Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області із позовною заявою про визнання права на земельну частку (пай), в якій просив суд визнати право на земельну частку (пай) розміром 6,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Україна». В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 05 листопада 2001 року між ним та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна». Вказаний договір нотаріально сторони до цього часу так і не оформили, так як [PERSON] ухиляється від його посвідчення. Оскільки позивач не може використовувати сертифікат на право на земельну частку (пай), як своє власне майно, так як Відповідач до теперішнього часу не посвідчила правочин в нотаріальному порядку він вимушений звернутися до суду для захисту свої прав. Крім того, сертифікат було втрачено Позивачем наприкінці 2015 року. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити (а.с. 14). Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, надала заяву про слухання справи без її участі, проти задоволення заявлених вимог не заперечувала (а.с. 18). Якщо всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає можливим здійснити судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає вимогам ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, та враховуючи визнання позову відповідачем ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 листопада 2001 року між Позивачем, [PERSON], та Відповідачем, [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай) розміром 6,23 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна». В підтвердження досягнення домовленості [PERSON] передала Позивачу оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР №005653, який було видано на підставі рішення Чугуївської райдержадміністрації від 23.04.1996 року №237 (а.с. 8). Вказаний договір нотаріально сторони до цього часу так і не оформили. Згідно до ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 18 ЗК України, що діяв на момент укладання правочину, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. На час укладення договору Позивач, придбав земельну частку (пай) [PERSON] відповідно до діючого на той час законодавства, а саме: діяв ЗУ "Про внесення доповнення до Конституції України від 21.05.1993 року №3224-ХІІ, яким Верховна Рада України ст. 114-5 Конституції України доповнила повноваження Президента України п.7-4: "Ухвалює укази з питань економічної реформи, не врегульованих законами України, які діють до прийняття відповідних законів". На виконання вищевказаної норми згаданого Закону та Конституції України Президентом був виданий Указ Президента №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», де в ст. 3 було установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.). За таких обставин, коли продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму, то на підставі ст. ст. 224,225 ЦК УРСР (в ред.1963 р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, відбулося повне виконання договору купівлі-продажу сертифікату на право на земельну частку (пай). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР: якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, фізична особа має право мати у своїй власності будь-яке майно, яке вона придбала внаслідок правочинів не заборонених законом. Право власності на землю гарантується Конституцією України, яке набувається та здійснюється відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожен має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема шляхом визнання відповідного права судом. У відповідності до п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995р. №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)» право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. При цьому, у зв'язку з передачею права на земельну частку (пай) відповідні зміни, як-то дані про особу, якій передано право на земельну частку (прізвище, ім'я, по батькові громадянина або назва юридичної особи, місце проживання або місцезнаходження), підстава передачі права на земельну частку (договір купівлі-продажу, дарування, заповіт тощо) мають бути внесені до сертифіката відповідною районною державною адміністрацією, якою видано сертифікат. Отже, ухиляючись від нотаріального посвідчення договору, Відповідач порушила право Позивача на внесення повноважним органом змін до Сертифікату на право на земельну частку (пай) у зв'язку з передачею права на земельну частку (пай).

Outcome: approved