Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 14006 гривень 65 копійок. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.12.2016 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. На даний час відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21.01.2020 року має заборгованість - 14006, 65 грн., яка складається з наступного: -0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; -920,18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; -0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; -0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; -246,13 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; -11697,17 грн. - нарахована пеня; -0,00 грн. - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 643,17 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтвердив та просив їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи заочно. Відповідач в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст.280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що на підтвердження своїх позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» було надано суду «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку», в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, номери засобів зв`язку тощо (ар.с. 8). Разом з цим, в наданій анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу. Тобто суд позбавлений можливості встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами. Суд звертає увагу на те, що з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку вбачається, що не має жодних позначок які б давали можливість встановити, яку саме банківську послугу з використанням платіжної картки [PERSON] побажав отримати. Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 500,00 грн., тоді, як матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення даного кредитного ліміту, окрім викладених пояснень Банку в позові. Крім того, в зазначеній Анкеті-заяві в відсутня графа «Желаемый кредитный лимит по платежной карте». У анкеті-заяві позичальника (відповідача), копія якої надана Приватбанком суду, сума отриманого [PERSON] кредиту не зазначена, як і не зазначена процентна ставка по кредиту та строк повернення кредиту. У вказаній вище анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту - суми, яку фактично начебто отримав в борг позичальник (втім, у позові позивач вказує її у розмірі 500,00 грн., у розрахунку заборгованості вказує 0,00грн. - заборгованість за тілом кредиту; 920, 18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, тоді як відповідно до анкети-заяви відповідача від 12.12.2016 кредитний ліміт взагалі не встановлено), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. З урахуванням зазначеного, позивачем не надано жодних доказів, що між ним та відповідачем укладений кредитний договір, із зазначеним у позові кредитним лімітом. А у анкеті-заяві та інших матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач дійсно отримав будь-яку кредитну картку та користувався нею. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг (ар.с. 10-24) не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідач [PERSON] був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх належний та допустимий доказ, а також позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Крім того, дана анкета не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (ар.с. 9), в якому зазначено умови обслуговування карток "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract" та "Універсальна Gold", суд не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо виду отриманої позичальником кредитної картки, тому суд позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Як зазначає позивач в позовній заяві відсоткова ставка неодноразово змінювалась, а саме з 01.09.2014 року до розміру 34,8%, із 01.04.2015р. до розміру 43,2% річних. Однак, в анкеті-заяві не зазначено базову процентну ставку. Звертаючись з позовом позивач не зазначає, що відповідачем було отримано кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом та у якому розмірі. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення розміру відсотків, окрім викладених пояснень Банку в позові. Процентна ставка є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Таким чином, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ розрахунок заборгованості, оскільки в анкеті-заяві відсутня процентна ставка визначена при укладені договору, а згідно розрахунку заборгованості та доводів самої позовної заяви вона неодноразово збільшувалась. Також, з розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховано заборгованість за пенею, а також нараховано штрафи, тоді як в анкеті-заявці відсутня інформація щодо нарахування неустойки (пені, штрафу). Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем [PERSON] , за кредитним договором б/н від 12 грудня 2016 року, кредитних коштів у розмірі 500 грн., який зазначений у позові. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані. Враховуючи те, що за матеріалами справи неможливо встановити розмір кредитного ліміту встановленого на картку суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. Таким чином, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі 14006,65 грн., суд не може прийняти до уваги. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному. Звертаючись з позовом до суду банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи позовної заяви не можуть усунути виниклі розбіжності щодо визначення суми наданого кредиту та виниклої заборгованості. Тому, відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд виходить з недоведеності заявлених банком вимог, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вказаних позовних вимог , оскільки суд дійшов висновку про їх недоведеність. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Стороною позивача до позовної заяви копію картки, виданої відповідачу, не долучено, про строк дії картки не зазначено, не надано виписки по рахункам відповідача та відомостей щодо перевипуску карток, якщо такі видавалися. Також у позовній заяві не вказано про відсутність можливості надати відповідні докази разом з позовною заявою та надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити сторона позивача із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх подання разом із позовом, матеріали справи не місять. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Outcome: dismissed