Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

04.12.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства "Компанія "Надежда" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3462,47 грн, моральної шкоди в сумі 3000 грн, понесених судових витрат в сумі 768,40 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 24 січня 2018 року по 08 лютого 2019 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. В день звільнення 08.02.2019 з ним не було проведено повного розрахунку. Розрахунок був проведений лише 22.02.2019 шляхом перерахування коштів на картку. В зв`язку із цим просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 21 день в сумі 3462,47 грн. 11.12.2019 ухвалою суду було відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд в поряду спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але направив на адресу суду заяву з якої вбачається, що позов ним підтримується, а справу він просить розглянути у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.18). Відзив на позовну заяву не направив, але направив пояснення про часткове визнання позову. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Судом встановлено, що 24.01.2018 [PERSON] був прийнятий на роботу комірником нафтобази до ПП «Компанія Надежда». 08.02.2019 його було звільнено з роботи за ст. 36 п.1 КЗпП України, на підставі наказу №15-к від 08.02.2019 (а.с.6). При звільнені, з ним не було проведено повного розрахунку. Розрахунок проведений 21.02.2019, шляхом зарахування на картку коштів в розмірі 6446, 60 грн (а.с.5). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. У відповідності до ч. 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/4518/16 від 30.01.2019 дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». ВП ВС дійшла до однозначного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Отже, на вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується 3-місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (постанова ВС від 24.04.2019 р. у справі №607/14495/16-ц). Таким чином, 21 лютого 2019 року в день фактичного повного розрахунку, позивач набув право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З позовною заявою до суду позивач звернувся 04.12.2019, тобто після того як сплинув строк звернення до суду із позовною заявою, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України. В той же час, при прийнятті рішення суд виходить з положень ст. 13 ЦПК України за якою учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачем направлено на адресу суду письмові пояснення з яких вбачається, що ним позов визнається частково на суму 1837,20 грн., оскільки затримка розрахунку мала місце 12 днів, а не так як вказує позивач. Отже, хоч позивачем і пропущено строки позовної давності для звернення з подібними позовними вимогами до суду, суд виходить з диспозитивності цивільного судочинства та приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково виключно в межах визнаних відповідачем позовних вимог. В задоволенні позову в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди, що пов`язана із затримкою розрахунку при звільненні слід відмовити. При цьому суд виходить з положень ст. 237-1 КЗпП України та вважає, що позивачем не подано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому діями підприємства-відповідача моральної шкоди. Крім того, при прийнятті подібного рішення суд також враховує ту обставину, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із основною позовною вимогою стосовно стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають до стягнення на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Outcome: partial