Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 жовтня 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання: [ADDRESS] . На підставі авторозподілу, справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. У зв`язку з повторним автоматизованим розподілом справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2018 року, вказана цивільна справа передана судді Науменко А.В. для розгляду по суті. Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року по справі призначено комплексну амбулаторну судово-психіатричну експертизу та провадження, на час проведення експертизи зупинено. 12 березня 2019 року матеріали справи експертною установою повернуто до суду. Ухвалою суду від 18 березня 2019 року провадження по справі відновлено, у зв`язку з надходженням 07 березня 2019 року на адресу суду клопотання експерта про перенесення «рішення до суду» в якому просили визначити місце проведення експертизи в залі суду. Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті. У первинному варіанті позову, в обґрунтування вимог позивач відзначив, що з 25 вересня 2012 року по 2 жовтня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси 2 жовтня 2015 року. Від шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] . Нотаріально посвідченою заявою від 10 вересня 2015 року позивач погодилася з тим, щоб їх син залишається мешкати разом з батьком [PERSON] . Цією заявою позивач взяла на себе зобов`язання передати [PERSON] на утримання сина 2000 дол. США, у місячний термін після підписання даної заяви. Позивач також зазначає, що згідно зворотньої нотаріально посвідченої заяви від 21 вересня 2015 року, [PERSON] зобов`язувався не перешкоджати позивачу у подальшому спілкуванні та вихованні сина та підтвердив отримання від позивача грошових коштів у розмірі 1800 доларів США на утримання сина. В той час позивач зазначає, що незважаючи на виконання нею всіх взятих на себе зобов`язань, [PERSON] , починаючи з серпня 2016 року став перешкоджати їй в побаченнях з сином. Зазначає, що відповідач [PERSON] не має та ніколи не мав самостійного заробітку та не може забезпечити дитині належні умови утримання малолітньої дитини, оскільки квартира, де він мешкає разом із сином за адресою: [ADDRESS] не відповідає санітарним нормам та дитина почала постійно хворіти. В подальшому, 17.07.2017 року, позивач звернулася до суду із уточненою позовною заявою, в якій не змінюючи своїх вимог, зазначила про те, що відповідач погрожував їй та її дітям, тиснув на позивача, щодо оформлення нотаріальної заяви, має нестійку психіку, та послалася на те, що вважає наявні в матеріалах справи висновки органів опіки та піклування з приводу вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітнього сина з батьком є упередженими та такими, що складені з порушенням норм законодавства. 12.04.2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом с батьком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 2015 року на підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 10 вересня 2015 року, він разом із сином почав мешкати за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що квартира має дві кімнати, одна з яких повністю обладнана як дитяча та має належні санітарні умови, що підтверджується актами обстеження житла, також вказує, що має присадибне господарство біля будинку, де вирощує продукцію для власного споживання, господарство розташоване на березі річки Дунай, на подвір`ї обладнано дитячий майданчик з літнім басейном, альтанка, зазначає, що офіційно працевлаштований, дитина постійно перебуває на свіжому повітрі, забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку, перебуває в лікарні м. Вилкове на обліку, відвідує дитячий садок. [PERSON] зазначає також, що веде правильний образ життя, не вживає алкогольних напоїв, зазначає, що [PERSON] після виникнення спору неодноразово вдавалася до насильницького відібрання у нього дитини у м. Вилкове, постійно чинить провокації. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник з`явилися, просили позов задовольнити з викладених у позові підстав, у зустрічному позові відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явився, просив його зустрічний позов задовольнити з підстав, викладених у позові, у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виконавчого комітету Вилкіської міської ради Одеської області в судове засідання з`явився, вирішення спору залишив на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши пояснення свідків та експертів, суд оцінив наявні докази як окремо, так і у їх сукупності та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 25 вересня 2012 року по 2 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в сторін [INFO] народився син, [PERSON] . Після розірвання шлюбу малолітній син постійно проживає разом з батьком [PERSON] . Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 10 вересня 2015 року, остання погодилася з тим, що малолітній син сторін [PERSON] [INFO] залишається мешкати разом із батьком [PERSON] , та [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] у місячний термін грошову суму у розмірі 2000 доларів США на утримання їх сина. Також згідно нотаріально посвідченої заяви від 25 вересня 2015 року, [PERSON] зобов`язувався не перешкоджати [PERSON] у подальшому спілкуванні та вихованні сина та підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 1800 доларів США на утримання сина. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , останній погодився не перешкоджати в праві побачення [PERSON] зі спільним сином та брати участь у подальшому спілкуванні та вихованні дитини. Зазначено, про те що не має будь-яких майнових претензій до [PERSON] з приводу майна, про яке зазначено у цій заяві. Також вбачається, що на момент підписання даної заяви [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] 1800 дол. США, які зобов`язався витратити на утримання спільного сина. Зазначив, що у разі виконання всіх своїх обов`язків [PERSON] , які викладені у її нотаріально посвідченій заяві, - не бути мати фінансових та майнових претензій. Таким чином, мати дитини [PERSON] в добровільному порядку, так як її волевиявлення та дієздатність перевірялося нотаріусом, погодилася з тим, що дитина залишається проживати із батьком [PERSON] . Суд визнає, що у 2015 році батьки [PERSON] добровільно вирішили питання щодо місця проживання сина, наряду з одночасним вирішенням майнових питань між собою. Суд враховує, що таке ж ставлення до зазначених домовленостей згідно заяв, було висловлене позивачем у первинному позові від 26 жовтня 2016 року у якому вона фактично вказала на порушення її права на спілкування з сином, а не щодо його місця проживання з батьком. Зміна позиції позивача в уточненому позові, де мова вже шла про офрмлення вказаної заяви під примусом відповідача, відбувалася під час очевидного поглиблення конфлікту між батьками та сприймається судом як намагання позивача змінити ставлення до відповідача у стороннього спостерігача. При цьому, є неспроможними твердження [PERSON] в уточненому позові про начебто підписання нею нотаріальної заяви від 10.09.2015 року під психологічним впливом та тиском, а також погроз з боку [PERSON] , оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини [PERSON] не було надано. Висновком Кілійської районної державної адміністрації від 02.02.2017 року № 20/211 було визначено про доцільність проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] (т.с.1. а.с. 87-89). В обґрунтування свого висновку, Кілійська районна державна адміністрація посилається на те, що батько дитини [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо дитини та постійно покращує її розвиток, квартира, де мешкає батько з сином відповідає санітарним та побутовим умовам, має окрему дитячу кімнату, [PERSON] працює та має дохід з присадибного господарства, характеризується як турботливий батько. При цьому, не відповідають дійсності твердження позивача [PERSON] та його представника щодо неналежних умов проживання дитини у квартирі батька за адресою: [ADDRESS] , та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі листом в.о. голови Кілійської районної державної адміністрації Дамаскіна М.Д. (т.с.1, а.с. 85-86), актом обстеження житлово-побутових умов Вилківської міської ради Одеської області від 28.11.2016 року, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання (т.с. 1, а.с. 148), актом Вилківської міської ради Одеської області від травня 2017 року (т.с. 1, а.с. 230), актом Вилківської міської ради Одеської області від 13.02.2018 року (т.с. 2, а.с. 50). Посилання позивача [PERSON] та її представника на те, що висновок органу опіки та піклування Кілійської районної державної адміністрації є упередженими та таким, що складений з порушенням норм законодавства, оскільки при його складанні використовувався висновок Вилківської міської ради від 09.12.2016 року № 1914/02-20 про доцільність проживання дитини з батьком, що був складений неуповноваженими на те особами з посиланням на лист Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації від 04.10.2018 року № 03.01.-15/96 (т.с. 3, а.с. 73-79) не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують фактів, викладених у Висновку Кілійської районної державної адміністрації від 02.02.2017 року № 20/211. При цьому, суд також враховує, що з досліджених протоколів № 15 та № 17 засідань Опікунської ради Вилківської міської ради Одеської області та (т.с. 2, а.с. 206-212) вбачається, що позивач [PERSON] самостійно звернулася із заявою до Вилківської міської ради щодо надання висновку про встановлення місця проживання дитини, позивача [PERSON] було повідомлено про час та місце проведення засідання та про можливість особистої участі на засіданні опікунської ради та щодо подання нею документів та доказів в обґрунтування своєї позиції відносно проживання дитини з нею, чим позивач [PERSON] не скористалася. Посилання [PERSON] на перешкоджання [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При цьому, суд враховує, що згідно висновку комісії з питань захисту прав дітей при Виконавчому комітеті Вилківської міської ради Одеської області від 21.05.2018 року № 851/02-20, враховуючи питання безпеки життя та здоров`я дитини, було визначено про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком та батькам було рекомендовано укласти договір про сумісне виховання та утримання дитини з встановленим графіком зустрічей батьків з сином, також [PERSON] неодноразово пропонував [PERSON] в добровільному порядку вирішити питання про сумісне виховання та утримання дитини у судовому засіданні. Натомість, судом встановлено, що в матеріалах справи наявні факти на підтвердження конфліктної поведінки [PERSON] по відношенню до [PERSON] та в тому числі у відношенні з дитиною, під час її приїзду до дитини у місто Вилкове, зокрема (лист в.о. начальника Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУ НП в Одеській області від 05.12.2016 року №и 44/2/ЖЕО 4672 щодо наявності в діях [PERSON] ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП - т.с. 1, а.с. 176), листа Кілійського ВП Ізмаїльского ВП ГУ НП в Одеській області від 10.05.2018 року (т.с. 3, а.с. 32) та від 05.12.2018 року № 44/2/10067, актів проведення оцінки рівня безпеки дитини, складених відповідними спеціалістами та депутатами при Вилківській міській раді та лікарями від та від 10.08.2018 року (т.с. 3, а.с. 33-41) та від 23.12.2018 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2018 року було призначено по справі комплексну амбулаторну судово-психіатричну експертизу, на вирішенн яякої судом були поставлені наступні питання: У відношенні батьків дитини [PERSON] та [PERSON] : Які індивідуально-психологічні особливості кожного із батьків? Чи є з психологічної точки зору у батьків обставини, що можуть перешкоджати їх спілкуванню із дитиною - [PERSON] ? У відношенні дитини [PERSON] : Який рівень, структура психічного, у тому числі інтелектуального, розвитку дитини? Чи виявляє дитина ознаки відставання у психічному розвитку? Якщо так, то чи потребує в спеціальному вихованні, навчанні та ін.? Яке дійсне відношення дитини до батька та матері? Яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері [PERSON] та батька [PERSON] , особливості їх виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та переживання благополуччя їх дитини - [PERSON] .? Виходячи з психологічного дослідження дитини, хто з близьких дитини ймовірно позитивно або негативно впливає на її розвиток та виховання, а також на особисту прихильність дитини? Чи є ознаки, що дозволяють припустити вплив одного з батьків на формування негативної думки про іншого батька у дитини? Якщо є, то в чому вони виражаються? З урахуванням сформованих відносин дитини, як вплине на психічному розвитку її проживання з матір`ю, її проживання з батьком? Чи є у дитини схильність до фантазування або ознаки підвищеної сугестивності, які могли б, під впливом значущих та авторитетних для дитини людей, обумовити її міжособистісні відносини? 30.07.2019 року на адресу суду надійшли висновки судово-психіатричних експертів № 240 від 14.06.2019 року, № 241 від 14.06.2019 року, № 242 від 14.06.2019 року відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно висновку судово-психіатричних експертів № 241, за станом свого психічного здоров`я [PERSON] не має перешкод у вихованні дитини [PERSON] , відповідач [PERSON] будь-яких ознак хронічного психічного розладу, ознак зловживання алкоголем або наркотичними речовинами не має, за своїм психічним станом не має перешкод виконувати батьківські обов`язки у повному обсязі. У вказаному висновку зазначено, що психологічний аналіз індивідуальної діагностики членів сім`ї, ситуаційної діагностики сімейних відносин, експертної діагностики відносин дитини з батьком та дитини з матір`ю, експертної діагностики психологічних відносин батьків між собою дозволяє зробити висновок про формування у дитини так званого синдрому відчуження матері, відчужуючий батько може контролювати дитину та маніпулювати ним, примусова відсутність одного з батьків, що відчужується (матері) може мати руйнівні наслідки та залишати довгочасне почуття вини та втрати, тому формування синдрому відчуження у дитини є тією важливою обставиною, що перешкоджає постійному спілкуванню та проживанню його з батьком [PERSON] . Допитані в судовому засіданні експерти на запитання представника відповідача [PERSON] з приводу того, чому експерти вважають, що в батька [PERSON] багато негативних рис характеру, прослідковується негативна поведінка у відношенні до сина, чому експерти вважають, що батько маніпулює дитиною та взаємовідносинами дитини з матір`ю, а також вчиняє дії щодо віддалення дитини від матері та братів та сестер, та у [PERSON] мається негативне відношення до [PERSON] , зазначили, що їх висновки грунтуються на їх багатому досвіду на посадах судових експертів та такі висновки були здійснені тощо із пояснень позивача [PERSON] та свідка зі сторони позивача, яка є приятелькою останньої, при цьому не зазначали, якого саме свідка мали на увазі. Також експерти у судовому засіданні пояснили, що їх висновки про погане відношення [PERSON] до дитини та маніпулювання дитиною будується на тому, що вони бачили взаємовідносини батька з дитиною, без приведення конфліктних прикладів. Суд визнає, що твердження відповідача [PERSON] та його представника про упереджене ставлення експертів до [PERSON] дійсно проявилось, зокрема і у різності питань експертів до батьків та в тільки лояльних питаннях до позивача. Суд вбачає, що експерти встановили риси характеру [PERSON] , та ставили йому провокаційні питання, що не відбувалося при опитуванні Позивача. Отже, виходячи із аналізу висновків експертів та їх показів у судовому засіданні, прослідковується певне неприязне відношення експертів до особи [PERSON] , що й вплинуло на їх висновки про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, тому суд критично відноситься до висновків експертизи. Згідно статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Між тим, згідно постанов ВП ВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та КЦС ВС від 14.07.2020 по справі № 357/7976/18, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Так, суд враховує, що дитина [PERSON] тривалий час проживає разом із батьком у м. Вилкове Ізмаїльського району Одеської області, багато перебуває на свіжому повітрі та на річці, так як батько має присадибне господарство. У м. Вилкове відвідував дошкільний навчальний заклад, де виникли дружні стосунки, наразі ходить до школи, відвідує спортивний заклад. Згідно характеристики Вилківського ЗЗСО № 1 від 18.12.2019 року зарекомендував себе як вихований старанний учень, фізично добре розвинений, має стійкі соціальні зв`язки. При цьому, зміна умов проживання дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю в квартирі у м. Одесі, де фактично проживають позивач [PERSON] та її доньки від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] , тобто всі особи жіночої статі кардинально змінить звичний образ життя хлопця, та вплине на подальший його розвиток дитини, яка фактично з 1,5 років проживає самостійно з батьком та вже має усталений, відповідаючий її інтересам спосіб життя, та коло спілкування серед одноліток. Так, згідно показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , останні зазначали про гарний психічний та фізичний розвиток дитини [PERSON] , наявність у [PERSON] стабільного матеріального доходу, спростовували припущення позивача [PERSON] про погане ставлення батька до дитини та негативні висловлювання на його адресу та навпаки в своїх свідченнях свідки вказували про турботу батька і сильну прихильність дитини до батька, любов батька до дитини, що підтверджено іншими доказами по справі. При цьому, покази свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу вкрай негативного ставлення батька до дитини [PERSON] , садистських схильностей та фізичних знущань з дітей позивача, зокрема побиття [PERSON] , не приймаються судом до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином споріднених значеннях: 1) Людина, що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось . Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи. Отже, юридична сила доказів - це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб. Виходячи з усталеної практики Верховного Суду, суд приймає до уваги при оцінці наявних показань свідків по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні. Судом також враховуються обставини щодо можливого створення небезпеки для життя та здоров`я дитини [PERSON] в разі визначення місця проживання разом із матір`ю [PERSON] за місцем її проживання: [ADDRESS] , оскільки одним із співвласників квартири [ADDRESS] є колишній чоловік [PERSON] . [PERSON] , який згідно довідки характеристики УІМ Приморського РВ від 24.09.2012 року характеризується з негативної сторони, схильний до агресії та насилля в сім`ї, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (насилля в сім`ї) та ст. 173, 198 КУпАП (т.с. 2, а.с. 158), згідно листа прокуратури міста Одеси від 22.10.2012 року № 9607вх12, відділом кримінальної міліції у справах дітей винесено захисний припис на адресу [PERSON] строком на 90 днів (т.с. 1, а.с. 178), згідно відповіді Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 20.09.2012 року [PERSON] було винесено офіційне попередження про недопущення насильства в сім`ї (т.с. 2, а.с. 218), рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.01.2013 року по справі № 1524/2-1036/12 позбавлений батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей, в тому числі у зв`язку із насильством над дітьми. Щодо доводів позивача [PERSON] та її представника з приводу неможливості, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати мати із дитиною з посиланням на положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, то слід зазначити про наступне. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Крім того, суд враховує, що позивач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої заяви від 10.09.2015 року добровільно погодилася з тим, що дитина залишається проживати разом із батьком [PERSON] , та тільки після спливу більше одного року звернулася до суду із заявою про визначення місця проживання дитини разом із нею. При цьому, з витребуваної за ухвалою суду копії медичної картки стаціонарного хворого № 4159/11974 Багатопрофільного медичного центру ОНМУ вбачається, що дитина [PERSON] потрапив до Багатопрофільного медичного центру ОНМУ 05.11.2015 року у супроводі мати [PERSON] , яка 07.11.2015 року в 12 годині 00 хвилин залишила лікарню, коли стан дитини погіршився, та з 08.11.2015 року по 11.11.2015 року з дитиною до моменту виписки знаходився батько [PERSON] (аркуш 13 медичної картки стаціонарного хворого № 4159/11974). При цьому, перебування батька з дитиною з 08.11.2015 року по 11.11.2015 у лікарні та відсутність матері у цей період разом із дитиною підтверджуються й показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час не сплачувала на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою в.о. начальника відділу Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Саламахи В.В. від 10.12.2019 року та виданим державним виконавцем 10.12.2019 року розрахунком заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] з 24.05.2019 року по 31.11.2019 року за судовим наказом по справі № 522/8800/19, що в свою чергу свідчить про невідповідальне ставлення саме позивача до своїх обов`язків як батька дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При вирішенні судом питань щодо прав дитини в першу чергу повинні ставитися «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення (постанова КЦС ВС від 02.08.2019 року № 607/13952/17). Дитина на момент розгляду справи є малолітньою (6 років), що виключає можливість заслухати думку самої дитини з того чи іншого питання. Тому суд, на основі зібраних доказів, враховуючи особливість обставин справи та специфіку категорії спору - сімейних правовідносин, що обумовлює врахування життєвих обставин при розгляді справи, вирішує спірну ситуацію з забезпеченням найкращих інтересів дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Між тим, як вказав в п. 76 рішення «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини, при визначенні кращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно прийняти до уваги два міркування: по-перше, в кращих інтересах дитини складається за забезпечення взаємодії з сім`єю, крім тих випадків, коли сім`я виявляється виразно невідповідною або такою, що не функціонує; і по-друге, в кращих інтересах дитини складається її розвиток в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує (див Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, 16 липня 2015). Відповідно стабілізація та недопущення подальшої ескалації ситуації навколо дитини є першим та найголовнішим завданням батьків та державних органів. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов [PERSON] .

Outcome: approved