Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

20 грудня 2013 року заявник звернувся до суду з названою заявою та просив встановити юридичний факт належності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю № ЯГ № 950655, зареєстрованого 14.02.2007 за № 010750500199 в Книзі записів реєстрації державних актів на цраво власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі на праві власності земельної ділянки загальною площею 0,0400 га, яка складається з: земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0367 га з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0033 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства. В своїй заяві посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2006 року він є власником земельної ділянки площею 0,0400 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства (кадастровий номер 5110136900:22:010:0054). Заявник стверджує, що в зв'язку з зазначенням в плані меж земельної ділянки державного акта серії ЯГ № 950655 земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства разом із земельною ділянкою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), він звернувся до ліцензованої землевпорядної організації для розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки при поділі у відповідності до вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій». Вказана технічна документація була розроблена ліцензованою землевпорядною організацією, однак у формуванні кадастрових номерів земельних ділянок, що утворилися при поділі йому було відмовлено в зв'язку з зазначенням «подвійного» цільового призначення земельної ділянки в державному акті на право власності на земельну ділянку. Вищевказане і стало підставою, для звернення до суду з даною заявою. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представники зацікавлених осіб Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» та Управління Держкомзему у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечували, залишили розгляд справи на розсуд суду. Суд, вислухавши заявника та представників зацікавлених осіб, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає справу в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. У ч.1 ст.256 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до «Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Крім того, відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS], площею 0,0400 га, в тому числі по угіддях: 0,0400 га - під будівлями, лісами та іншими угіддями у межах згідно з планом, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особливого підсобного господарства. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 950655, зареєстрований 14.02.2007 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010750500199, а саме земельної ділянки площею 0,0400 га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадиба ділянка) та ведення особливого підсобного господарства. У судовому засіданні заявник пояснив, що він звернувся до компетентних органів з заявою, в якій просив на підставі схеми розподілу земельної ділянки виконаної Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати два окремі Свідоцтва на право власності на земельні ділянки, у такому порядку: земельна ділянка [NUMBER] - площею 0,0367 га; земельна ділянка [NUMBER] - площею 0,0033 га. Вказане підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] З листа Управління держземагенства у м. Одесі Одеської області від 17.12.2013 року № 01-5-06/6518 вбачається, що управлінням не вбачається можливості надання переліку обмежень у використанні вищевказаної земельної ділянки і наявні земельних сервітутів по земельній ділянці гр. [PERSON] у зв'язку з тим, що до державного акта внесено дві земельні ділянки, без визначення їх меж, та зазначено «подвійне» цільове призначення, що суперечить законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Статтями 125-126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування" та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно з ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із зайвою. Відповідно до п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Таким чином, зважаючи що державний акт серії ЯГ № 950655 на право власності на земельну ділянку є чинним та зареєстрованим у встановленому законом порядку, неможливість оформити окремі правовстановлюючі документи на земельні ділянки не відповідає чинному законодавству, порушує права та інтереси заявника і обмежує його право власника земельної ділянки на її відчуження. Окрім того, зміна чинного законодавства не скасовує його право власності на земельну ділянку. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення факту, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що заява [PERSON] обгрунтована та заявлена відповідно до чинного законодавства, а від так суд вважає за необхідне задовольнити вищевказану заяву в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved