Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (далі по тексту - Відповідач, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання незаконими та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом третьої групи, як особа постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, також є матір'ю одиначкою. 10.07.2006 р. працевлаштувалася до Відповідача. 12 травня 2015 року Позивач була попереджена про наступну зміну істотних умов праці на підприємстві з 13 липня 2015 року, а саме про встановлення тривалість робочого часу 4 години на тиждень. 13 липня 2015 року Позивача було звільнено на підставі наказу № 2652-к від 08.07.2015 р. за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що звільнення проведено із порушенням діючого законодавства України, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. В позовних вимогах просила: визнати незакониим та скасувати рішення Голови правління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 62 від 10.04.2015 р. «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», в частині, що стосується зміни умов праці позивача; визнати незаконним та скасувати наказ Голови правління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 2652-к від 08.07.2015 р. про звільнення позивача; поновити [PERSON] на посаді головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК»; стягнути з ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2015 р. По дату поновлення на роботі із розрахунку 201,08 грн.; стягнути з ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» на користь [PERSON] невиплачену компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері в розмірі 2 010,80 грн.; стягнути з ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 01.08.2015 р. та ордеру (т. І а.с. 72, 73) позовні вимоги підтримали з викладених підстав в ньому та просили позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» - Мельник Вікторія Валеріївна, Хмель Олена Миколаївна, яки діють на підставі довіреності (т. І а.с. 106) проти позову заперечували, пояснили, що позовні вимогиє абсолютно безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, в силу звільнення [PERSON] згідно наказу ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 2652-к від 08.07.2015 р. За відмовою від продовження роботи в зв'язку зі зміною істотних умов праці та з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України та відсутності правових підстав для вчинення будь-яких дій ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» щодо поновлення [PERSON] на роботі та просили у задоволені позову відмовити повністю (т. І а.с. 109-110). Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] з 10 липня 2006 року працювала у Відповідача та остання посада - головний економіст відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК», що підтверджується копією трудової книжки (т. І а.с. 5-6). 04 лютого 2015 року Спостережною радою ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» прийнято рішення СР_1_2015/4, яким, зокрема, доручено департаменту роботи з корпоративними клієнтами та з малими та середніми підприємствами зосередити зусилля на роботі з обраними міжнародними та надійними місцевими корпоративними клієнтами, пропонуючи їм, серед іншого, але не обмежуючись, короткострокове кредитування в гривні; додатково, забезпечити поступове згортання роботи з МСП. Доручити департаменту управління персоналом та організаційними змінами провести належний аналіз та вжити необхідних заходів для скорочення чисельності і штату персоналу Головного Офісу та, за необхідності, відокремлених підрозділів, переведення (за згодою працівника), переміщення, перестановки (перегрупування) та зміни істотних умов праці працівників, зменшення видатків на утримання персоналу, з огляду на зміни в організації виробництва і праці, зумовлені видатків на утримання персоналу, з огляду на зміни в організації виробництва і праці, зумовлені бізнес-планом, неприбутковостю певних продуків та зменшенням мережі відділень (т. І а.с. 53). На виконання вищевказаного рішення, 10 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» в зв'язку з реструктуризацією організації структури ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» було прийнято рішення № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». Відповідно п. 2.4 даного рішення на в.о. директора департаменту управління персоналом та організаційними змінами, начальнику відділу управління та навчання персоналу департаменту управління персоналом та організаційними змінами покладено обов'язок забезпечити зміну істотних умов праці працівниками, перерахованим у додатках 3 і 4, як зазначено нижче, зокрема, головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту [PERSON] функціонально підпорядкувати начальнику відділу досудового стягнення та стягнення невеликих кредитів департаменту фінансової реструктуризації головного управління ризик-менеджменту (т. І а.с. 43-50). 12 травня 2015 року Позивач була попереджена про наступну зміну істотних умов праці з 13 липня 2015 року, а саме про встановлення тривалість робочого часу 4 години на тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та функціонально підпорядковано начальнику відділу досудового стягнення та стягнення невеликих кредитів департаменту фінансової реструктуризації головного управління ризик-менеджменту (а.с. 14). Згідно наказу № 2652-к від 08.07.2015 р. Позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України (т. І а.с. 19). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 33 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Приписами ч. 3 ст. 32 КЗпП встановлено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно положень частини третьої статті 64 Господарського кодексу Українипідприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельністьпрацівників і штатний розпис. Таке рішення приймає та оформляє визначений органтовариства, в залежності від його організаційної форми і вимог статуту. Під час розгляду справи судом встановлено, що у Відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці - прийнято рішення СРБ «Керівні принципи», яким змінено пріоритетні напрями діяльності банку, у зв'язку з чим відпала необхідність в зайнятості працівників банку деяких підрозділів протягом всього робочого дня. Під час розгляду справи Позивач посилалася на те, що зміну умов праці є незаконною та не погоджуючись з цим, вона зазначила про це у попередженні по наступну зміну умов праці. Так, 03 липня 2015 року Позивач подав на ім'я Голови правління ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК» заяву про звільнення з займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП, у зв'язку з невиконанням Відповідачем відносно Позивача законодавства про працю (т. І а.с. 16-17). 10 липня 2015 року на адресу Позивача Відповідачем направлено лист № 4527/06-02 від 10.07.2015 р. про відмову в задоволенні заяви щодо звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП (а.с. 18). Отримавши відмову про звільнення її по ч. 3 ст. 38 КЗпП, Позивач вирішила продовжувати працювати на запропонованих Відповідачем умовах. Відповідно до приписів ч. 6 ст. 36 КЗпП однією з підстав припинення трудового договору є відмова працівника саме від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а не незгода з їх зміною. Як вбачається зі змісту попередження про наступну зміну умов праці, 12 травня 2015 року Позивач попереджена, що 13.07.2015 р. їй буде змінено істотні умови праці. Отже, доводи Позивача про намір працювати у змінених умовах праці підтверджуються її виходом на роботу 13.07.2015 р. проте в той же день Позивача було ознайомлено з наказом про звільнення з займаної посади згідно п. 6 ст. 36 КЗпП у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. За приписом ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладені обставини та норми права, суд не знаходить підстав для визнання незаконним та скасування рішення Голови Правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» від 10.04.2015 р. № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» оскільки на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці. При цьому суд вважає, що Позивача незаконно звільнили на підставі ч. 6 ст. 36 КЗпП, оскільки Позивач не відмовилась від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а була незгода з їх зміною та після чого продовжувала працювати у Відповідача та суд вважає за необхідним визнати незаконним та скасувати наказ Голови правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» № 2652-к від 08.07.2015 р. та поновити Позивача на посаді головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». При цьому, суд не знаходить підстав для висновку про дискримінаційний характер рішення про зміну істотних умов праці та звільнення Позивача в розумінні Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», оскільки Відповідачем в ході судового розгляду доведено, що з підстав, визначених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, були звільнені також і інші працівники банку, що підтверджується наказами ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» від 18.06.2015 р. № 2316-к про звільнення [PERSON], від 19.06.2015 р. № 2338-к про звільнення [PERSON], від 22.06.2015 р. № 2353-к про звільнення [PERSON] Крім того, рішенням від 10.04.2015 р. рішення № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» неповний робочий час встановлений не лише для позивача, а для 16 працівників банку. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд погоджується з наданим Позивачем розрахунком розміру середньоденної заробітної плати в сумі 201,08 грн., оскільки він проведений згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 201,08 грн. х 15 робочих днів у липні 2015 року = 3 016,20 грн.; 201,08 грн. х 126 робочих днів у серпні - січні 2016 року = 22 336,08 грн.; 201,08 грн. х 15 робочих днів у лютому 2016 року = 3 016,20 грн., а всього 31 368,48 грн. З матеріалів справи вбачається, що Позивач з 16 липня 2015 року зареєстрована як безробітна в Дарницькому РЦЗ в місті Києві (т. І а.с. 30) та відповідно до довідки № 776/0231 від 11.02.2016 р. отримана допомога становить 16 356,10 грн. (т. ІІ а.с. 43). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача, становить 15 012,38 грн. (31 368,48 грн. - 16 356,10 грн.) виплату якого провести після утримання податків та інших обов'язкових платежів на користь держави. Також Позивач просить стягнути з Відповідача на її користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері в розмірі 2 010,80 грн. (201,08 х 10). Судом встановлено, що Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесення до категорії 1, має третю групу інвалідності, що підтверджується посвідченням та довідкою МСЕК (т. І а.с. 7, 8). Має двох дітей: неповнолітню [PERSON], [INFO] (т. І а.с. 9) та повнолітню [PERSON], [INFO] (т. І а.с. 34). [PERSON] є дитиною, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (т. І а.с. 10). Позивач з 02 серпня 2005 року в шлюбі не перебуває, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу з [PERSON] (т. І а.с. 33). Законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька, однак у будь якому випадку для встановлення права Позивача на додаткову відпустку вона мала довести, що вона розлучена і виховує дитину без батька, що батько не проживає разом з дитиною та не приймає участі у вихованні дитини, що вона не вийшла заміж та її дитина новим чоловіком не всиновлена. Питання виховання батьками дитини визначено Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 157 цього Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Як передбачено ст. 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У разі ухилення батька від виконання своїх обов'язків з виховання дитини мати має право звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. З урахуванням зазначеного для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред'явлені, наприклад, довідка з ЖЕКу про реєстрацію особи за місцем проживання, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини тощо. На підтвердження статусу матері, яка одна виховує дитину, Позивач надала свідоцтво про розірвання шлюбу, згідно з якого 02 серпня 2005 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. І а.с. 33). [PERSON] вже народилася після розірвання шлюбу, а саме [INFO] (т. І а.с. 9), довідку від 07.09.2015 р., виданою середньої ЗОШ № 217 м. Києва, в якій навчається [PERSON], 2008 р.н., про те, що вихованням та утриманням доньки мати займається одна і батько дівчинки не з'являється до школи та не приймає участь у вихованні дитини (т. І а.с. 31), довідку з ЖЕД № 2010 № 1039 від 12.08.2015 р., що дитина [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] разом з Позивачем (т. І а.с. 32). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, під час розгляду справи Позивачем був доведений факт, що вона дійсно виховує дитину сама, без участі батька та позовна вимога про стягненням невиплаченої компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері в розмірі 2 010,80 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело його до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач заявив вимогу про стягнення з Відповідача на відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, та в судовому засіданні за клопотанням сторін було допитано свідків. Так, свідок, [PERSON], [INFO] повідомила суду, що вона працювала в ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», в 2011 році вийшла з відпустки по доглядом за дитиною та відділ де працювала вже був ліквідований, виконувала не свою роботу, перебувала в архіві. Там і познайомилась з Позивачем, яка також виконувала роботу не по посадовим обов'язкам. Складали особисті карточки звільнених працівників. Свідка звільнили як і позивача за статтею 36 КЗпП. Та на сьогоднішній день вже свідка поновлено на роботі. Свідок, [PERSON], [INFO] повідомила суду, що вона працювала з Позивачем на хвойке. Хвойка - це складське приміщення, яке орендував Відповідач, повна антисанітарія, пиль, грязь, піднімали коробки. Це продовжувалось півроку, потім перевели в відділення по вул. Харківське шосе де працювали біля року. Свідок також вийшла з відпустки по доглядом за дитиною, працювала не на своїй посаді, як і Позивач. Відповідач створював умови праці такі, що працівники змушені самі були звільнятися, свідок звільнився бо умови праці були жахливі. Свідок, [PERSON], [INFO] повідомив суду, що познайомився з Позивачем, коли вона працювала на Харківському шосе, як працівник ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». Позивач працювала в складському приміщенні, розкладали коробки, папки, Позивач скаржилась на маленьку зарплату, робоче місце було обставлено металевою шафою та в приміщенні було прохолодно. Так, покази свідків підтвердили посилання Позивача на те, що вона отримала моральні страждання проте враховуючи характер та обсяг страждань, які зазнала Позивач, відсутність дискримінаційного характеру рішення про зміну істотних умов праці, ступень вини Відповідача, інші негативні наслідки, вимоги, розумності та справедливості, суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 6 000,00 грн. Заперечення Відповідача проти позову спростовуються встановленими в ході судового розгляду обставинами та матеріалами справи, а строк звернення до суду Позивачем не пропущений. Згідно ст.ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Приписами пункту 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Приєднаними до справи квитанцією № 0108/01 від 01.08.2015 р., розрахунком (т. І а.с. 78-80) підтверджується оплата Позивачем витрат на правову допомогу адвоката в сумі 6 000,00 грн., у зв'язку з чим підлягають відшкодуванню. За приписами ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд, вислухавши сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши доказі по справі, з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] частково. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, з Відповідача на користь держави належить стягнути 717,43 грн. судового збору. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р., ст.ст. 32, 33, 36, 38, 325, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial