Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

15.04.2014р. до суду надійшов позов [PERSON], яким він просить визнати недійсним кредитний договір №ОDО0GА0000000629, що був укладений 23.04.2008р. між ним і відповідачем - публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "ПриватБанк" (надалі за текстом - Банк), - в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту - кредиту, в розмірі 600 долл.США та щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних; а також: зобов'язати відповідача анулювати зайве нараховану суму заборгованості розміром 950,57долл.США, визнати кредитний договір таким, що припинив свою дію внаслідок дострокового виконання сторонами своїх зобов'язань, зобов'язати сторони кредитного договору розірвати іпотечний договір б/н від 23.04.2008р., визнати договір поруки б/н від 23.04.2008р. таким, що припинив свою дію внаслідок припинення дії основного договору, зобов'язати відповідача повернути позивачу отримані від нього документи згідно Додатку8 та оригінал Закладної від 23.04.2008р.; зобов'язати відповідача виконати усі дії щодо зняття Заборони на відчуження в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомості на нерухоме майно: житловий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених винагород у сумі 600долл.США, суму пені в розмірі 4655грн.34коп., суму штрафу в розмірі 1535грн.76коп. та суму моральної шкоди в розмірі 1000грн. Судові засідання неодноразово відкладалися з різних причин, у тому числі - з причини витребування доказів, за заявами сторін, у зв`язку з оскарженням відповідачем підсудності - ухвали суду про відкриття провадження у справі, тощо. Ухвалою суду від 25.05.2014року було задоволене клопотання позивача про витребування оригіналу кредитної справи, виписок за рахунками по ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритих на його, позивача, ім'я, - за [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] - з дати їх відкриття і до 15 квітня 2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що він за домовленістю між ним і відповідачем 23.04.2008року отримав у Банку споживчий кредит в розмірі 20000дол.США на придбання і ремонт житла. Кредитний договір передбачав ці кредитні правовідносини до 23.04.2023року, проте він, позивач, сумлінно виконуючи умови договору і навіть переплачуючи щомісячні внески, врешті достроково погасив усю кредитну заборгованість за цим договором 28.02.2014року. Договором не передбачено комісії за дострокове погашення кредитного боргу. Але Банк нарахував ще якісь незрозумілі 944,76дол.США, які надалі збільшилися до 959,57долл.США заборгованості, і вимагає їх виплатити, не повертаючи документи на придбаний ним, позивачем будинок, - що утримує згідно іпотечного договору б/н від 23.04.2008року. Крім того, повідомивши його, позивача, що ці кошти - 944,76дол.США є винагородою за резервування ресурсів, що нараховуються Банком за весь час до «Дати Погашення Кредиту», відповідач за надання виписок руху коштів за рахунками, відкритими на його, позивача, ім'я, вимагав 500грн. (т.1а.с.30-31). Крім того, позивач стверджує, що Банком було порушено вимоги «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», затвердженою Постановою Національного Банку України №492 від 12.11.2003року, оскільки без його, позивача згоди, на його ім'я Банком було замість одного рахунку з погашення кредиту - відкрито чотири вищевказані рахунки. Представник відповідача заявою просив застосувати до позову трирічний строк позовної давності, вважаючи його пропущеним позивачем, посилаючись на те, що цей строк слід вважати таким, що почався з дня укладення договору - з 23.04.2008року (а.с.103т.1). Крім того, у письмових запереченнях на позов (а.с.106-107т.1) представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі по суті в цілому, посилався на добровільність договірних відносин, погодився, що 23.04.2008року Позивачу Банком було надано кредит в розмірі 24.600доларів США, з яких - 20000дол.США - на споживчі цілі, 600дол.США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 150дол.США - на оплату страхування майна, 100дол.США - на оплату особистого страхування, та 3750дол.США - на оплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору з кінцевим строком повернення кредиту - 23.04.2023року. При цьому представник відповідача послався на розділ 4 Кредитного договору, яким передбачено нарахування та порядок сплати винагороди за резервування ресурсів, яка нараховується за весь час резервування - на його думку - до дати погашення кредиту - до 23.04.2023року, при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума, що вказана у графіку погашення кредиту (додаток №2 до кредитного договору). Також представник відповідача у запереченнях на позов пояснив, що Позивачем не надано доказів належного виконання кредитного договору, у тому числі і щодо сплати винагороди за резервування, а також доказів на те, що Позивачем спірний правочин вчинено не добровільно, під примусом. У судовому засіданні позивач підтримав доводи свого позову і, вивчивши надані відповідачем виписки по рахунках, пояснив, що кредит йому було надано споживчий, обіцяно його було у гривнях, проте, коли він, позивач, знайшов придатний для нього і його родини будинок, Банк погодився надати кредит лише після того, як будинок буде придбаний. Він, позивач, на один місяць позичив по знайомих малі суми коштів у гривнях, оформив договір купівлі-продажу і з документами з'явився до Банку, проте там погодилися надати кредит лише у доларах США. Він, позивач, погодився, оскільки вже було безвихідне становище - знайомим потрібно було повернути короткочасні займи та потрібно було зробити ремонт у будинку, оскільки його родина потребувала цього житла. З-за цього він, Позивач, пішов на усі умови Банку, не вдаючись до законності вимог кредитного договору, оскільки вони більш-менш йому підійшли і він мав намір чесно їх виконати, тим більш, що мав намір розрахуватися достроково, а за це Банк не передбачав штрафних санкцій. Факт попередньої домовленості про надання кредиту у гривнях підтверджується, на думку Позивача, експертним висновком, згідно якого необхідна вартість предмету іпотеки - предмету залогу - є 151500,00грн. (т.1а.с.145,147,151), оскільки він не надавав Банку доказів про джерело своїх доходів у доларах США - лише у гривнях, та копією квитанції, згідно якої він, [PERSON], отримавши кредитні кошти в іноземній валюті відразу перевів їх у гривні (т.2а.с.89). 28.02.2014року він, Позивач, звернувшись, як було вказано у договорі, до відділення Банку у м.Болград - до каси, дізнався суму до повного погашення кредиту і, порівнявши зі своїми підрахунками, погодився, що йому до повного погашення кредиту необхідно внести до каси Банку 2500доларів США, і, хоча ця сума перевищувала його підрахунки на 20 доларів США, він не заперечував проти неї, оскільки мав намір позбутися боргу. 01.03.2014року він, Позивач, через мережу інтернет-систему «Приват24», на своїй сторінці побачив, що борг за кредитом ним сплачений, проте відображається якась несплачена сума - 944,76дол.США, що для нього, позивача, стало несподіванкою. Оскільки працівники Болградського відділення Південного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» не змогли пояснити йому, що це за борг, він звернувся до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк», де йому пояснили, що це винагорода за резервування, передбачена Договором. Він, Позивач, 25.03.2014року звернувся до головного офісу Банку з проханням скасувати зайве нараховану суму винагороди і визнати Договір таким, що втратив силу у зв'язку з його виконанням, посилаючись на п.8.1 і п.4.4 розділу 4 Договору, та на те, що Дата повного погашення кредиту вже настала - адже він погасив усю заборгованість. Проте отримав відповідь, що борг ним, позивачем, дійсно погашений, але сума заборгованості збільшена до 950,57дол.США без посилання на будь-які законодавчі норми чи пункти Договору. Також Позивач у судовому засіданні стверджував, що відкриття Банком на його, Позивача ім'я, декількох рахунків замість одного, привели до непорозуміння у родині, оскільки його, Позивача, дружина, недовірливо поставилася до такого, стверджуючи, що в нього, Позивача, є від неї таємниці, що завдало йому, позивачу, моральної шкоди, яку він оцінює в 1000грн. Оскільки Банк наполягав на сплаті вищевказаної винагороди - в розмірі 950,57дол.США - шляхом дзвінків та СМС-повідомлень на телефони його, Позивача, та його дружини - Поручителя у зазначених договірних відносинах, він, Позивач, став вивчати Кредитний договір і дійшов висновку, що його, Позивача, права, як споживача, порушені не тільки в частині зайво нарахованих винагород за резервування, тому він вважає, що строк давності на оскарження Кредитного Договору починається з того моменту, коли він дізнався про порушення його прав - з 01.03.2014року - з моменту виявлення неправильно нарахованої винагороди Відповідачем в розмірі 975(тепер 950,57)дол.США. Також Позивач вважає, що він достатньою мірою не був проінформований щодо умов кредиту - відповідно до вимого ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме, в частині податкової пільги на іпотечні договори, оскільки опісля самостійно знайшов цю інформацію і оформив у податковій відповідні пільги, і звернув увагу суду на те, що вивчивши виписки по рахунках, наданих Банком, він вбачає, що з нього узято 5 доларів США за дострокове погашення боргу, хоча умовами Кредитного Договору це не передбачено, а сума у 944,76дол.США була нарахована вже після повного погашення ним кредиту, тобто, виконання умов кредитного договору, що є грубим порушенням норм чинного законодавства. Також, на його думку, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», двояке тлумачення пунктів договору тлумачиться на користь споживача і тому, в разі, якщо датою повного погашення боргу Банк вважає 2023рік кінцевий строк виконання Договору, а він, Позивач - датою повного погашення ним боргу - 28.02.2014року, цей пункт договору потрібно тлумачити на його, Позивача, користь. Представники Відповідача у судовому засіданні, наполягаючи на правильності нарахування Позивачу винагороди за резервування в розмірі 950,57дол.США, вважали нічим не порушені права Позивача і стверджували, що винагорода за резервування нараховується за весь період кредитного договору - до дати повного погашення, яка є, на їхню думку, кінцевою датою договору - 23.04.2023року, а тому позовні вимоги Позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, Представник Відповідача пояснив, що Позивач повинен був для з'ясування суми повного погашення кредиту підійти не до касира, який не наділений такими повноваженнями, а до кредитного спеціаліста у відділенні Банку; сума у 3700дол.США - зарезервована до 2023року - на сплату з неї страхових платежів (додаток 2 до Кредитного Договору). Вислухавши у судовому засіданні сторони, вивчивши надані суду документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: 23.04.2008року між позивачем [PERSON] та відповідачем - ПАТ КБ «ПриватБанк», що є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №ОDО0GА0000000629 (надалі за текстом - Договір), згідно якого Позивачу Відповідачем було виділено 24.600доларів США кредитних коштів, з яких - 20000дол.США Позивач отримав на руки на споживчі цілі, 600дол.США - пішли на сплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 150дол.США - на оплату страхування майна, 100дол.США - на оплату особистого страхування, та 3750дол.США - на оплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору. Кінцевий строк повернення кредиту - 23.04.2023року (т.1а.с.9-14). Договір містить додатки до Договору №№ 1-2 (т.1а.с.18). Одночасно, між сторонами було укладено іпотечний договір б/н від 23.04.2008р.(т.1а.с.19-24), та договір поруки б/н від 23.04.2008р. (т.1а.с.25). Згідно іпотечного договору Позивач є іпотекодавцем і надав іпотекодержателю - Банку в іпотеку нерухоме майно, вказане у п.33.3 цього Договору; у ч.7 п.35.1 цього ж Іпотечного договору також міститься посилання на п.33.3 Договору як на предмет іпотеки, проте Договір не містить пункту під таким номером. Згідно ж з п. 35.3 Договору предметом іпотеки є жилий будинок загальною площею 50.10.кв.м., житловою - 26,3кв.м., що складається вцілому з одного жилого будинку за літ.А, кухні літ.Б, вбиральні літ.В, сараїв літ.Г,Е,Ж, наражу літ.Д, дворових споруд №№1-4; майно належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2008року і знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення Предмету іпотеки - жила нерухомість. Нотаріусом, у зв'язку з посвідченням цього іпотечного договору, 23.04.2008року накладено заборону відчуження на вищевказаний будинок - до припинення чи розірвання іпотечного договору. Крім того, між вищевказаним кредитором та Поручителем - [PERSON] було 23.04.2008року підписано договір поруки б/н, згідно якого ця порука припиняється через п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Згідно Акту приймання-передачі оригіналів правовстановлюючих документів (т.1а.с.260), Позивач [PERSON] передав представнику Банку оригінали документів на будинок: договір купівлі-продажу, технічний паспорт, витяг з держреєстру, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру права власності на нерухоме майно, копії паспортів, ІНН співвласників, довідки про відсутність заборгованості за комунальними платіжками, довідка про зареєстровані особи. Відповідно до договору особистого страхування №ODO0LК0000000629 від 23.04.2008року, Страховик - ЗАТ «СК «ІНГОССТРАХ» та страхувальник [PERSON] уклали договір страхування строком з 23.04.2008року до 23.04.2009року; договір вважається продовженим за умови надходження на рахунки страхової компанії чергового платежу - за черговий період. Платіж за рік становить 505грн.(т.1а.с.27). Згідно Договору страхування майна №ODO0GA0000000629 від 23.04.2008року між тими ж особами - Страховиком та Страхувальником на той же період і на тих же умовах продовження Договору, платіж на рік становить 757,50грн.(т.1а.с.28). Між Позивачем і Відповідачем також було підписано Заставну (т.1а.с.29). Відповідно до Додатку №1 до Договору №ОDО0GА0000000629 від 23.04.2008року(Загальна вартість кредиту), мета кредиту - купівля житла/споживчий кредит, річна процентна ставка на залишок за кредитом становив 12,96%, щомісячна винагорода за резервування ресурсів - 0,96% річних, разова винагорода за надання фінансового інструменту - 3% від суми наданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту - 0%; витрати продавця та покупця по оформленню договору купівлі-продажу у нотаріуса - 3030грн., щомісячний платіж - 279,26, сума % та винагород - 29.416,80, реальна процентна ставка - 14,15; *валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором несе позичальник. Згідно графіку погашення вищевказаного кредиту, щомісячний платіж на погашення кредиту становить 279,26, останній платіж - 23.04.2023р. - 601,09 - грошова одиниця не вказана. Цих фактів у судовому засіданні ніхто не заперечував. Відповідно до ч.1 та 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Тому суд не може визнати обґрунтованою заяву Відповідача щодо застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності, оскільки з наданих суду відомостей договірні правовідносини між сторонами продовжуються - адже Відповідачем не повернуто Позивачу документів на іпотечну нерухомість і ці правовідносини можуть продовжуватися, згідно Договору, до 2023року. Представник відповідача у запереченнях на позовні вимоги послався на розділ 4 Кредитного договору, яким передбачено нарахування та порядок сплати винагороди за резервування ресурсів, яка нараховується за весь час резервування - до дати погашення кредиту - яка настає, на його думку, 23.04.2023року. Позивач стверджує, що датою погашення кредиту слід вважати фактичну дату його погашення, тобто, 28.02.2014року. Крім того, Позивач розрахував пеню і штраф внаслідок порушення Банком Законодавства - згідно ст.258ч.2 ЦК України, і які складають, на його думку, відповідно, 4655,34грн. і 1535,76грн.; заперечень проти цих розрахунків Відповідачем суду не надано (т.1а.с.37). П.8.1 і п.4.4 розділу 4 спірного Договору дійсно посилаються на резервування Банком ресурсів, винагороду Банку з боку Позивача за використання зарезервованих ресурсів, та на «Особливі умови» - розмір щомісячного платежу за кредитною заборгованістю та винагороди за надання фінансового інструменту - самого Кредиту. Проте, твердження Представника Відповідача у судовому засіданні про те, що Позивачем не виконано умови п.2.2.11 Кредитного договору - не відповідає дійсності, оскільки, згідно цього п.2.2.11 для здійснення останнього погашення за кредитом, позичальник повинен звернутися до Банку, що і зробив Позивач і цього факту не заперечували представники відповідача, але твердження представників відповідача про те, що Позивач повинен був звернутися до певного спеціаліста, у договорі не прописані, тому суд не може не визнати істиною твердження Позивача щодо звернення його до спеціаліста Банку - до касира, яка мала б роз'яснити, що для з'ясування остаточної суми заборгованості необхідно звернутися в інший кабінет - проте вона надала Позивачу інформацію, згідно якої він і вніс остаточну суму на погашення заборгованості за спірним кредитним Договором і вважав, що він виконав зобов'язання за цим Договором належним чином. Тому суд не може поставити за вину Позивачу його небажання сплачувати ще будь-які суми на погашення кредиту, який він вважав виконаним з його боку добросовісно і достроково. Виходячи з того, що Відповідачем не надано суду відомостей про порушення строків і умов виконання спірного Кредитного Договору, суд дійшов висновку, що Позивач є добросовісним клієнтом Банку і його твердження щодо виконання ним умов кредитного Договору саме 28.02.2014року необхідно вважати таким, що відповідає дійсним обставинам, тим більш, з огляду на те, що Відповідачем відмовлено у задоволенні клопотання Позивача запросити до суду свідка - касира Банку, яка є компетентною особою і надала б суду потрібні роз'яснення щодо обставин погашення кредитних зобов'язань Позивачем перед Відповідачем за спірним Кредитним Договором. Крім того, оскільки додатком №1 до Договору не передбачено стягнення відсотків за дострокове погашення кредиту (повне/часткове), стягнення з Позивача, згідно виписки за рахунком (т.1а.с.231) комісії за дострокове погашення кредиту в розмірі 5,81дол.США, які не зміг пояснити у судовому засіданні представник Відповідача, вказує на приховане стягнення з Позивача відсотків за дострокове погашення кредиту у порушення Кредитного Договору. Згідно цієї ж виписки (т.1а.с.231), після внесення Позивачем суми в розмірі 2500дол.США на погашення кредиту, в нього вихідний залишок відмічений як «0» станом на 28.02.2014року, проте, 01.04.2014року - через місяць! - на дебетному рахунку Позивача з'являється сума в розмірі 944,76 (т.1а.с.202), яку Банк вимагає в Позивача до повернення,мотивуючи її тим, що це винагорода за обслуговування зарезервованої суми, не вказуючи залишок самої зарезервованої суми, яка підлягала б перерахуванню страховикам щомісяця ще дев'ять років - до квітня 2023року - до строку закінчення дії Кредитного Договору. Згідно ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону в цій частині. Еквівалент предмету договору споживчого кредиту в національній валюті не може сприйматися як предмет цього договору, оскільки ним є іноземна валюта. Таким чином, предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі (відповідна сума іноземної валюти), а це суперечитьч.1ст.1054 ЦК України, яка визначає що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші - українська гривня. Договори споживчого кредитування в іноземній валюті за своєю юридичною природою не є кредитними договорами, а є класичним прикладом договорів позики, предметом яких можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За ч.2ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.1ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як було встановлено, під час укладання Договору Відповідач, зазначаючи суми зобов'язань в іноземній валюті, не вказував еквівалент цих сум у гривнях - національній валюті України. І хоча нині діючим законодавством не заборонено отримувати і надавати споживчий кредит в іноземній валюті, що, як було вище вказано, є не кредитом, а позикою, виходячи з мети кредиту Позивача, Відповідач мав би запропонувати йому інші свої продукти - гривневі, або, за їхньою відсутністю, мав би вказати еквівалент боргу у гривнях, що було б виявленням добросовісної підприємницької діяльності. Крім того, подвійне тлумачення вислову «Дата погашення кредиту» - яку Позивач тлумачить як 28.02.2014рік, оскільки він намагався своєчасно, до настання нарахувань за кредитом за наступний місяць, погасити усю заборгованість за Договором, що потребувало від нього певних зусиль, та трактування цього вислову Представниками Відповідача як 23.04.2023року - свідчить про введення в оману Позивача відповідачем, оскільки Відповідач вимагає від Позивача винагороду за послугу, необхідність у наданні якої вже відпала у зв'язку з внесенням Позивачем усієї суми боргу на рахунки Відповідача в якості остаточного погашення заборгованості за Кредитним Договором - оскільки винагорода за резервування кредитних ресурсів не є самостійним зобов'язанням, а є похідним від основного зобов'язання, яке Позивачем виконано (що не заперечував Відповідач). Отже невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ст.215 УК України. Крім того, суд не може не погодитися з посиланням Позивача на те, що банк, у супереч «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», затвердженої Постановою НБУ №492 від 12.11.2003року, на його, Позивача, ім'я, без його відому, незаконно відкрив більш, ніж один розрахунковий рахунок для погашення заборгованості за Кредитом - ще три, оскільки Представниками відповідача суду не надано зрозумілих пояснень щодо цього факту, які б спростували твердження Позивача про неправомірність таких дій. Визнаючи вимоги Позивача обґрунтованими в повному обсязі в частині стягнення винагороди за надання позики, в розмірі 600 долл.США, та щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних, а також в частині визнання виконаним «Кредитного Договору» №ОDО0GА0000000629, що був укладений 23.04.2008р. між сторонами, та розірвання іпотечного договору б/н від 23.04.2008р. і договору поруки б/н від 23.04.2008р. - у зв`язку з виконанням основного кредитного договору, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення судових витрат з Відповідача на користь Позивача також підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі ст.88 ЦПК Украни. Що ж до моральних страждань, про які заявив у вимогах позову [PERSON], то суд вважає їх також доведеними з огляду на невелику суму стягнення та поневіряння і душевні хвилювання Позивача, які він виявив в залі суду, переживаючи заново несправедливість - незаконне вимагання Банком винагороди на неіснуючу послугу, непорозуміння з дружиною, а також з огляду того часу, який змушений був витратити Позивач на не однократне перебування у суді, чим було порушений його звичний ритм життя.

Outcome: approved