Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі, треті особи, без самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції про визнання права власності. Свої вимоги обгрунтовувала наступним, а саме з 13 квітня 2002 р. позивачка на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2002 року укладеного з попередньою власницею [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою 3.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1667, набула права власності на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS], що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю бланк Серії [NUMBER], зареєстрованого 05 червня 2002 року в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №2137. 17.04.2002р. договір купівлі -продажу земельної ділянки був зареєстрований у сільській раді с. Софіївська-Боріцагівка та завірений печаткою і підписом. В середині грудня 2015 року Позивачці зателефонував сусід по земельній ділянці і поцікавився чи не продала та земельну ділянку, так як останнім часом на цій земельній ділянці ходять сторонні особи. Позивачку ця інформація здивувала та викликала занепокоєння. У зв'язку з чим Позивачка попросила сусіда, щоб той передав цим особам її номер телефону чи отримав їх номер телефону для того щоб з'ясувати, що відбувається. Через декілька днів після розмови з сусідом, Позивачці передзвонив [PERSON] та повідомив Позивачці, що дану земельну, він придбав у [PERSON], уклавши з ним договір купівлі-продажу від 01.12.2015 року посвідчений приватним нотаріусомКиєво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2216. На момент укладання договору Відповідач [PERSON] надав нотаріусу всі необхідні документи, що посвідчували його право власності на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлового будинкугосподарських будівель, що розташована по [ADDRESS], серед цих документів був витяг з реєстру речових прав, Державний акт на бланку серія [NUMBER] від 21.10.2008 р.з присвоєним кадастровим номером [NUMBER], копія договору купівлі-продажу, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Дана розмова викликала як у Позивачки так і [PERSON] занепокоєння, та стала підставою їх зустрічі для з'ясування ситуації, що виникла. До зустрічі кожна із сторін звернулись до Управління Держгеокадастру у Києво- Святошинському районі Київської області. Працівники Управління повідомили, що других екземплярів, а ні Державного акту Позивачки, а ні Відповідача [PERSON] у них не збереглось, що є грубим порушення вимог п. 4.2. ст. 4 Наказу N 43 від 04.05.99 року комітету України по земельним ресурсам «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користуванняземлею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» в якому сказано, що другий примірник державного акту або договору зберігається у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України, а тому з'ясувати хто є власником земельної ділянки вони не можуть. Крім того при огляді документів Відповідача [PERSON] у працівників Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі виниклисумніви у їх правдивості про, що вони повідомили [PERSON]. На домовленій зустрічі Позивачка показала [PERSON] свої документи, що посвідчували її право власності на земельну ділянку. Після зустрічі з позивачкою [PERSON] повідомив [PERSON] всю відому йому інформацію та за згодою з ним відповідно до норм чинного законодавства розірвав договір купівлі-продажу від 01.12.2015р. 16 вересня 2015 року Позивачка уклала договір № 2463 з ДП «Київський інститут землеустрою» на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), необхідної для присвоєння кадастрового номеру належній їй земельній ділянці. 31 березня 2016 року Представник Позивача з заявою та з готовою технічного документацією звернулась до Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі з проханням присвоїти кадастровий номер зельній ділянці та внести відповідні зміни до Державного земельного кадастру. 05.04.2016 року Представник Позивача на ім'я останнього отримала Рішення № РВ-3200284142016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Тому, зважаючи на вище викладене та з метою захисту права власності на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS], змушена звернутись до суду за визнанням права власності на земельну ділянку. Право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництвата обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS] є незаконним та таким, що набуте незаконним шляхом, що підтверджуєтьсянаступним. У відповідача [PERSON] не має оригіналу договору купівлі-продажу від 17.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1332, а є лише його копія. Наявна копія договору купівлі-продажу викликає ряд сумнівів, щодо його дійсності. По - перше з копії даного договору видно, що місце укладання договору було місто Київ коли відповідно до діючої в той час ст. 60 Наказу № 20/5 від 03.03.2004р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дійнотаріусами України» в редакції від 29.03.2007р. посвідчення договорів про відчуженняжитлового будинку, садиби, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням указаного майна. По - друге, в даному договорі не вказані реквізити Державного акту продавця [PERSON] тобто, не зазначена серія та номер бланку Державного акту не вказано, який орган видав даний Державний акт та підстава його видачі, що запевняє нас в тому, що такого державного акту взагалі не існувало. Крім того, при зверненні до приватного нотаріуса [PERSON] остання повідомила, що не посвідчувала даний договір купівлі-продажу. А тому, необхідним запросити її на судове засідання для відібрання в неї пояснень для затвердження даної інформації та отримання додаткових доказів того, що даний договіркупівлі -продажу є недійсним. Факт недійсності даного договору та зазначення в ньому неправдивої інформації підтверджує і довідка видана Софіївсько-Борщагівською сільською радою від 23.05. 2016 року за № 242, в якій сказано, що в Софіївсько-Борщагівській сільській раді відсутні відомості як про землекористувачів [PERSON] Відповідач [PERSON] і про [PERSON]. Натомість зазначено, що дана земельна ділянка відповідно до запису у по господарській книзі рахується за [PERSON] від 2002 року відповідно до договору купівлі-продажу, а до цього часу з 1997 року до моменту продажу дана земельна ділянка рахувалась за гр. [PERSON]. Просила суд на підставі вищевказаного постановити рішення яким визнати за нею [PERSON] р.н.о.к.п.п. [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 13.06.2000р. зареєстрованою за адресою: [ADDRESS].) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS]. Визнати договір купівлі-продажу від 17.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1332 недійсним. Визнати недійсним Державний акт не право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлово будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS] та його державну реєстрацію за №010832903648 від 21.10.2008р. Зобов'язати кадастрових реєстраторів Управління Держгеокадастру у Києво- Святошинському районі провести відповідні зміни в Державному земельному кадастру про земельні ділянки замінивши у Відомостях про право власності інформацію про неналежного власника [PERSON] на належного [PERSON]. Зобов'язати Реєстраційну служба Києво-Святошинського районного управління юстиції вилучити з реєстру речових прав інформацію про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1098 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована по [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явилася, від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідачі про місце та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі до суду не з"явилися, направили до суду заяву про слухання справи у відсутності їх представника. Третя особа: [PERSON] до суду направила письмові пояснення в яких просила суд слухати справу у їх відсутності. Третя особа Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції до суду не з»явилися, про день, час та місце слухання справи судом повідомлена належним чином. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 13.04.2002 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,1098 га, що розташована в с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, за яким [PERSON], придбала за 1700 грн. зазначену земельну ділянку. Зазначений договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І. за № 1667 та на державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] було зазначено про перехід права власності до [PERSON]. Так, 17.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] та на підставі даного договору купівлі-продажу земельної ділянки було видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Згідно пояснень приватного нотаріуса [PERSON], які направлені до Києво-Святошинського районного суду Київської області вбачається, що 17 квітня 2007 року договір купівлі-продажу земельної ділянки нею не посвідчувався, на договорі було проставлено реєстраційний номер в реєстрі 1332, тоді як у дійсності 17 квітня 2007 року порядкові номери нотаріальних дій, які були посвідчені у цей день, починалися з 3000. Підпис на посвідчувальному напису про засвідчення вірності копії документа не відповідає дійсності, тобто не її, [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, підписом. Печатка на посвідчувальному напису також є підробною. Також даний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 квітня 2007 року не зареєстрований у Софіївсько-Борщагівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області. Також згідно відповіді наданої Софіївсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області земельна ділянка площею 0, 1098 га, за адресою: [ADDRESS] рахувалась за гр. [PERSON] згідно догововору купівлі-продажу земельної ділянки від 2002 року. Відомості, щодо землекористувачів гр.[PERSON] та гр. [PERSON] відсутні. Державним підприємством "Київський науково-досліднний та проектний інститут зелеустрою " видав [PERSON] технчну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будіель і споруд в межах [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до вимог статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна. Як встановлено вище, оспорюваний позивачем Договір купівлі-продажу був укладений з порушенням вимог закону, поза волею позивача, як власника земельної ділянки, і її незаконне відчуження позбавляє останнього здійснювати належне йому право власності. За таких обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача в частині визнання Договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним. Відповідно до п. п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Позивачем не надано доказів, щодо наявності умислу у відповідачів на введення позивача в оману, щодо обставин, які впливають на укладення договору купівлі-продажу. Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких визнання права, визнання правочину недійсним, припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 125 ЗК України (далі - земельний кодекс України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Статтею 393 ЦК України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ст. 392 ЦК особа власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Вбачається, що позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно ст.88 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати у виді судового збору у сумі 3267, 58 грн. З викладеного,

Outcome: partial