Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що в січні 1995 року він придбав у [PERSON] належний їй на підставі договору дарування від 12.10.1994 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Угода купівлі-продажу відбулася між ними в домашніх умовах, без нотаріального посвідчення. Позивач посилається, що передав [PERSON] повністю всю суму коштів за купівлю будинку, вона передала йому правовстановлюючий документ на житловий - будинок, ключі, та дозволила йому вселитися в будинок разом з сім`єю: жінкою та дітьми, проживати та розпоряджатися ним як власнику на свій розсуд. Більш того, позивач з дозволу [PERSON] 13 січня 1995 року був зареєстрований у належному їй житлі за адресою: [ADDRESS] . З січня 1995 року по теперішній час позивач проживає в даному будинку, що підтверджується довідками виданими виконкомом Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 03.06.2020 року №216; №217 та випискою з погосподарської книги с.Малинівка Іванівського району Одеської області.? На протязі 25 років позивач проживає в будинку, здійснює догляд за будинком, утримує його в належному стані, проводить поточний ремонт, сплачує комунальні платежі, обробляє присадибну земельну ділянку. Власниця будинку [PERSON] після продажу будинку його долею не переймалася, на зв`язок з позивачем щодо подальшого його оформлення не виходила. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Спадкоємицею після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] . При спілкуванні з нею вона заявила, що спадщину після смерті матері, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , вона у нотаріальному порядку на своє ім`я не оформила та і в подальшому не має наміру отримувати свідоцтво про право власності на спадкове майно. Оскільки їй відомо, що фактично зазначене майно перейшло у володіння позивача. Позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги так як, з огляду на положення правових норм та фактичних обставин, він має право на визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки добросовісно, відкрито та безперервно на протязі більш як 10 років володіє та користується даним будинком. У судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив слухати справи у його відсутність та на позовних вимогах наполягає. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про визнання позовних вимог, та заперечень не має. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи безумовне визнання відповідачем позову, яке в свою чергу не суперечить вимогам закону й не порушує права свободи чи інтереси інших осіб суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач свої позовні про визнання права власності за набувальною давністю, обґрунтовує тими обставинами, що в січні 1995 року він придбав у [PERSON] належний їй на підставі договору дарування від 12.10.1994 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Угода купівлі-продажу відбулася між ними в домашніх умовах, без нотаріального посвідчення. Позивач посилається, що передав [PERSON] повністю всю суму коштів за купівлю будинку, вона передала йому правовстановлюючий документ на житловий - будинок, ключі, та дозволила йому вселитися в будинок разом з сім`єю: жінкою та дітьми, проживати та розпоряджатися ним як власнику на свій розсуд. Більш того, позивач з дозволу [PERSON] 13 січня 1995 року був зареєстрований у належному їй житлі за адресою: [ADDRESS] . З січня 1995 року по теперішній час позивач проживає в даному будинку, що підтверджується довідками виданими виконкомом Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 03.06.2020 року №216; №217 та випискою з погосподарської книги с.Малинівка Іванівського району Одеської області.? На протязі 25 років позивач проживає в будинку, здійснює догляд за будинком, утримує його в належному стані, проводить поточний ремонт, сплачує комунальні платежі, обробляє присадибну земельну ділянку. Власниця будинку [PERSON] після продажу будинку його долею не переймалася, на зв`язок з позивачем щодо подальшого його оформлення не виходила. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Спадкоємицею після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] . При спілкуванні з нею вона заявила, що спадщину після смерті матері, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , вона у нотаріальному порядку на своє ім`я не оформила та і в подальшому не має наміру отримувати свідоцтво про право власності на спадкове майно. Оскільки їй відомо, що фактично зазначене майно перейшло у володіння позивача. Судом за клопотанням позивача було витребувано копію спадкової справи на [PERSON] , яку судом досліджено, та встановлено, що дійсно відповідачка по справі є єдиною спадкоємицею [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину та на частину майна отримала свідоцтво про право на спадщину. Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить згальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа наділена правом звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-10/2004 року від 01 грудня 2004 року надано тлумачення, що поняття "охоронюваний законом інтерес", у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність - одна з підстав набуття права власності. Суб`єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Як зазначено у ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Судовою практикою (Постанова Вищого господарського суду України від 6 червня 2007 р. у справі № 3/269) визначено наступні положення: відповідно до п.п. 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.04 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. П.13. Постанови Пленуму можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що відкрите і безперервне володіння позивачем зазначеним об`єктом нерухомості значно перевищує 10 років, то позивач має право на визнання за ним права власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Критеріями необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю володіння, яке має бути добросовісним, відкритим, очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним: володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Таким чином, спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до положень с.120 ЗК України у поєднанні з нормою с.125 ЗК України у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Враховуючи вищезазначене судом було перевірено законність вимог позивача та встановлено що позивач добросовісно, відкрито, володіє нерухомим майном на протязі більше 10 років, суд вважає, що позивач дійсно набув право власності на зазначене майно, у зв`язку з чим, задовольняє позовні вимоги. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Outcome: approved