Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до СТОВ «Дружба-Нова» про визнання договору суборенди земельної ділянки недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.12.2011 року, на підставі розпорядження Ніжинської РДА Чернігівської області від 24.10.2011 року № 450 між Ніжинською райдержадміністрацією та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею177,9340 га. (кадастровий номер [NUMBER]) із земель Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, що перебуває в державній власності. Земельна ділянка надавалася в оренду позивачу за цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. 03.07.2014 року між [PERSON] та СТОВ «Дружба-Нова» був укладений договір суборенди земельної ділянки площею 177,9340 га. Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Відповідно до вимог Головного управління Держземагенства у Чернігівської області укладений договір суборенди земельної ділянки площею 177,9340 га. Вертіївської сільської ради укладений між сторонами суперечить вимогам ст. 8 ЗУ «Про оренду землі», так як орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. СТОВ «Дружба-Нова» займається веденням товарного сільськогосподарського виробництва, згоди та дозволу Головного управління Держземагентства у Чернігівський області, як розпорядника земельної ділянки на час укладання договору суборенди земельної ділянки та Ніжинської державної адміністрації, як Орендодавця, на зміну цільового призначення земельної ділянки до укладення договору суборенди не надавали. Договором оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка використовується [PERSON] виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановленими Земельним кодексом України, а саме для ведення фермерського господарства, не передбачено право Орендаря (позивача) без дозволу Орендодавця та зміни цільового призначення земельної ділянки передавати його третій особі в суборенду. Зважаючи, що договір суборенди земельної ділянки було укладено між фізичною та юридичною особами, відповідач, відповідно до ст. 227 ЦК України знав про правові наслідки укладення договору, якого він не мав права вчиняти без відповідного дозволу розпорядника (власника) земельної ділянки, що передавалася в суборенду та зміни її цільового призначення. Таким чином, договір суборенди земельної ділянки площею 177,9340 га. (кадастровий номер [NUMBER]) земель Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області укладений 03.07.2014 року між [PERSON] та СТОВ «Дружба-Нова» в порушення чинного земельного законодавства України, повинен бути визнаний судом недійсним. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 15.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] до СТОВ «Дружба-Нова» про визнання договору суборенди земельної ділянки недійсним - задоволено. Визнано договір суборенди земельної ділянки площею 177,9340 га. Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (кадастровий номер [NUMBER]) укладений між [PERSON] та СТОВ «Дружба-Нова» 03.07.2014 року недійсним, стягнуто судові витрати. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник СТОВ «Дружба-Нова» Буряк О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 15.07.2015 року, та ухвалити нове, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позову. За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки позивачем в порушення ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів. Висновок суду про те, що передача земельної ділянки в суборенду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва змінює цільове призначення земельної ділянки, а тому суперечить ст. 8 ЗУ «Про оренду землі» є хибним та необґрунтованим, оскільки при укладенні договору суборенди земельної ділянки від 03.07.2014 року зміст договору щодо цільового призначення земельної ділянки не змінювався, і зміни цільового призначення земельної ділянки не відбувалося. Вказує, що суд належним чином не дослідив та не дав правової оцінки правовідносинам, які існують між фермерським господарством «Дуболугівське» та позивачем [PERSON] у поєднанні зі спірним договором суборенди. Вислухавши суддю-доповідача, представника СТОВ «Дружба-Нова» - Крищенко Л.В., обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.12.2011 року на підставі розпорядження Ніжинської РДА Чернігівської області від 24.10.2011 року № 450 між Ніжинською райдержадміністрацією та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 177,9340 га. (кадастровий номер [NUMBER]) із земель Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівського району, яка перебуває в державній власності (а.с. 5-9 т. 1). Відповідно до п.1 та п.13 договору оренди земельна ділянка була передана [PERSON] в оренду, як земля сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства та для вирощування сільськогосподарських культур. Згідно п.14 Договору «Цільове призначення земельної ділянки А-10.02. Для ведення фермерського господарства. Пунктом 28 вказаного договору надавалось право орендарю без згоди орендодавця передавати земельну ділянку в суборенду. Договір оренди зареєстровано управлінням держкомзему у Ніжинському районі 02.04.2012 року (а.с. 8 зворотня сторона т. 1). 03.07.2014 року [PERSON] уклав договір суборенди спірної земельної ділянки із СТОВ „Дружба-Нова", договір зареєстровано реєстраційною службою Ніжинського міськрайонного управління юстиції 03.07.2014 року(а.с. 12-16 т. 1). Відповідно до п. 2.6 Договору суборенди земельна ділянка передається суборендарю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до п. 5.1 та п. 5.2 цього договору земельна ділянка передається в суборенду для вирощування сільськогосподарської продукції, цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення ( 01.02 Для ведення фермерського господарства). Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору суборенди, виходячи з того, що передача земельних ділянок в суборенду юридичній особі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва змінює цільове призначення земельної ділянки та суперечить вимогам ст. 8 ЗУ «Про оренду землі». Проте повністю погодитися із висновками місцевого суду не можна з огляду на таке. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] посилався на те, що договір суборенди, укладений ним із СТОВ «Дружба-Нова», є недійсним, оскільки фактично змінює цільове призначення земельної ділянки, без отримання відповідних дозволів. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Положеннями ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Так, згідно зі ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається ст. 31 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки. Таким чином, розглядаючи спір, місцевий суд правильно дійшов висновку про те, що ведення фермерського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва є різними видами цільового призначення використання земельних ділянок. Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не з»ясував фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не дослідив умови договори суборенди й не надав йому належної оцінки, зокрема, не звернув уваги на те, що крім визначення у п. 2.6 договору суборенди про передачу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у п. п. 5.1, 5.2 договору сторонами одночасно визначено цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення (01.02. Для ведення фермерського господарства) та зазначено, що земельна ділянка передається для вирощування сільськогосподарської продукції. Також, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки відповіді Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області (яка є володільцем спірних земельних ділянок) на запит СТОВ «Дружба-Нова», викладеної у листі від 03.07.2015 року № 03-10/1446 (а.с. 121-122 т. 1), у якому зазначено, що використання земельних ділянок, у тому числі і суборендарями, як передбачено п. 13 договору, з метою вирощування сільськогосподарських культур не суперечить умовам укладеного договору з [PERSON], не суперечить меті створення фермерського господарства та не змінює цільового призначення зазначеної земельної ділянки. Визнаючи спірний договір суборенди недійсним в цілому з підстав зміни цільового призначення земельної ділянки, суд не взяв до уваги, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини (ст. 217 ЦК України). У цьому разі відповідно до вказаної статті суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і відповідно не встановив, чи порушуються та в чому саме полягає порушення законних прав позивача пов»язане з передачею земельної ділянки у суборенду відповідачу. За викладених обставин, висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки апеляційна скарга СТОВ «Дружба-Нова» підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь СТОВ «Дружба-Нова», в повернення судового збору, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає стягненню 121,80 грн.

Outcome: approved