Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 01 листопада 2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20 грудня 2010 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання та на даний час відповідач від утримання сина ухиляється, будь-якої матеріальної допомоги надавати не бажає, незважаючи на те, що на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2011 року було видано виконавчий лист про стягнення з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини. 22 жовтня 2012 року Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження. Однак, зазначене рішення відповідачем не виконується та станом на 01 грудня 2019 року заборгованість зі стягнення аліментів становить 112 767 грн. 20 коп. [PERSON] . Життям дитини відповідач не цікавиться, більш того, 29 січня 2019 року написав заяву, згідно якої він від усіх прав на свого малолітнього сина [PERSON] відмовляється. Тому, на підставі викладеного, просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дитини [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивачка не з`явилась, надала суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позову наполягає та проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.51). Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю та проти задоволення позову не заперечував (а.с.52). Представник третьої особи в судове засідання не прибув та просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.47). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як встановлено судом, 01 листопада 2008 року між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 1224, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.9). 29 січня 2019 року [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. склав заяву, яка зареєстрована в реєстрі за № 250, в якій зазначив, що з позовними вимогами про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , ознайомлений та з приводу даного факту не заперечує (а.с.38). Згідно до ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, як до, так і після народження. Згідно ст.152 Сімейного Кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частини 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною другою статті 157 Сімейного Кодексу України передбачено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 4 ст.155 Сімейного Кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного Кодексу України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, що спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню, шляхом позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] , оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону та інтересам неповнолітньої дитини, відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків і проти позбавлення його батьківських прав не заперечував. На підставі наведеного,

Outcome: approved