Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві власності належить 64/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , інша частина домоволодіння належить [PERSON] . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га в межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться у спільній сумісній власності батька позивача - [PERSON] та [PERSON] без визначення розміру часток кожного співвласника. [PERSON] помер [INFO] . За життя розмір часток у праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку не визначався. Після смерті батька позивач прийняв спадщину частково - в частині прийняття спадщини у вигляді 64/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 липня 2011 року. Частина земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок і яка належить на праві спільної сумісної власності померлому батькові - [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №452107 від 25 липня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №88219, оформлена не була, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на належну померлому частину земельної ділянки у зв`язку з тим, що не був визначений розмір його частки у спільній сумісній власності, про що 21 квітня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. На підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. за реєстровим №1384, належить 64/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (Витяг про державну реєстрацію прав №30724628 від 25 липня 2011 року). Інша частина домоволодіння належить [PERSON] . На земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] розташовані: житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 48,8 кв.м., загальною площею 103,1 кв.м., житловий1 будинок літ. «Х-1» житловою площею 47,4 кв.м., загальною площею 112,8 кв.м.; літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «Г», льох літ. «Д», льох літ. «И», сарай літ. «К», гараж літ. «Л», гараж літ. «М», сарай літ. «Н», льох літ. «С», навіс літ. «Ч», душ літ. «Ш», вбиральня літ. «Щ», огорожа №2-4, 6-9, що підтверджується технічним паспортом на будинок [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №452107 від 25 липня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №88219, вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га в межах згідно з планом, розташованій за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та знаходиться у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30.11.2010. Як встановлено в ході судового розгляду за життя [PERSON] розмір часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, не визначався. Після смерті [PERSON] позивач частково прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 липня 2011 року на 64/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. від 21 квітня 2020 року (вих. №68/02-31 від 21 квітня 2020 року) відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на належну померлому частину земельної ділянки у зв`язку з тим, що не був визначений розмір його частки у спільній сумісній власності. Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи суд виходить з наступного. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 УК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За змістом ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власностіна земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальнимиправилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч. 2 ст. 89 Земельного кодексу України (в редакції закону, який діяв на час відкриття спадщини), у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема співвласників жилого будинку. А частинами 3-5 зазначеної статті передбачено, що, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Частиною 1 ст. 369, ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до ч.1 ст.318 ЦК кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи(ч.5 ст.319 ЦК). При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Виходячи з вищенаведеного, є всі підстави вважати, що [PERSON] , який помер [INFO] , і якому на день смерті належала 64/100 частин житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, належала 64/100 частин у спільній сумісній власності на зазначену земельну ділянку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Оскільки частка [PERSON] в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яку прийняв у спадщину позивач, складала 64/100 частин, частка [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер 6310138800:09:008:0005, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] становить також 64/100 частина. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України надані позивачем докази суд визнає достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а також достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи встановлено, що частка в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер 6310138800:09:008:0005, з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] становила на день смерті останнього 64/100. Суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження наданими суду письмовими доказами та вимоги щодо визначення частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку підлягають задоволенню. На підставі викладеного згідно ст. ст. 328, 368, 370, 372, 1216, 1217, 1218, 1221, 1222, 1223, 1261, 1267-1270,

Outcome: approved