на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння (різкий запах з рота алкоголю, виражене тремтіння пальців рук, почервоніння обличчя), тобто роботодавцем складено акт фіксування виявлення проступку позивача. Інші докази, а саме медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп'яніння, його результати, та результати хіміко-токсикологічного дослідження від 29.09.2014 року, отримані роботодавцем 01.01.2014 - є доказами, які підтвердили факт перебування працівника [PERSON] 23.09.2104 на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння. Отримання роботодавцем зазначених доказів 01.10.2014 року на підтвердження факту виявленого проступку, жодним чином не обмежили роботодавця в застосуванні дисциплінарного стягнення у виді звільнення в межах, встановленого законодавством строку, а саме місяця з дня його виявлення, в даному випадку з 23.09.2014 року. З 13.10.2014 по 27.10.2014 включно [PERSON] перебував на лікарняному відповідно до листка непрацездатності №491250, зазначений факт сторони визнають, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України він не підлягає доказуванню, та відповідно зазначений період не враховується при обрахунку місячного строку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Щодо періоду з 03.11.2014 по 10.11.2014 року судом встановлено, що в зазначений період позивач перебував на робочому місці та виконував свої трудові обов'язки, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], також зазначене підтверджується копією табелю обліку робочого часу, який відповідно до пояснень свідків вів відповідальний працівник, який перевіряв явку (а.с. 162). Згідно показів свідка [PERSON], провідного бухгалтера, яка здійснювала табелювання, табель обліку робочого часу щодо [PERSON] з відміткою тимчасової непрацездатності за цей період був заповнений за вказівкою начальника Павлоградського району електричних мереж, а згідно показів свідка [PERSON], керівника ОДГ, який здійснював первинне табелювання, яке потім передається бухгалтеру, табель обліку робочого часу щодо [PERSON] був заповнений з відміткою - «8», знаходження на робочому місці. Перебування [PERSON]. в цей час на робочому місці також підтвердили інші свідки в судовому засіданні. Також в судовому засіданні було оглянуто Журнали реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці, Журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці, пожежної безпеки і технічної експлуатації, які підтверджують виконання позивачем трудових обов'язків у вищевказаний період. Письмових доказів про осіб відповідальних за ведення табелю (відповідні розпорядження на які посилались свідки) відповідачем надано не було, так як вони не знайдені, відповідно до листа відповідача від 15.06.2017 року. Позивач в зазначений період був на роботі, виконував трудові обов'язки, листок непрацездатності №490658 не був пред'явлений роботодавцю позивачем відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 03.11.2004 р. N 532/274/136-ос/1406, тобто у роботодавця не було законних підстав для відображення зазначеного періоду як періоду тимчасової непрацездатності. Також, відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 001-17 від 22.02.2017 року (а.с. 136-143) в період з 03.11.2014 по 10.11.2014 року позивачу [PERSON] допомога по тимчасовій непрацездатності не нараховувалась і не виплачувалась, відображення зазначеного періоду як тимчасова непрацездатність за відсутності на підприємстві листка непрацездатності є безпідставним та необґрунтованим, заробітна плата в зазначений період [PERSON], також, не нараховувалась. Таким чином, судом встановлено, що при визначенні часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, не можна враховувати час з 03.11.2014 року по 10.11.2014 року, та зазначений період не може не враховуватись при обчисленні строку застосування дисциплінарного стягнення відповідно до ст. 148 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і пунктами 2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно листа Первинної профспілкової організації Дніпропетровських східних електричних мереж від 20.10.2014 року працівник [PERSON] не є членом первинної профспілкової організації ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго». Наказ про звільнення [PERSON] було видано 11 листопада 2014 року. Днем виявлення проступку є 23.09.2014 року. У період з 13 жовтня 2014 року по 27 жовтня 2014 року включно [PERSON] перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності АГЗ № 491250, тому зазначений період не враховується при обчисленні строку застосування дисциплінарного стягнення відповідно до ст. 148 КЗпП України. Відтак, місячний строк застосування до позивача дисциплінарного стягнення з дня виявлення проступку - 23.09.2014, без врахування періоду з 13.10.2014 по 27.10.2014, спливає 07.11.2014, позивача було звільнено 11.11.2014, тобто звільнення [PERSON] було здійснено з порушенням строку, встановленого ст. 148 КЗпП України. Таким чином, наказ від 11 листопада 2014 року № 1381-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), згідно якого [PERSON] звільнений з посади керівника оперативно-диспетчерської групи Павлоградського району електричних мереж ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» по п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - поява на роботі в нетверезому стані був виданий з порушенням строків, встановлених ст. 148 КЗпП України, тому є незаконним. У зв'язку з вищезазначеним є підстави поновлення позивача на роботі, але позивач відповідно до його пояснень та уточненого позову, копії трудової книжки позивача з 17.07.2015 року працює в ПАТ «Підприємство з експлуатації електричних мереж» Центральна енергетична компанія на посаді диспетчера, тому не має наміру та бажання поновлюватись на роботі у відповідача, і просить змінити причину звільнення та ст. 38 КЗпП України, дату звільнення на 16.07.2015. Зазначені обставини змінились в період розгляду справи в суді, тому позивачем було уточнено позовні вимоги. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разi звiльнення без законної пiдстави або незаконного переведення на iншу роботу працiвник повинен бути поновлений на попереднiй роботi органом, який розглядає трудовий спiр. При винесеннi рiшення про поновлення на роботi орган, який розглядає трудовий спiр, одночасно приймає рiшення про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не бiльш як за один рiк. Якщо заява про поновлення на роботi розглядається бiльше одного року, не з вини працiвника, орган, який розглядає трудовий спiр, виносить рiшення про виплату середнього заробiтку за весь час вимушеного прогулу. У разi визнання формулювання причини звiльнення неправильним або таким, що не вiдповiдає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працiвника на роботi, орган, який розглядає трудовий спiр, зобов'язаний змiнити формулювання i вказати в рiшеннi причину звiльнення у точнiй вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено незаконність наказу про звільнення, існування підстав для поновлення позивача на роботі, але позивач не бажає та має наміру поновлюватись на роботі у відповідача, і просить змінити причину звільнення на ст. 38 КЗпП України, дату звільнення на 16.07.2015, суд вважає можливим застосування ч. 3 ст. 235 КЗпП України, та змінити формулювання, дату та причину звільнення позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Незважаючи на те, що позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, за змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 (абзац 2, який не виключений і є дійсним на час розгляду справи) постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав у цей час. Отже, враховуючи те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині зміни причини та дати звільнення позивача на 16.07.2015, без поновлення його на попередньому місці роботи, та те, що позивач з 17.07.2015 року по день розгляду справи працює в ПАТ «Підприємство з експлуатації електричних мереж» Центральна енергетична компанія, враховуючи положення абзацу 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», періодом вимушеного прогулу позивача є період з 12.11.2014 (дата наступна за датою звільнення 11.11.2014) по 16.07.2015 (дата перед датою прийняття позивача на нову роботу 17.07.2015) року, який складає 168 робочих днів, і саме за цей час підлягає стягненню середній заробіток. Відповідно п.6 (абз.5) Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до довідки відповідача № 463 від 17.02.2015 та висновку експертизи судово-економічної експертизи № 001-17 від 22.02.2017 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 369,13 грн. У зв'язку з цим, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 12.11.2014 по 16.07.2015 року складає 62013 грн. 84 копійок (168 робочих днів х 369,13 грн.) В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином законодавство про працю прямо передбачає наявність обов'язку власника або уповноваженого ним органу на відшкодування моральної шкоди у разі порушення законних прав працівника. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення,невиплати належних йому грошових сум,виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що незаконне звільнення позивача завдало шкоди його психологічному стану, призвело до моральних страждань, як працівника, який з 1985 року працював на різних посадах у відповідача і був незаконно звільнений за появу на роботі в нетверезому стані, незаконне звільнення позивача, зважаючи на його вік, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, погіршилась його самооцінка, він був морально пригнічений, так як втратив єдине джерело доходу. Таким чином, приймаючи до уваги обсяг моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 10000 грн. Тому позовна вимога про стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. підлягає частковому задоволенню. Оцінюючи в сукупності усі зазначені вище обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на проведення судово-економічної експертизи, які підтверджуються листом експертної установи № 29/12 від 29.12.2017 про сплату позивачем 3524 грн. за проведення судово-економічної експертизи.

Outcome: partial