Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що 06.10.2003 між Дніпропетровською міською радою та громадянкою [PERSON] був укладений Договір оренди земельної ділянки. Відповідно до цього договору відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0143 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 3.2 орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується у грошовій формі в розмірі земельного податку за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця вноситься на розрахунковий рахунок Держказначейства за місцем податкового звіту і на майбутній період вноситься на термін не більше одного календарного року. З 04.06.2008 (набрання чинності змін до Закону України „Про оренду землі") та починаючи з 01.01.2011 (набрання чинності Податковим кодексом України) розмір річної орендної плати за земельну ділянку, надану в оренду відповідачу, суперечить чинному законодавству. Міський голова звернувся до орендарів земельних ділянок комунальної власності у м. Дніпропетровську, з пропозицією привести діючі договори оренди землі у відповідність до вимог Податкового кодексу України та Рішення Дніпропетровської міської ради від 02.02.2011 №216/8. Проте у строк, визначений повідомленням, відповідач ані в перший, ані в другий раз відповіді на вказану вимогу не надав, додатковий договір сторонами не було підписано. У зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача надала заяву в якій підтримала позов в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, представник відповідача надала заперечення в яких зазначила, що позивачем не доведено, що діючий нині розмір орендної плати не відповідає вимогам діючого законодавства. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача та можливості часткового задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.10.2003 між Дніпропетровською міською радою та громадянкою [PERSON] був укладений Договір оренди земельної ділянки. Відповідно до цього договору відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0143 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 3.2 орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується у грошовій формі в розмірі земельного податку за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця вноситься на розрахунковий рахунок Держказначейства за місцем податкового звіту і на майбутній період вноситься на термін не більше одного календарного року. Проте, ст.288 „Орендна плата" розділу XIII „Плата за землю" Податкового кодексу України передбачено, що: 288.5. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1.не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; 288.5.2.не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Відповідно до положень ст.41 Податкового Кодексу України органи державної податкової служби є контролюючими органами - щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпункті 41.1.2 цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби. Відповідно до п.41.4 вказаної статті інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, у тому числі на запит правоохоронних органів. Відповідно до ст. 144 Конституції України, а також ч.3 ст. 10 Статуту територіальної громади м. Дніпропетровська, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування міста, прийняті згідно з чинним законодавством, обов'язкові для виконання всіма розташованими на території м. Дніпропетровська підприємствами, установами і організаціями незалежно від їх форм власності, а також посадовими особами, громадянами й об'єднаннями громадян. Невиконання або неналежне виконання актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування міста, виданих відповідно до чинного законодавства, тягне відповідальність передбачену законодавством (ч.6 статті 10 Статуту територіальної громади м. Дніпропетровська) З метою приведення рішень Дніпропетровської міської ради та її виконавчого комітету у галузі земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 216/8 від 02.02.2011. Міський голова звернувся до орендарів земельних ділянок комунальної власності у м. Дніпропетровську, з пропозицією привести діючі договори оренди землі у відповідність до вимог Податкового кодексу України та Рішення Дніпропетровської міської ради від 02.02.2011 №216/8. Пропозиція міського голови була опублікована в офіційному виданні Дніпропетровської міської ради (газета «Наше Місто від 29.05.2014 №26 (3756) в офіційному повідомленні. Відповідач, у строк, визначений повідомленням ані в перший, ані в другий раз відповіді на вказану вимогу не надав, додатковий договір сторонами не було підписано. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.632 Цивільного кодексу України передбачено застосування у встановлених законом випадках цін (тарифів, ставок тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому зміна ціни після укладання договору допускається лише у випадках і на умовах, встановленим договором або законом. Відповідно до ст.ст. 116, 121 Бюджетного кодексу України бюджетним правопорушенням визнається правопорушення недотримання учасником бюджетного процесу встановленого цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами порядку складання розгляду, затвердження, внесення змін виконання бюджету чи звіту про виконання бюджету. Особи, винні у порушенні бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законами України. Відповідно до положень ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 652 ЦК України У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Згідно до п.3 ст.653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не впливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до Податкового кодексу України (ст.288.5.1) розмір орендної плати встановлюється у договорі, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки, що встановлюється Податковим кодексом України. Згідно постанови від 14 липня 2015 року колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 02 грудня 2014 року (справа № 21-274а14) Також, згідно з ст.21 Закону України «Про оренду землі» розмір орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Тобто, закон передбачає необхідність обчислення орендної плати, що виключає можливість зазначення орендної плати у грошовій фіксованій сумі. У зв'язку з чим слід визнати безпідставним прохання позивача зазначити в договорі оренди землі суму, розрахунок якої може змінюватись в результаті змін законодавства. З урахуванням викладеного, враховуючи всі фактичні обставини справи, та наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги не визнання відповідачем позову, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial