Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 16.09.1999 року по 27.06.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу сторони мають чотирьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Так як відповідач добровільно не бажав утримувати дітей, позивачка звернулась із позовом про стягнення аліментів та рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2014 року вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання чотирьох дітей в розмірі 1/2 частини від усіх видів доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Під час шлюбу сторонами було набуте спільне майно - нежитлове приміщення загальною площею 91.9 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS], яке згодом на підставі договору №31 від 08.09.2005 року «Про дольову участь в переобладнанні нежитлового приміщення під житло» було переобладнано у житлову квартиру, що складається із чотирьох кімнат, житловою площею 51.7 кв.м, загальною 91.9 кв. м. та 05.05.2006 року на підставі рішення виконкому №112 від 25.04.2008 року на ім»я відповідача видано свідоцтво право власності № 284 на вказану житлову квартиру. Після розірвання шлюбу досягти згоди щодо поділу спільної квартири сторони не змогли. Позивачка із дітьми переїхала проживати за іншою адресою. Оскільки з відповідача стягуються аліменти у розмірі меншому від 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, ніж визначено ЗУ «Про державний бюджет на 2014 рік», що є недостатнім для фізичного, духовного та морального розвитку, то це є істотною умовою для відступу від засади рівності часток подружжя, а тому просила визнати квартиру [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] та враховуючи інтереси неповнолітніх дітей відступити від засад рівності часток права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини вищевказаної житлової квартири, а за відповідачем - на 1/3 частини, здійснити розподіл та стягнення судових витрат . Вказані первісні вимоги позивачка також підтримала відповідно до поданої заяви на підставі ст. 31 ЦПК України (а.с.47-48). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала саме в такому вигляді, як вони вказані в заяві від 19.01.2015 року (а.с. 47-48), додатково суду пояснила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого у них четверо неповнолітніх дітей, які проживають із нею. Рішення суду щодо визначення місця проживання дітей не існує. Позивачка на даний час проживає окремо, винаймає житло, несе витрати на його утримання. Покинула спільну квартиру після розірвання шлюбу через те, що у неї склались інші стосунки, а також позивач своєю поведінкою, постійним наглядом, стеженням за нею створив неможливі умови для спільного проживання. Кошти, які стягуються як аліменти надходять на її рахунок із УПФ, оскільки відповідач отримує пенсію як інвалід третьої групи. Питання наявності чи відсутності заборгованості за аліментами позивачка із державною виконавчою службою не вирішувала, за отриманням відповідної державної допомоги не зверталась. Рішення суду про стягнення аліментів відповідає вимогам закону. Вважає, що відповідач має працювати та утримувати дітей, однак цього не робить. Крім того, відповідач має додатковий заробіток. На даний час позивачка не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Вона спілкувалась із відповідачем із приводу того, аби вона відмовилась від стягнення аліментів, а він передав їй нерухоме майно чи його частину, однак він відмовився. Щодо дітей, то відносини між ними та відповідачем добрі, молодші діти по вихідних бувають у батька, а старші на даний час не хочуть його відвідувати, оскільки він їх змушує прибирати та готувати. Молодші діти приходять після відвідин батька брудні, він не пере їх одяг та не переодягає їх, хоча позивачка придбала додатковий одяг для дітей та передала його відповідачу. Про те, чи надає відповідач додаткову допомогу дітям безпосередньо, позивачці не відомо, однак він дійсно зробив дітям подарунки на день народження, придбав сташому синові музичний інструмент - саксофон після розірвання шлюбу, дочкам подарував смартфон та планшет, наймолодшому іграшку, однак ці подарунки не є тими, які б допомогли дітям фізично чи духовно розвиватись. Діти здорові. Відповідач дійсно оплачує навчання дітей у музичній школі, яку відвідують троє старших дітей, однак це він робить із власних інтересів, так як дочка не хоче відвідувати музичну школу через наявність інших інтересів. Щодо повернення на місце проживання у спірну квартиру вказала, що повернеться туди проживати лише у тому випадку, коли вона не зможе утримувати та оплачувати житло, однак можливості спільного проживання із відповідачем в одній квартирі вбачає неможливим. Відповідач ніколи не нищив спільне майно, не витрачав його, однак достатньо сім»ю під час останніх п»яти років спільного проживання матеріально не забезпечував. Позивачці було відомо про хворобу відповідача -цукровий діабет та те, що він несе певні витрати на лікування. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримала. Вказала, що позивач наполягає на вказаних позовних вимогах, оскільки має намір повернутись на постійне місце проживання у спірну квартиру та двох кімнат, якщо поділ відбудеться по 1/2 частці їй із дітьми буде недостатньо для проживання. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Не заперечив щодо визнання квартири [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності його із [PERSON] подружжя, оскільки квартира отримана ними під час перебування у шлюбі, однак заперечив визнання за позивачкою права власності на 2/3 частки квартири із тих підстав, що він виконує рішення суду про стягнення аліментів, із нього стягують 50% його пенсії та дійсно, будучи у державного виконавця він дізнався про наявність заборгованості по аліментах у розмірі близько 12000 грн. та з»ясував можливість її погашення. Держвиконавець повідомив його, що позивачці у встановленому законом порядок може бути призначена допомога, однак вона із цього приводу не зверталась, довідки про розмір заборгованості не брала. Окрім аліментів позивач оплачує витрати по навчанню трьох старших дітей у музичній школі, по можливості надає дітям іншу фінансову допомогу. Так, він після розірвання шлюбу придбав старшому синові акустичну систему, музичний інструмент - саксофон, дочкам планшет та смартфон, наймолодшому синові - м»яку іграшку. На вихідні молодші діти приходять до нього, а старші на даний час відсторонились. Дружина переїхала на іншу квартиру добровільно, дітей забрала із собою. Відповідач заперечує проти визнання права власності за позивачкою на 2/3 частки спірної квартири, однак не заперечує проти того, аби діти користувались усією квартирою, коли виникне така потреба, оскільки місця там достатньо. Вважає, що інтереси дітей щодо забезпечення їх житловою площею будуть дотримані. Заборгованість за аліментами відповідач не погашає, оскільки йому не дозволяє розмір його доходів, працевлаштуватись він не має можливості, оскільки він інсулінозалежний хворий на цукровий діабет, йому потрібно приймати ліки та належно харчуватись. Коли йому дозволяв стан здоров»я він працював на різноманітних роботах. Заперечив твердження позивачки про неналежний стан дітей під час перебування у нього. Вказав, що дітям немає у що переодягнутись, бо позивачка не дає їм із собою чистий одяг. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя не заперечила, а щодо визнання за позивачкою права власності на 2/3 частки квартири, а за відповідачем - 1/3 заперечила із тих підстав, що таке визнання права власності суперечить закону без вимоги про поділ майна, як передбачено ст. ст. 69-70 СК України. Крім того, позивачкою не доведено підстав відступу від рівності часток, на які вона посилається в позові. Зокрема не існує рішення суду щодо визначення місця проживання дитини, відповідач дбає про духовний розвиток дітей, не порушує їх право на користування квартирою. Єдиною підставою для відступу від рівності часток у даному випадку не може бути те, що розмір стягуваних аліментів менший від мінімуму встановленого законом, не заперечила проти часткового задоволення позову, судовий збір просила стягнути пропорційно задоволених вимог, відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив наступні обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача та заперечення відповідача та докази, якими вони підтверджуються. У судовому засіданні відповідно до пояснень сторін, доказів, що містяться в матеріалах справи, інвентаризаційної справи №7609 по [ADDRESS], встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.1999 року по 27.06.2014 року, який розірвано рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27.06.2014 року (а.с. 12-13). Сторони у справі є батьками чотирьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-10), на утримання яких із відповідача за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2014 року вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі 1/2 частини від усіх видів доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто, рішенням суду аліменти стягуються у максимально можливому розмірі, що визначений законом. Вказане рішення суду виконується відповідачем, про що свідчить довідка ВДВС Жмеринського міськрайонного управління юстиції від 21.01.2015 року № 1/983 (а.с. 99) Під час шлюбу сторонами було набуте спільне майно - нежитлове приміщення загальною площею 91.9 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS], яке згодом на підставі договору №31 від 08.09.2005 року «Про дольову участь в переобладнанні нежитлового приміщення під житло» (а.с.14, 16) було переобладнано у житлову квартиру, що складається із чотирьох кімнат, житловою площею 51.7 кв.м, загальною 91.9 кв. м. (а.с. 18-20, оригінал інвентаризаційної справи №7609) та 05.05.2006 року на підставі рішення виконкому №112 від 25.04.2008 року на ім»я відповідача видано свідоцтво право приватної власності № 284 на вказану житлову квартиру (а.с.15), яке зареєстроване у порядку, що діяв на час його видачі. Після розірвання шлюбу досягти згоди щодо поділу спільної квартири сторони не змогли. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Іншого майна, яке придбане у шлюбі та підлягає поділу немає. Відповідач [PERSON] хворіє на важку форму цукрового діабету, є інсулінозалежним та потребує лікування (а.с.35) Відповідно до висновку №166 від 23.03.2015 року судової будівельно-технічної експертизи (а.с.65-94) ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] складає 726043 грн., поділити в натурі вказану квартиру на 2/3 та 1/3 частки із можливістю переобладнання зазначених частин в окремі ізольовані квартири неможливо, через неможливість дотримання вимог до інсоляції, природного освітлення, провітрювання, іонізації та мікроклімату приміщень житлових квартир та неможливість виділення ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, передпокій, санвузол, внутрішноквартирні коридори, вбудовані комори) з окремими виходами. Таким чином вартість майна, на яке претендує позивачка складає 484028 грн. Встановленим фактичним обставинам відповідають правовідносини, пов'язані з правом спільної сумісної власності подружжя та регулюються Главою 8 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином позовна вимога [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона визнана відповідачем та доведена дослідженими доказами, тягне за собою зміну виду права власності спірного майна із особистої приватної на спільну сумісну із видачею нового правовстановлюючого документу. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини вищевказаної житлової квартири, а за відповідачем - на 1/3 частини спірної квартири із відступом від засади рівності часток, то суд виходить із наступного. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України наведених в постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання (п.23). При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.(п.30) Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна внатурі відповідно до часток, в яких просить визнати за нею право власності позивачка неможливий, що підтверджується висновком експертизи. Однак звернувшись в суд з позовом, [PERSON] заявлено вимогу про визнання квартири [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 2/3 частини вищевказаної житлової квартири, а за відповідачем - на 1/3 частини. Вимоги про поділ спільного майна подружжя [PERSON] не заявлялись. Також між сторонами виник спір про розмір часток спірної квартири - об»єкта спільної сумісної власності. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 17 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ наведених в постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Тобто, визначення часток, які можуть бути виділені сторонам спору, що розглядається можливе лише при заявленні та вирішенні вимоги про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України, вимоги яких роз"яснені сторонам у судовому засіданні, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В даному випадку позивачкою вимога про поділ спільного майна подружжя не заявлялась, а було чітко заявлено вимогу про визнання за нею права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], що свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у вказаній частині. Таким чином суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вказаної вимоги. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також позивачем не доведено суду достатніх підстав для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки те, що розмір аліментів, який стягується за рішенням суду, що відповідає нормам закону, є меншим від встановленого законом мінімуму не є достатньою підставою вважати, що діти сторін у справі не одержують достатнього забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, оскільки як встановлено у судовому засіданні та не оспорено позивачкою, відповідач бере безпосередню участь в духовному розвитку дітей, а також придбаває їм цінні речі. Відповідач не ухиляється від сплати аліментів, хворіє. Суд також не приймає до уваги доводів представника позивача про те, що при поверненні до спірної квартири позивачки із чотирма дітьми, останні будуть позбавлені права користування квартирою в разі розподілу її у рівних частках між сторонами, що спростовується положеннями ч.1 ст. 156 ЖК України, яка вказує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Щодо судових витрат то відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених сторонам позовних вимог. Так із відповідача необхідно стягнути на користь позивачки 243 грн. 60 коп. судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею при зверненні до суду за вимогу щодо визнання майна об»єктом спільної сумісної власності пдружжя (а.с.1). Також із позивачки на користь держави підлягають стягненню судовий збір за позовну вимогу щодо визнання права власності на 2/3 частки майна, виходячи із вартості спірного майна, на яке претендує позивачка та граничного розміру судового збору, яким підлягає оплаті вимога майнового характеру із врахуванням оплати судового збору при подачі позову до суду (а.с.2) Щодо стягнення витрат на правову допомогу (а.с.21), то ці витрати не підлягають стягненню із відповідача, оскільки адвокат Чоловський О.М. не приймав участі у судових засіданнях із розгляду вказаної справи, а розрахунку понесених витрат щодо вчинення процесуальних дій за межами судових засідань суду не надано. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ч.1,69, 70, 71 СК України, ст. 15, 368, 372 ЦК України, ст. 156 ЖК України, Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",

Outcome: partial