Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб марки ВАЗ 21093 (легковий комбі-В), зеленого кольору, VIN - ХТА2109323102477 та скасування обтяження на транспортний засіб марки ВАЗ 21093 (легковий комбі-В), зеленого кольору, VIN-ХТА2109323102477, зобовязавши уповноважену особу здійснити реєстрацію змін у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна щодо скасування обтяження на вказаний транспортний засіб. Свої вимоги обґрунтував тим, що 22 липня 2015 року придбав у відповідача за договором, укладеним у формі розписки легковий автомобіль марки ВАЗ 21093 2001 року випуску, VIN-ХТА2109323102477, державний реєстраційний знак [NUMBER] за ціною 50000,00 грн. Крім того, відповідач на підставі договору передав йому усі належні на автомобіль реєстраційні документи та надав йому нотаріальну довіреність на право керування та розпорядження вказаним транспортним засобом. Отже, виходячи з викладеного позивач вважає, що фактично набув право власності на вказаний автомобіль, так як виконав умови угоди та сплатив повну вартість за вказаний автомобіль, а відповідач з власної ініціативи та з власного бажання передав даний транспортний засіб у його власність. У липні 2017 року відповідач повідомив йому про те, що 23 травня 2017 року головним державним виконавцем Самарського ВДВС м. Дніпра Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса від 10 листопада 2016 року № 5556 за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито виконавче провадження № 53997956, оголошено розшук та арешт його майна боржника [PERSON], у тому числі і автомобіля, який за вищевказаних обставин фактично належить йому, що в свою чергу позбавляє його можливості користуватися вільно своїм майном. Ухвалою суду від 12 серпня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та пояснив, що в липні 2015 року придбав у [PERSON] за 50000,00 грн. автомобіль ВАЗ 21093. Однак, оскільки він на той час хворів на гепатит, знаходився у скрутному матеріальному становищі, тому не оформив належним чином договір купівлі-продажу автомобіля. На виконання умов договору, відповідач написав йому розписку про отримання грошей. Вважав, що оскільки він сплатив кошти за автомобіль, який фактично перебуває у його користуванні, то він набув право власності на нього. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення та пояснив, що в липні 2015 року він за 50000,00 грн. продав позивачу автомобіль ВАЗ 21093. Також, надав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження транспортним засобом, реєстраційні документи на автомобіль. До тепер, за документами він продовжує бути власником спірного автомобіля. Тоді, коли він продавав автомобіль позивачу, він не знав, що по кредитній заборгованості колись на нього буде накладений арешт. На тепер, зняти арешт з автомобіля він не може, оскільки не має коштів погасити заборгованість перед банком. Представник третьої особи Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що автомобіль марки "ВАЗ", модель 21093,(легковий комбі-В) 2001 р.в., р.н.з. АЕ2625СК, кузов №VIN:ХТА2109323102477, з 28.02.2013р. по теперішній час зареєстрований за відповідачем [PERSON] (а.с. 8). 22 липня 2015 року відповідачем було видано нотаріально посвідчене доручення, відповідно до якого уповноважено позивача [PERSON] та [PERSON] керувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ-21093, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], з правом продати на умовах та за ціну на його (її) розсуд або обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення своїх власних зобовязань (а.с.10). Цього ж дня [PERSON] надав [PERSON] письмову розписку про те, що він отримав від нього 50000 грн. за продаж автомобіля марки "ВАЗ- 21093», 2001 р.в., кузов №VIN-ХТА2109323102477, ХТА2109323102477, р.н.з. АЕ2625СК (а.с.9). Судом встановлено, що з дати видачі довіреності і по сьогодні позивач користується спірним автомобілем, встановив газобалонне обладнання (а.с.14-17). 23 травня 2017 року Самарським ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу № 5536 від 10.11.2016 року про стягнення з боржника [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 28769,05 грн. (а.с.11). Того ж дня, Самарським ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області накладено арешт на все майно належне боржнику [PERSON], зокрема на спірний автомобіль. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до вимог ст.ст. 328, 208, 210 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Як зазначено в ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту реєстрації. Згідно ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частиною 3 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), чого в даному випадку сторонами у справі зроблено не було. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Однак, враховуючи, що матеріали справи не містять, жодних доказів того, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля чи будь-який інший правочин на відчуження цього автомобіля в інший спосіб, а сам факт видачі розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається договором укладеним відповідно до закону, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірний автомобіль. Відповідно, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на автомобіль не підлягає також задоволенню вимога про скасування арешту з майна як така, що є похідною від первинних позовних вимог. Що стосується розподілу судових витрат, то вони відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач є особою звільненою від сплати судового збору

Outcome: dismissed