Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок він придбав у відповідача [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 04.08.2017 року. У придбаному будинку залишилися зареєстрованими колишній власник відповідач [PERSON] та член її сім»ї [PERSON], які не проживають у вказаному будинку з моменту його продажу. Просить визнати [PERSON], [PERSON]такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстрації Позивач, згідно наданої заяви, підтримав позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні, просить справу слухати без його участі (а.с.41). Відповідачі [PERSON], [PERSON] судове засідання не з»явилися повторно, про день і час слухання справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили (а.с.27-28,30-31,37-40, 45-48). Третя особа представник Покровської міської ради Донецької області, згідно наданої заяви, розгляд справи просять розглянути на розсуд суду, та просять справу слухати без участі їх представника (а.с.29,36,44). Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи відповідачі не з»явилися до суду, не повідомили про причини своєї неявки, не надали відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 04.08.2017 року, засвідченого нотаріусом та зареєстрованим в БТІ. ( а.с. 5-9). Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Покровської міської ради від 14.11.2018 року, у вказаному будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими відповідачі по справі [PERSON] з 1990 року, та [PERSON] з 1992 року по теперішній час ( а. с. 5,6,20). [PERSON] має статус колишнього власника житла. Згідно акту від 19.11.2018 року, складеному Комунальною установою «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» в будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими відповідачі по справі [PERSON], [INFO], та її син [PERSON], [INFO], які не проживають в даному будинку більше двох років, де мешкають в теперішній час невідомо, акт підписаний головою квартального комітету, свідками (а.с.19). Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч.1 п.1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням,оскільки останні не проживають в спірному житлі з 2017 року, що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст.346 ЦК України, ст.ст.71,72 ЖК України. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачем [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] та відсутність її з сином [PERSON] у зазначеному житлі з 2017 року та укладення правочину щодо купівлі-продажу будинку, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу. Враховуючи, що вимоги про зняття з реєстрації особи заявлені до неналежного відповідача, а рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили права користування жилим приміщенням, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття вказаних осіб з реєстрації, задоволенню не підлягають, і вирішуються в позасудовому порядку на підставі рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, яке набуло законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial