Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

В жовтні 2017 р. позивач ПАТ «СК «Країна» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому, з урахуванням позовної заяви, викладеної у новій редакції та поданої до відкриття провадження у справі, просить: 1) стягнути з відповідача [PERSON] (відповідач-1) на відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, грошову суму в розмірі 10 970,2 грн., 2) стягнути з відповідача [PERSON] (відповідач-2) грошову суму у розмірі 180 000,0 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в січні 2013 року [PERSON] , будучи службовою особою ПАТ «Страхова компанія «Країна», вніс завідомо неправдиві відомості до протоколу огляду транспортного засобу від 30 січня 2013 року про проведення ним огляду транспортного засобу «Шкода Октавія», державний номерний знак [NUMBER] , а також, вніс неправдиві відомості стосовно даних страхувальника [PERSON] та незаконно уклав договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року. 05 березня 2014 року на рахунок [PERSON] Позивачем було перераховано 180 000,00 грн. страхового відшкодування на підставі підписаного договору добровільного страхування автомобіля Відповідача - [PERSON] . Вказує, що висновком експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 12014140090001105 було встановлено, що записи, а саме прізвище, ініціали та підписи від імені страхувальника [PERSON] в частині 1 та 2 Договору добровільного страхування № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. З урахуванням наведеного, Позивач вважає, що Відповідач [PERSON] не є Страхувальником за вказаним Договором добровільного страхування, а тому не мав права на отримання страхового відшкодування. Позовні вимоги до Відповідача [PERSON] Позивач обґрунтовує тим, що такий внаслідок укладення від імені ПАТ «СК «Країна» договору добровільного страхування отримав комісійну винагороду у розмірі 315,20 грн., що підлягає поверненню Позивачу, як така, що отримана ним за незаконно укладений договір. А також, вважає, що у зв`язку із вчиненням [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, Позивач поніс витрати на відрядження представників ПАТ «СК «Країна» під час досудового слідства та судового провадження у загальній сумі 10 655,00 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 24.11.2017 р. (суддя Супрун Г.Б.). Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 04.07.2018 р. залишено без задоволення апеляційну скаргу відповідача-2 [PERSON] на вищевказану ухвалу районного суду в частині підсудності та ухвала від 24.11.2017 р. залишена без змін. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.07.2018 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача-2 подана заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог, посилаючись на те, що встановлений законом 3-річний строк позовної давсноті для звернення до суду з вимогами про повернення коштів за недійсним, на думку позивача, правочином, закінчився 05.03.2017 р. Відповідачем-2 в особі свого представника подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що страхове відшкодування виплачено йому 05 березня 2014 року, а за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду лише 14 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який просить застосувати до спірних правовідносин. Щодо доводів позивача про не укладення договору відповідачем-2 зазначає, що відомості до спірного договору вносились відповідачем-1, а відтак правильність їх зазначення покладалась саме на останнього. Наводить аргумент, що звернувся до позивача про виплату страхового відшкодування не як страхувальник, адже таким був [PERSON] на підставі права керування транспортним засобом згідно з свідоцтва про реєстрацію, а як вигодонабувач за таким договором. Таким чином, договір укладено з дотриманням вимог ст. ст. 511, 985 ЦК України на користь третьої особи (відповідача-2), а відтак зобов`язання продовжувались для такої особи. Вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України, адже недійсності правочину, який натомість відповідав вимогам ст. 981 ЦК України, не встановлено. У зв`язку з наведеним, просить у позові відмовити. Представником позивача подані до суду із заперечення на відзив на позовну заяву, у яких наводить такі посилання. Щодо пропуску строку позовної давності, то таке твердження відповідача-2 не відповідає дійсності, адже вина відповідача-1 установлена ухвалою суду від 22 листопада 2016 року, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності ля спірних правовідносин. Позовну заяву подано до суду 10 лютого 2017 року, тобто у межах строку позовної давності. Недійсність договору через не підписання такого відповідачем-2 підтверджено висновками експертиз, протоколом допиту свідка (відповідача-2), проведених у межах кримінального провадження, що є належними і допустимими доказами. Відповідач-2 не був страхувальником за вказаним договором, адже відомості про нього зазначено неправдиві. Будь-яких доказів на підтвердження повноважень іншої особи на укладення договору в інтересах відповідача-2 не встановлено. Таким чином, відповідач-2, подавши завідома підроблений документ, неправомірно отримав страхове відшкодування. Ухвалою від 11.03.2019 р. відмовлено в клопотанні представника відповідача [PERSON] про роз`єднання позовних вимог. В серпні 2019 р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна", в якому просить визнати частково недійсним договір ору добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, укладеного між [PERSON] як страхувальником та ПАТ «СК «Країна» як страховиком, в частині зазначення інформації про страхувальника, та просить вважати, що страхувальником за цим договором був [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що укладаючи договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року сторони приховали, що страхувальником за таким був [PERSON] , а не [PERSON] . Таким чином, вказаний договір в частині, де відображена інформація про страхувальника є недійсним, як удавана угода, у зв`язку з чим просить вважати страхувальником [PERSON] . У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Зазначає, що такий правочин був би вчинений і у тому випадку, якщо би страхувальником за договором страхування був визначений [PERSON] , оскільки згідно положень статей 979, 985 ЦК України останній міг укласти такий договір на користь третьої особи (вигодонабувача). Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що невірне відображення в договорі добровільного страхування прізвища, імені та по-батькові Страхувальника сталось з вини працівника ПАТ «СК «Країна», а не з вини [PERSON] , оскільки такий договір заповнювався та складався саме працівниками відповідача. В підготовчому засіданні 05.08.2019 р. вищевказана зустрічна позовна заява прийнята до провадження суду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Представником відповідача за зустрічним позовом був поданий відзив на зустрічну позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення строків подання зустрічної позовної заяви. Зазначає, що відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Посилаючись на ч. 2 ст. 207 ЦК України та на ст. 16 Закону України «Про страхування», вважає, що оскільки в договорі страхування в графі «Страхувальник» відсутній підпис [PERSON] , а тому такий договір є нікчемним, недійсним з моменту його укладення. Також покликається на те, що позовна вимога про «вважати, що страхувальником за цим договором був [PERSON] » є неналежним способом захисту, оскільки такий спосіб не передбачений у ст. 16 ЦК України, та просить суд застосувати позовну давність до таких вимог. Представником Позивача за зустрічним позовом подана відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України, в якій позивач зазначає, що довідався про порушення свого права лише в момент отримання позовної заяви ПАТ «СК «Країна», а саме, у листопаді 2017 року, а тому, вважає, що саме з цього моменту починається перебіг позовної давності, визначеної у ст. 257 ЦК України. Зазначає, що вірно визначив Позивача у даній справі, оскільки саме його права порушуються. Також повідомив, що [PERSON] помер [INFO] . Від представника Відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких останній просить застосувати позовну давність до зустрічної позовної заяви та відмовити в задоволені такої в повному обсязі. Від представника відповідача-1 [PERSON] - адвоката Торопчина О.Д. - надйшли письмові пояснення, в яких останній підтримує висловлену Позивачем вимогу щодо стягнення з [PERSON] грошової суми в розмірі 180 000 грн. з мотивів, викладених у позові, а також підтримує висловлену позицію щодо незгоди із зустрічною позовною заявою [PERSON] з підстав порушення останнім строку подання зустрічного позову, оскільки строк позовної давності за зустрічною позовною заявою адвоката Талалаєвої О.Ю., що діє в інтересах [PERSON] , закінчився ще 30.01.2016 року. Просить суд застосувати до такого позову позовну давність. Також вважає, що зустрічний позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки особа, зазначена Страхувальником - Позивач [PERSON] не підписував Договір добровільного страхування, тобто підпис однієї сторони у Договорі добровільного страхування відсутній. Зазначає, що за таких умов, а також з урахуванням висновків судових експертиз, договір є нікчемним, а [PERSON] є неналежним позивачем у справі за зустрічним позовом. Представник [PERSON] позов ПАТ «СК «Країна» щодо стягнення комісійної винагороди у розмірі 315,20 грн. визнав, а щодо стягнення завданої злочином майнової шкоди у розмірі 10655,00 грн. заперечив, та вказав, що такі грошові кошти виділялись на відрядження, тобто є складовою витрат на правничу допомогу представників ПАТ «СК «Країна». В судовому засіданні представники позивача підтримали первісний позов з підстав, викладених у ньому, та просили такий задовольнити. У зустрічному позові просять відмовити з підстав, викладених у заявах по суті. Додав, що у кримінальному провадженні цивільний позов СК «Країна» до обвинуваченого [PERSON] не заявлявся. Представник відповідача-2 в судовому засідання представник заперечив проти задоволення первісного позову з мотивів, викладених у заявах по суті, та просить у такому відмовити. Зустрічний позов підтримав повністю та просить такий задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач-1, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавав. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 30.01.2013 року був підписаний Договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ0003658/2.1.5.1. В графі «Страховик» договору вказано ПАТ «СК «Країна» в особі начальника Відділу страхування Данчишина Ю.О., який діє на підставі довіреності № 20 від 17.01.2013 р. В розділі «Страхувальник та Вигодонабувач» визначений [PERSON] . У п. 5 такого договору вказаний транспортний засіб, який був застрахований за таким Договором, а саме: Skoda Octavia A5 Elegance, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . У п.7.1. договору визначений розмір страхового платежу, що складає 7880,00 грн. В п. 8 договору зазначено, що договір набуває чинності та вступає в дію з моменту сплати страхового платежу за перший період страхування в повному розмірі, але не раніше 00:00 години дати, зазначеної як початок першого періоду страхування та діє до 24:00 години дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж в повному розмірі. Другий та наступні страхові платежі Страхувальник зобов`язаний сплачувати до початку чергового періоду страхування. Строк дії періодів страхування та розмір страхових платежів - з 31.01.2013 по 30.01.2014; страховий платіж - 7880, 00 грн. Договір викладений на бланку із логотипом «Страхова компанія Країна» та містить підписи в графі «Страховик» та в графі «Страхувальник». Як вбачається з вищевказаного договору, в частині 2 Договору добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30.01.2013 року у п.11.1. зазначено, що згідно з цим Договором Страховик приймає на себе обов`язок на умовах Правил та цього Договору здійснити виплату страхового відшкодування в разі настання страхового випадку. Страховим випадком вважається подія, що передбачена з переліку ризиків, визначених в цьому Договорі, яка відбувалась, і з настанням якої виникає обов`язок Страховика здійснити виплату страхового відшкодування Страховику чи Вигодонабувачу ( п. 11.2. зазначеного Договору). Відповідно до повідомлення про настання страхового випадку 21.05.2013 року о 20 год.00 хв. у Львівській області Пустомитівський район відбулось незаконне заволодіння застрахованим транспортним засобом. Заявником вказаний [PERSON] . У п. 17 вказані документи, які додаються до цього повідомлення, а саме копія договору страхування та копія посвідчення водія. Орієнтовний розмір збитку визначений у розмірі 180 000,00 грн. 26.06.2013 р. [PERSON] звернувся до голови правління ПАТ «СК «Країна» Наконечного О.В. із заявою про виплату страхового відшкодування. 05.03.2014 року був затверджений Страховий Акт № 03/28277/2.1.5.1 про виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 180 000,00 грн. Відповідно до платіжних доручень від 05.03.2014 за № 267, 500, 795, 929 на рахунок [PERSON] було перераховано ПАТ «СК « Країни» 180 000,00 грн. Щодо дотримання строків звернення із позовом ПАТ «СК «Країна», то суд вважає, що строк визначений у ст. 257 ЦК України зі сторони Позивача не пропущений. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальний строк позовної давності визначений у ст. 257 ЦК України та складає 3 роки. Як вбачається із пояснень представника Позивача у судовому засіданні, та тих документів, які долучено до позовної заяви, Позивач довідався про відсутність підпису [PERSON] на договорі страхування в графі «Страхувальник» з висновків експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 12014140090001105. А тому звернення до суду ПАТ «СК « Країна» відбулось в межах строку позовної давності, та спір підлягає розгляду по суті заявлених вимог. Як на підставу свого позову, ПАТ «СК «Країна» вказує на те, що Договір добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30.01.2013 року складений із недотриманням його письмової форми, оскільки підписаний не Страхувальником, який визначений у договорі, а іншою особою. А відтак, такий договір вважає нікчемним. Суд критично сприймає таку позицію Позивача, оскільки обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Як вбачається із самого договору, на такому містяться підписи як в графі «Страховик», так в графі «Страхувальник». Такий договір викладений на бланку ПАТ СК «Країна», містить графи, які підлягають заповненню вручну представником ПАТ «СК «Країна», тобто Страховиком, а не Страхувальником. Як вбачається із ухвали Галицького районного суду м.Львова від 22.11.2016 року (суддя Радченко В.Є., справа № 461/4819/16-к), [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. Однак, із фабули кримінального провадження, вбачається, що [PERSON] вніс неправдиві відомості стосовно даних страхувальника. В межах вказаного кримінального провадження [PERSON] статусу підозрюваного та обвинуваченого не набував, а відтак, незаконних протиправних дій не вчиняв. Суд вважає, оскільки відомості в бланк договору вносились представниками Позивача, а тому відповідальність за правильність заповнення відомостей має нести саме Страховик, яким є Позивач. Виявлення помилок в інформації про Страхувальника не має наслідком нікчемність правочину, оскільки договір підписаний як зі сторони Страховика, так і зі сторони Страхувальника. Передбачений договором страховий платіж у розмірі 7880,00 грн. був сплачений Страхувальником, а тому, як передбачено статтею 983 ЦК України та пунктом 8 договору, такий набув чинності. Судом також встановлено, що в графі «Вигодонабувач» договору вказаний [PERSON] , який і звертався із заявою про настання страхового випадку та, відповідно, отримав страхове відшкодування. Договір добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30.01.2013 року був укладений і підписаний батьком [PERSON] - [PERSON] , який укладав такий договір в інтересах третьої особи, як власника такого транспортного засобу. Наведене відповідає положенням статті 511 Цивільного кодексу України, згідно якої у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо кредитора, а також відповідає положенням статті 985 Цивільного кодексу України, згідно якої страхувальник має право укласти зі страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку. Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 статті 981 ЦК України передбачено що наслідком недодержання письмової форми договору страхування є його нікчемність. Відповідно до статті 207 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення договору страхування, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правової позиції викладеної у п. п. 7, 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 викладено правову позицію про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Судом встановлено, що зміст договору добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30.01.2013 року зафіксований в надрукованому документі, викладений на бланку із логотипом «Страхова компанія Країна», містить графи, які підлягають заповненню вручну та були заповнені представником ПАТ «СК «Країна». Договір містить підписи в графі «Страховик» та в графі «Страхувальник». У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що договір добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30.01.2013 року був укладений в письмовій формі, яка повністю відповідає вимогам статті 207 ЦК України, а відтак, ознак нікчемності правочину договір страхування не містить. Підписуючи Договір добровільного страхування, Страховик брав на себе обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування в разі настання страхового випадку (п. 11.1 частини 2 Договору добровільного страхування). У п.11.2. такого договору вказано, що у Страховика виникає обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування або Страхувальнику, або Вигодонабувачу. Оскільки Позивач не оспорює факту настання страхового випадку на користь [PERSON] як Вигодонабувача, а тому суд вважає, що [PERSON] правомірно отримав страхове відшкодування від Позивача. У зв`язку з цим, підстав для стягнення 180 000,00 грн. з [PERSON] не має, і в цій частині слід відмовити Позивачу в задоволенні його позову. Суд не приймає до уваги надану позивачем копію протоколу допиту свідка [PERSON] від 16.03.2015 р., який містить відомості про неукладення ним договору від 30 січня 2013 року, отримані слідчим СВ Шевченківського ЛМУ ГУМВС України у Львівській області на стадії досудового розслідування кримінального провадження № 12014140090001105 від 24.04.2014 р. в зв`язку з тим, що даний доказ є недопустимим в межах цивільної справи, оскільки такі покази є джерелом доказів у кримінальній справи та їх оцінка має надаватися виключно в межах кримінального провадження відповідно до норм КПК України. Суд також не приймає до уваги висновки експертиз від 12 травня 2015 року та від 16 вересня 2015 року, які проведені на стадії досудового розслідування у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12014140090001105, оскільки вони також є недопустимими у даній цивільній справі в зв`язку з тим, що отримані в порядку кримінально-процесуального судочинства. Що стосується позовних вимог до [PERSON] про стягнення з останнього грошової суми у розмірі 10 970,29 як відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, то суд прийшов до переконання про відмову у задоволені позову в цій частині з огляду на таке. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Щодо стягнення з [PERSON] комісійної винагороди у розмірі 315,20 грн., то Позивач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] така винагорода була виплачена. В матеріалах справи відсутні будь-які платіжні документи, квитанції, інші платіжні документи про підтвердження зарахування [PERSON] вказаних коштів, а також наявність будь-якої домовленостей між Позивачем та Відповідачем-1 про отримання комісійного винагороди, її розмір та умови її повернення. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На підтвердження заподіяної Позивачу майнової шкоди, останній долучив довідку, в якій зазначено, що в бухгалтерському обліку ПАТ «СК « Країна» за період 01.03.2014- 31.12.2016 відображені витрати на відрядження до м.Львів (проїзд, проживання, добові) працівників юридичного управління в сумі 10 655, 00 грн. Між тим, згідно з п.2 ч.1 ст.118 Кримінального процесуального кодексу України процесуальні витрати складаються, зокрема з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Відповідно до ст.126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Враховуючи наведене вище, суд установив, що витрати, які просить стягнути позивач із відповідача-1 є процесуальними витратами у розумінні ст. 118 КПК України та аж ніяк не можуть відшкодовуватися у відповідності до ст. 1166 ЦК України, а відтак у цій частині позовної вимоги необхідно відмовити. Враховуючи наведене вище суд прийшов до висновку, що у первісному позові необхідно відмовити повністю. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «СК «Країна» про визнання частково недійним договору страхування, суд виходить з ткого. Представником Відповідача за зустрічним позовом було заявлено про подання позову поза межами строку позовної давності, відтак просить суд відмовити в задоволенні такого позову із вказаних підстав. Дослідивши матеріали справи та докази, суд прийшов до висновку, що Позивач звернувся в межах строку, наведеного у ст. 257 ЦК України, оскільки про порушення свого права зі сторони ПАТ «СК «Країна» [PERSON] довідався лише з пред`явленням до останнього позову у листопаді 2017 року. Тому, із зустрічним позовом [PERSON] звернувся в межах позовної давності у три роки. Згідно ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За умовами ст.985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Також страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. З урахуванням наведеного, законом передбачено можливість укладення договору страхування в інтересах третіх осіб. Як вставлено в судових засіданнях, і не заперечувалось учасниками справи, договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року був підписаний [PERSON] , який є батьком [PERSON] . Тому, в графі «Страхувальник» представник страхової компанії [PERSON] повинен був вказати прізвище, ім`я та по-батькові особи, яка підписувала цей договір, а не Вигодонабувача за цим договором. Саме на Страховика покладений обов`язок ідентифікації особи, яка укладає договір добровільного страхування. А тому, Страховик повинен нести відповідальність за правильність заповнення договору та відповідність положень договору чинному законодавству. В інших частинах договору № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, окрім положення про страхувальника, дані зазначені правильно, договір укладений в письмовій формі, на договорі містяться підписи сторін, та сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору страхування (ст. 982 ЦК України). Окрім того, договір набув чинності, оскільки за цим договором були внесені страхові платежі (ст.983 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Суд вважає, що в даному випадку, укладаючи договір № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, сторони такого договору приховали, що страхувальником за договором був [PERSON] , а не [PERSON] . Таким чином, договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року в частині, де відображена інформація про страхувальника, є недійсним як удавана угода, у зв`язку з чим слід вважати страхувальником за цим договором [PERSON] . З огляду на зазначене, суд вважає зустрічний позов підставним та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Зазначений правочин був би вчинений і у тому випадку, якщо б страхувальником за ним був зазначений [PERSON] , оскільки згідно положень статей 979, 985 ЦК України останній міг укласти цей договір на користь третьої особи (вигодонабувача). Отже, такий договір є недійсним лише в частині відображення інформації про страхувальника, що на думку суду не тягне визнання такого договору недійним в цілому. Щодо аргументів Відповідача за зустрічним позовом про те, що позовна вимога «вважати, що страхувальником за цим договором був [PERSON] » є неналежним способом захисту, оскільки такий спосіб не передбачений у ст. 16 ЦК України, суд зазначає про таке. Відпвідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правовим наслідком удаваного правочину, згідно статті 235 ЦК України є регулювання відносин сторін правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки судом встановлено, що укладаючи договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, [PERSON] діяв як Страхувальник, а відтак, визнаючи недійсним цей договір в частині визначення Страхувальника, у рішенні суду слід зазначити, яким чином повинні бути врегульовані відносини сторін. У зв`язку із наведеним, вказівка у рішенні на те, щоб страхувальником за договором добровільного страхування вважати [PERSON] , відповідає вимогам статей 16 та 235 ЦК України. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову ПАТ СК «Країна» слід відмовити повністю, а зустрічний позов [PERSON] необхідно задоволити. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову та відмову у первісному позову, то з ПАТ «СК «Країна» слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір у сумі 768,40 грн., сплачений останнім за подання зустрічного позову, а сплачений ПАТ «СК «Країна» при подачі первіснго позову судовий збір не підлягає до стягнення. На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 203, 204, 207, 215, 217, 235, 257, 511, 979, 981, 983, 984, 985 ЦК України,

Outcome: approved