Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в лютому 2012 року до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа перша Івано-Франківська державна нотаріально контора, про визнання недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 14.12.2010 року на користь [PERSON]. В позові зазначив, що бабуся позивача - [PERSON] померла [INFO]., батько позивача [PERSON] (син [PERSON]) помер [INFO] З 2004 року позивач виїхав до Іспанії на заробітки, часто спілкувався з бабусею по телефону, знав що до бабусі приходять люди (подружня пара), які їй допомагають, так як вони також піднімали слухавку телефону, а з січня 2011 року номер телефону був поміняний, тому розмови з бабусею були припинені. 14.12.2010 року бабусею було посвідчено заповіт на користь [PERSON], а тому саме вона мала корисливі мотиви до майна бабусі, хоча від [PERSON] позивач не чув ніколи про заповіт. Вважає, що слід визнати заповіт недійсним, оскільки померла була ізольована від рідних, можливо був моральний тиск на літню людину у віці 73 років, можливо фізичний вплив шляхом залишення безпорадною та самотньою, дивним є і те, що до бабусі приїхав нотаріус для посвідчення заповіту, і в цей же день її оглядав лікар. [PERSON] звернувся в лютому 2012 року до суду із позовною заявою до [PERSON] про зобов'язання звільнити квартиру [ADDRESS]. В позові зазначено, окрім фактів викладених в іншому позові, є і те, що до квартири бабусі він потрапити не може, хоча не пройшло й одного року з дня її смерті, в квартирі робиться вже ремонт [PERSON] Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.04.2012 року (суддя [PERSON]) було об'єднано в одне провадження цивільні справи № 0907/2901/2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] зі справою №0907/1576/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], надавши спільний номер справи № 0907/2901/2012 року. [PERSON] звернулася в липні 2012 року до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В позові зазначено, що позивач була знайома з померлою ще з 2000 року, 14.12.2010 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла квартиру [ADDRESS] позивачу. З 2000 року по 2004 рік внук (відповідач по справі) бабусю відвідував тільки у дні коли вона отримувала пенсію, а з 2004 року він виїхав за кордон, де постійно і проживав. У листопаді 2010 року [PERSON] отримала інсульт, після чого потребувала догляду та допомоги через безпорадний стан. Мати відповідача (невістка), яка проживала постійно у м.Івано-Франківську, до [PERSON] не навідувалась взагалі ні додому, ні в лікарню, хоча і знала про її хворобу. Таким чином, відповідач (онук хворої) ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.09.2012 року (суддя [PERSON]) було об'єднано в одне провадження цивільну справу № 0907/2901/2012 року за позовами [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання звільнити квартиру [ADDRESS] та визнання недійсним заповіт [PERSON], що посвідчений 14.12.2010 року на користь [PERSON], з цивільною справою №0907/11382/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. У зв'язку з закінченням повноважень головуючого судді [PERSON]., справа була прийнята головуючим суддею Бородовським С.О. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року було заявлено самовідвід судді Бородовському С.О. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2014 року було прийнято цивільну справу до провадження головуючого судді Польської М.В. та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.04.2015 року було призначено повторну амбулаторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено КП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», та зупинено провадження по справі. Ухвалою від 17.06.2016 року провадження у справі було відновлено. В судовому засіданні представники позивача, який по іншій об'єднаній справі є відповідачем, [PERSON] - [PERSON], [PERSON] вимоги поданих об'єднаних позовних заяв [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання звільнити квартиру [ADDRESS] та визнання недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 14.12.2010 року на користь [PERSON] підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], заперечили та просили відмовити у задоволенні вимог. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка по іншій об'єднаній справі є відповідачем, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] підтримали, просили задовольнити. Щодо вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання звільнити квартиру [ADDRESS] та визнання недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 14.12.2010 року на користь [PERSON] - заперечили, просили в позові відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Івано-Франківська державна нотаріально контора в судові засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, однак на ухвалу суду від 25.11.2016р. надала 13.02.2017р. інформацію щодо обставин посвідчення заповіту від 14.12.2010р.. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 14.12.2010 року на користь [PERSON], зобов'язання [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] та позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла у віці 73 роки (а.с.5 т.1). Організацією та похованням за договором №759 займалася [PERSON] (а.с.8 т.1). [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] (а.с.7 т.2), який помер [INFO] (а.с.9 т.2). А [PERSON] [INFO] був сином [PERSON] (а.с.10 т.2). 14.12.2010 року [PERSON], [INFO], склала заповіт, відповідно до якого заповіла квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.151 т.3), даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом удома в зв'язку з похилим віком та поганим самопочуттям заповідача [PERSON], прочитаний уголос і власноручно підписаний заповідачем. Належність підпису [PERSON] на заповіті від 14.12.2010 року заперечували представники [PERSON], на що проводилася експертиза. Висновком експерта №09/03-164 від 20.06.2013 року за ухвалою суду встановлено, що рукописні написи в графі «підпис» у заповіті [PERSON] від 14.12.2011 року були виконані самою [PERSON] (а.с.140-144 т.3). Представник позивача [PERSON] ознайомившись із висновком експерта, звернули увагу суду на те, що за життя померла працювала на відповідних посадах і користувалася власним підписом, а не із зазначенням повного прізвища, ім'я та по батькові, та ще й з помилками. Однак, суд відхиляє такі доводи, так як особа похилого віку та ще й після перенесеного інсульту може змінити навики написання, це не може свідчити про не усвідомлення нею своїх дій, а належність підпису саме померлій також підтверджено як висновком експерта, так і наданою інформацією приватного нотаріуса, що посвідчувала заповіт (а.с.123 т.4). Не є доведеними суду і обставини про догляд померлої зі сторони сімї [PERSON], за домовленістю з ними невістки померлої [PERSON] - [PERSON].(мами позивача [PERSON]). Як свідчать матеріали справи, а саме за даними Івано-Франківської міської поліклініки №3, [PERSON] знаходилась на обслуговуваній дільниці з 01.06.1990 року, та їй за життя були виставлені різні діагнози під час її лікування, в т.ч. часто здійснювались виклик лікаря додому хворої наприклад у грудні 2010 року: 14, 16, 17, 20, 27 числа (а.с.11 т.2, а.с.58-77, 128-131 т.3). Однак, на обліку у ОКПНД померла не перебувала (а.с.126 т.3). Ухвалою суду від 03.09.2013р. (суддя [PERSON].) було призначено судово-психіатричну експертизу, в т.ч. з питання чи могла [PERSON] усвідомлювати свої дії під час складання заповіту 14.12.2010 року. Разом з тим, слід зазначити те, що в даній ухвалі суду, після отриманих судом пояснень та доводів в судовому засіданні 03.09.2013р. спеціаліста у галузі неврології щодо визначеного діагнозу померлій, поставленого ще за життя померлої дільничним лікарем-терапевтом [PERSON] «Дисциркулярна енцефалопатія ІІІст. з вираженим психоорганічним і диментним симптомом» 04.12.2010 року, а саме, що встановлення такого діагнозу не відноситься до компетенції дільничного лікаря-терапевта, суд вирішуючи питання проведення судово-психіатричної експертизи в цій ухвалі зобов'язав експерта виключити даний діагноз виставлений дільничним лікарем-терапевтом з дослідження (а.с.172-173 т.3). На виконання ухвали суду від 03.09.2013р., було надано Акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №169, проведеної від 20.08.по 28.08.2014 року ОПНЛ №3 на підекспертну [PERSON] (а.с.200-205 т.3), згідно якого зроблено експертний висновок, що [PERSON] страждала стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною деменцією. Зазначене захворювання позбавляло її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними під час складання заповіту 14.12.2010р. Однак, як вбачається з даних Акту експертизи, вимоги ухвали суду про неврахування визначеного діагнозу, поставленого дільничним лікарем-терапевтом [PERSON] 04.12.2010 року, виконано експертною установою - не було. Так, досліджуючи медичні карти стаціонарного лікування в ОКЛ з 20.11 по 13.12.2010р. встановлений діагноз без симптомів, а за медичною картою амбулаторного лікування (з 14.12.2010р.по 27.12.2010р.) експерт взяв за основу дослідження виставлені діагнози хворій саме за оглядом дільничого терапевта на дому, не звертаючи на вимоги ухвали суду. Тому такий висновок експерта суд оцінює критично. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та доказів, оцінених судом в їх сукупності, 14.12.2010р. поставлений діагноз дільничним лікарем на дому [PERSON], не відповідає виставленому діагнозу за день до цього, тобто 13.12.2010р. фахівцями обласної лікарні, про що зазначено вище. Натомість, доводи представників позивача [PERSON] про те, що [PERSON] не могла вдома укладати заповіт та нотаріус не міг бути в неї вдома - 14.12.2010 року, так як хвора саме в цей день перебувала в лікарні на стаціонарному лікуванні, спростовується отриманими даними з медичної картки стаціонарного хворого №2226510, з якої вбачається про перебування пацієнта з 20.11.2010р. по 13.12.2010р. (тобто не до 14.12.2010р.) на стаціонарному лікуванні в Івано-Франківській обласній клінічній лікарні (діагноз: дисцилкулярна енцефалопатія ІІІст.) (а.с.66 т.3). Не заслуговують увагу суду і доводи представників позивача [PERSON] ( в т.ч. в промові дебатів) про те, що дільничний лікар не встановлював діагноз, а тільки переписав його з амбулаторної карти, так як саме даний дільничний лікар [PERSON] і робила записи в амбулаторну медичну карту хворої, тобто одночасно і встановлювала діагноз роблячи такі записи. Допитані судом 30.01.2013 року (головуючий суддя [PERSON].) свідки: [PERSON] (помер в 2015 році), [PERSON], [PERSON] щодо не усвідомлення хворою [PERSON] своїх дій, є на переконання суду суб'єктивним баченням особами, в т.ч. зі слів інших осіб, стану хворої, та не співпадають такі свідчення з зібраними доказами матеріалів справи. При цьому, як вставнолено судом та підтверджено інформацією від нотаріуса, [PERSON] не був присутнім під час посвідчення заповіту, а його заява в матеріалах справи (а.с.29 т.3) не стосується предмету доказування в даному спорі. Оскільки, всупереч мотивувальної частини ухвали суду від 03.09.2013р. про неврахування експертами визначеного діагнозу поставленого дільничним лікарем-терапевтом [PERSON] 04.12.2010 року, а висновки експертизи ґрунтувалися в основному саме на цьому діагнозі, тому ухвалою суду від 03.04.2015р., яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду від 28.04.2015р., було призначено у справі повторну амбулаторну посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с.9-10 т.4). Висновком судово-психіатричного експерта №69 Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м.Львів департаменту охорони здоровя львівської облдержадміністрації, складеного 08.02.2016р. (а.с.77-81 т.4) зазначено, що діагноз «Дисциркулярна енцефалопатія ІІІст. з вираженим психоорганічним і диментним симптомом» до 14ю.12.2010р. [PERSON] встановлений не був., натомість встановлений діагноз «Дисциркулярна енцефалопатія ІІІст.» за час її перебування у стаціонарному лікуванні неврологічного відділення з 20.11 по 13.12.2010р. Враховуючи відсутність вірогідних відомостей про психічний стан [PERSON] на момент укладання заповіту 14.12.2010р., дати об'єктивну та обґрунтовану відповідь на поставлене питання щодо здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними [PERSON] не надається можливим, як і встановленого факту наявності суперечливих даних про її психічний стан на цю дату. При цьому, приходячи саме до такого висновку, в експертному висновку про встановлені відомості підекспертної зазначено, що 20 листопада 2010 року [PERSON] перенесла інсульт і перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні, під час якого загальний стан змінювався «з важкого до стабільного», відомостей про психічні розлади хворої, в т.ч. на день виписки 13.12.2010р. (напередодні правочину 14.12.2010р.) - не простежується, а навпаки, вказано що «свідомість ясна, контакту доступна», також при виписці зі стаціонару не було рекомендовано консультації психіатра в подальшому чи специфічне лікування хворої. Як функціональне уточнення до основного клінічного діагнозу (інсульту) у [PERSON], її лікуючим лікарем у неврологічному відділенні було встановлено діагноз «дисцилкулярну енцефалопатію», однак клініко-психіатричної складової (симптомів чи синдрому) у діагнозі не вказано. Саме у день укладання правочину - 14.12.2010р., [PERSON] була оглянута лікарем-терапевтом на дому, який описував у хворої відсутність контакту, неспокою (як вже зазначено вище напередодні у ОКЛ 13.12.2010р. запис лікаря - контакту хвора доступна, свідомість ясна), визначив самостійно наявність «вираженого психоорганічного та цементного синдромів», при цьому у записі клінічно не відображено притаманні для вказаних розладів психічні порушення когнітивної чи емоційно-вольової сфери. При подальших оглядах як терапевта так і невролога описи клінічної картини є шаблонними, малоінформативними, без достатнього опису психіки та з різними діагностичними трактуваннями станів. Також слід звернути увагу у Висновку судово-психіатричного експерта №69 і на те, що при повторній експертизі, первинна експертиза згідно акту №169, викликала сумнів у експертної установи, оскільки саме спеціалістом в галузі неврології, 03.09.2013р. в судовому засіданні підтверджено відсутність у компетенції дільничного лікаря таких повноважень як по виставленню нею такого діагнозу, а тому вірно ухвалою суду булдо зобов'язано виключити даний діагноз під час проведення експертизи, натомість Акт експерта обґрунтований саме з врахуванням виставленого 14.12.2010р. діагнозу. За статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом (стаття 66). Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Статтею 1257 ЦК визначено підстави недійсності заповіту, в т.ч. за ч.2 за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Позивач [PERSON] подаючи позов, підставою недійсності заповіт вказував норми ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України. Разом з тим, в дебатах власною промовою (є і письмова в матеріалах справи) представник позивача [PERSON] змінив підстави вимог щодо одночас і нікчемності (замість недійсності з інших підстав) заповіту за ч.1 ст.1257 ЦК, як такого що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме за його думкою заповідач через фізичні вади не могла прочитати сама заповіт, тому він мав посвідчуватись нотаріусом при свідках. Зміна підстав позову дозволяється позивачу до початку розгляду справи по суті, а не в дебатах, окрім того, такі припущення про наявність фізичних вад (незрячість - яка не була предметом дослідження у даній справі, експертиза щодо цього не призначалась, жодні клопотання щодо цього не подавались) незважаючи і на порушення процесуального права позивача на зміну підстав вимог, також не підтверджено доказами справи, а померла мала повну цивільну дієздатність на час смерті. До оспорюваних заповітів за змістом частини другої статті 1257 ЦК належать ті з них, які визнаються недійними за судовим рішенням на підставі встановлення того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В даному випадку має місце порушення вимоги дійсності правочину, яка передбачена у ч. 3 ст. 203 ЦК. При цьому недійні заповіти за ч. 2 ст. 1257 ЦК слід відрізняти від класичних оспорюваних правочинів, які передбачені ч. 3 ст. 215 ЦК. До оспорюваних належать правочини, які за наявності певних порушень можуть бути визнані судом недійсними, в той час як заповіт, який складено з "пороком волі", суд має визнати недійним. Визнання заповіту недійсним в цілому означає недійсність усіх розпоряджень заповідача, в тому числі і розпорядження щодо позбавлення спадкоємця права на спадкування. Вимога про зобов'язання звільнити житлове приміщення є похідною від вимоги визнання заповіту недійсним. Що стосується вимог позивача [PERSON] про усунення [PERSON] від права спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], то слад зазначити таке. У позові [PERSON] обґрунтовуючи вимоги зазначила про те, що підставою таких вимог є відсутність допомоги зі сторони онука, який знав про хворобу бабусі але не навідувався до неї, таким чином ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані. За вимогами ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Отже, дана стаття присвячена визначенню критеріїв, які дають підстави позбавити суб'єктивних прав на спадкування певних суб'єктів, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями в тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого законом строку. Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають "негідними спадкоємцями". Аналіз норм ст. 1224 ЦК України дає можливість поділити негідних спадкоємців на дві групи. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (ч. 1 - 2 ст. 1224). Підставами для усунення від спадкування цих осіб є позбавлення ними життя спадкодавця, будь-кого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, вони повинні бути підтверджені вироком суду. Крім того, не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині. До другої групи негідних спадкоємців (ч. 3 - 5 цієї статті) відносяться ті, чиї проступки не становлять настільки велику суспільну небезпеку, як правопорушення осіб, зазначені у ч. 1, 2 даної статті. Тому ці особи усуваються лише від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями в тексті заповіту у спадкодавця зберігається. До них відносяться в т.ч. батьки та повнолітні діти, та інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця (наприклад, опікун, піклувальник, другий з подружжя, дід, баба, повнолітні онуки, правнуки, брати та сестри спадкодавця (глава 6 ЦК України, глави 9, 22 СК України). Ця обставина також повинна бути підтверджена у судовому порядку. Окремо закон виділяє усунення від спадкування особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 5 ст. 1224 ЦК України). Цей потенційний спадкоємець також усувається від права на спадкування за законом, але на відміну від осіб, зазначених у ч. 3 та 4, щодо яких закон говорить про безумовну втрату права на спадкування у разі встановлення певних фактів, він визнається негідним спадкоємцем на розсуд суду. Іншими словами, навіть у випадку встановлення у судовому засіданні зазначених у ч. 5 обставин усунення особи від спадкування є виключною прерогативою суду. Імовірно, таке вирішення питання викликано складністю однозначного тлумачення термінів "ухилення від надання допомоги спадкодавцеві", "тяжка хвороба" та "безпорадний стан спадкодавця". При цьому постановою Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 р. N 7 поняття "безпорадний стан" тлумачиться як стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (абзац другий пункту 6 постанови). Такий підхід до розуміння критеріїв безпорадного стану цілком відповідає існуючій судовій практиці і має сприяти подальшому одноманітному застосуванню норми ч. 5 ст. 1224 ЦК. Слід відмежовувати осіб, про усунення яких від спадкування йдеться у нормах абзацу другого ч. 3 та у ч. 5 цієї статті 1224 ЦК. Спільним між даними категоріями негідних спадкоємців є те, що підставою усунення в обох випадках виступає невиконання спадкоємцями дій щодо утримання спадкодавця, що підтверджується рішенням суду. Але, якщо абзац другий ч. 3 поширюється лише на тих спадкоємців, для яких утримання спадкодавця складало їхній обов'язок згідно закону і у судовому рішенні встановлюється лише факт невиконання ними свого обов'язку, то ч. 5 розповсюджується на усіх потенційних спадкоємців, зазначених у ст. ст. 1261 - 1266 ЦК, незалежно від наявності у них закріпленого законом обов'язку утримувати спадкодавця, а судове рішення містить у своїй резолютивній частині припис щодо усунення даного спадкоємця від спадкування. Ці висновки, втілені у постанові Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 р. N 7. Норми ст.1224 ЦК стосуються усіх спадкоємців, в тому числі й тих, що мають право на обов'язкову частку у спадщині (ст. 1241 ЦК України), а також поширюються на відказоодержувачів (ст. 1238 ЦК України). Водночас вимога позивача [PERSON] є безпідставною, оскільки питання спадкування за законом після смерті [PERSON] не розглядалося в нотаріальному порядку, так як існує заповіт, який не визнаний судом недійсним. У разі визнання б такого недійсним, успадкування відбувається за законом в порядку черговості за чергами визначеними ЦК України. Допитані судом свідки [PERSON] (однокласниця померлої), [PERSON] (сусід), [PERSON] (сусідка) пояснили суду те, що померла [PERSON] обіцяла заповісти квартиру тому, хто буде її доглядати, до інсульту [PERSON] була активною людиною, в русі, не лежачою, проте після хвороби вона продовжувала вільно спілкуватися зі свідками,пізнавала їх, була спокійною та врівноваженою.За померлою за її життя доглядала сімя [PERSON] (протягом 10-15 років вони відвідували одні одних, їздила [PERSON] в село до [PERSON] часто в гості). Саме свідок [PERSON] викликав швидку допомогу коли стався у [PERSON] інсульт, і з нею їхав до лікарні, а в лікарні доглядала за хворою [PERSON]. При цьому померла жалілася свідку що внук звертався до бабусі при його потребах перед виїздом за кордон, а коли був за кордоном за весь період подзвони декілька раз, невістку [PERSON] - [PERSON] 9представника у справі) бачив приблизно два рази, померла радилась як оформити квартиру яку бажає заповісти [PERSON]. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку що об'єднані позови не підлягають до задоволення. На підставі ст. 202, 203, 215, 225, 1224, 1257 ЦК,

Outcome: dismissed