Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на окуповану територію, третя особа орган опіки та піклування Красноармійської міської ради. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 20 листопада 2004 року між нею і відповідачем [PERSON], був укладений шлюб, зареєстрований Красноармійським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької обласного управління юстиції, актовий запис №418. [INFO] від даного шлюбу у них народився син [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області було зроблено актовий запис № 354. Шлюб було розірвано 17 березня 2008 року. З відповідачем вони мешкають за різними адресами, але дитина мешкає разом з позивачкою. 30 грудня 2015 року позивачка разом зі своїм сином [PERSON] приїхала до своїх батьків за адресою: [ADDRESS], на канікули, але коли вони поверталися додому, в місто Донецьк їх не пропустили через блокпост так як в неї немає дозволу від батька на вивезення дитини на окуповану територію. Відповідач [PERSON] з грудня 2012 року не навідує дитину, не цікавиться її здоров'ям, не надає коштів на її утримання, та не сплачує аліменти, мені дуже важко матеріально одній утримувати нашу дитину без заробітку, В м. Донецьку у позивачки є квартира за адресою [ADDRESS], також в неї є робота де вона заробляє гроші на утримання свого сина. [PERSON] навчається в 4-6 класі Донецької Загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів №136. Відповідач до нотаріуса для посвідчення заяви для виїзду дитини на окуповану територію з'явитися не може так як знаходиться у м. Донецьку та віїзджати звідти не бажає. Позивачка просить суд надати їй дозвіл на вивезення сина [PERSON], [INFO], на окуповану територію без дозволу батька [PERSON]. Позивачка до судового засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки до суду не повідомив, заперечень проти вимог позивачки не висунув. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Красноармійської міської ради Донецької області, до судового засідання не з'явився, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON], [INFO], відповідно до паспорту [NUMBER] є громадянкою України (а.с.5). [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 20.11.2004р., прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.6). Шлюб розірвано 17.03.2008 року (а.с.8). [PERSON] народився [INFO], батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.7). Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, та положення ч. 3 ст. 11 Закону України ""Про охорону дитинства", за якою батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно пункту 5.1.1 в»їзд на неконтрольовану територiю дiтей, якi не досягли 16-рiчного вiку, здiйснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осiб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 27 сiчня 1995 року № 57. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року№57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду/виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та вважає можливим надати дозвіл [PERSON], [INFO], дозвіл на вивезення сина [PERSON], [INFO], на окуповану територію без дозволу батька [PERSON].

Outcome: approved