Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від цього шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.02.2009 року. Позивач зазначає, що з самого народження по теперішній час дитина проживає разом з матірю. Також вказує, що подружнє життя сторін з самого початку не склалося і тому з часу укладення шлюбу такі проживали окремо, спільне господарство не вели, а шлюб носив формальний характер. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.02. 2020 року шлюб між сторонами розірвано. На сьогоднішній день сторони разом не проживають, сімейних відносин не підтримують, відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, відтак повним утриманням дитини займається виключно позивач. Разом з тим кошти на утримання дитини є значними, щомісячно біля 20000 грн., адже мати забезпечує дитині найкращий догляд, навчання, умови для розвитку, відпочинку та дозвілля. Також позивач вказує на те, що відповідач є підприємцем та отримує значний дохід, що дає йому можливість брати участь в утриманні дитини на рівних умовах з матір`ю. Відтак, позивач просить суд визначити розмір аліментів на утримання дитини у сумі 10 000 грн. щомісячно, починаючи від дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, та запропоновано відповідачу в строк п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, жодних заяв чи письмових пояснень по суті позову до суду не подав. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшла заява від 07.10.2020 про розгляд справи за його відсутності, у якій останній також просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, такий заяв про відкладення судового розгляду не подав, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з`явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Предметом даного позову є аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Із досліджених судом доказів вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебувають, оскільки такий розірвано відповідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.02.2020, ухваленого в межах цивільної справи №308/13496/18. Зі змісту позову вбачається, що неповнолітня [PERSON] проживає із позивачем, що також не спростовано відповідачем по справі. Позивач вказує на те, що на сьогоднішній день сторони разом не проживають, сімейних відносин не підтримують, відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється, відтак повним утриманням дитини займається виключно позивач. Разом з тим [PERSON] вказує, що витрачає на утримання дитини кошти щомісячно біля 20000 грн., адже забезпечує дитині найкращий догляд, навчання, умови для розвитку, відпочинку та дозвілля. Також позивач вказує на те, що відповідач є підприємцем та отримує значний дохід, що дає йому можливість брати участь в утриманні дитини на рівних умовах з матір`ю. В якості доказу цієї обставини позивач надала відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно яких [PERSON] є керівником ТзОВ «Бейбі Беррі» Відтак позивач просить суд визначити розмір аліментів на утримання дитини у сумі 10 000 грн. щомісячно, починаючи від дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Надавши оцінки вимогам позивача, суд приходить до наступного. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, які полягають в обов`язку матері, батька утримувати неповнолітню дитину. Згідно зі ст. ст. 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейним Кодексом України, а саме ст.182 та Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006 року, визначено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, і бере до уваги обставини у відношенні малолітньої дитини про її стан здоров`я, вік, потребу в належному харчуванні, забезпеченні одягом, відсутність здатності утримувати себе самостійно, та у відношенні відповідача, який, як зазначила позивач у позовній заяві, офіційно не працюючий, є особою молодого та працездатного віку, домовленість про сплату аліментів між ними як батьками відсутня, питання утримання неповнолітньої дитини не вирішено, тому слід стягнути із [PERSON] аліменти. У статті 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з вказаною статтею СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивач просить стягнути конкретну тверду грошову суму. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі), а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Оскільки на теперішній час малолітня дитина [PERSON] , постійно проживає разом з матірю, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від батька дитини, який повинен виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини належним чином. Вивчивши надані стороною позивача докази можливості відповідача сплачувати вказані нею аліменти, суд приходить до переконання, що даних про те, що відповідач має значний заробіток, який би давав можливість стягувати з нього аліменти у розмірі 10000, суду не надано. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» визначено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який для дітей віком від 6 до 18 років встановлений в наступних розмірах: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, які мають стягуватись з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з того, що стороною позивача не наведено даних про стан здоров`я дитини, додаткові витрати на її розвиток, як і не доведено факт щомісячних витрат позивача на дитину в розмірі 20 000 грн. Також, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження: стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявності або відсутності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав тощо, які б доводили реальну можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 10 000 грн. Витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, стягувачем аліментів у відповідності до положень ст. 182 СК України суду не доводились. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач перебуває у працездатному віці, отже має змогу працювати, отримувати дохід та надавати достатню матеріальну допомогу на утримання своєї неповнолітньої дитини. Будь-які данні про незадовільний стан здоров`я самого відповідача в матеріалах справи відсутні, у відзиві не вказується також. Будь-які інші обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів судом не встановлено. Відтак суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти у сумі 5000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. З врахуванням принципу співмірності, розумності аліменти у розмірі 5000 грн. відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Що є стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, то суд приходить до переконання, що така є необгруцнтована, оскільки позивач згідно закону звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, а будь-яких доказів понесених нею витрат на правову допомогу матеріали справи не містять. Відтак суд відмовляє у цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 840,40 грн. судового збору, остільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. При цьому, оскільки представник позивача пред`явила позов 13.07.2020, то в силу ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищенаведеного, та

Outcome: partial