Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України про стягнення витрат на відрядження та середнього заробітку за час затримки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07 травня 2013 року вона працювала на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України. 07 квітня 2014 року на підставі наказу № 87 її було звільнено з підприємства за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. 08 квітня 2014 року вона звернулася на адресу керівництва КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України із заявою про виплату заборгованості витрат на відрядження в розмірі 1384,66 грн. На день її звільнення КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України повинно було виплатити їй всі належні виплати, включаючи в себе: заробітну плату, компенсацію за дні невикористаної відпустки, заборгованість по витратам на відрядження, що передбачено ст. 116 КЗпП України. Всупереч зазначеним вимогам діючого законодавств України підприємство в день її звільнення не розрахувалося з нею, а здійснило виплати лише 18 квітня 2014 року, проте при надходженні остаточних виплат на її картковий рахунок, нею було виявлено, що заборгованість по витратам на відрядження підприємство так і не погасило. Вважає, що на даний час КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України повинно крім заборгованості по сплаті витрат на відрядження, сплатити їй ще і середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум, що передбачено ст. 117 КЗпП України. На підставі викладеного, просить суд стягнути з КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України на її користь заборгованості за відрядження та службові поїздки в розмірі 1384 гривень 66 копійок, середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум. В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги та остаточно на час розгляду справи по суті просила суд стягнути з КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України на її користь заборгованості за відрядження та службові поїздки в розмірі 568 гривень 76 копійок, середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум станом на 21 липня 2014 року в розмірі 15652 гривень 35 копійок (з 08.04.2014 р по 21.07.2014р становить: 15652,35 грн. (105 днів затримки х 149,07 грн. середньоденний заробіток). Додатково зазначивши, що 30.05.2014 року, після того, як на адресу суду нею було направлено позовну заяву, на її картковий рахунок від відповідача в рахунок погашення заборгованості за відрядження та службові поїздки надійшли кошти в розмірі 815,90 грн., а тому сума заборгованості за відрядження та службові поїздки становить 568,76 грн.. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнала частково, зазначивши, що не заперечує проти наявності у КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України перед [PERSON] заборгованості за відрядження та службові поїздки, яка становить 568,76 грн.. Проте заперечує проти позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України на її користь середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум виходячи з того, що КЕВ м. Запоріжжя є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів 3 ступеня. Існує певна процедура для отримання та виплати працівникам компенсацій витрат на відрядження, а саме: затверджені авансові звіти направляються до Управління Державного казначейства для їх оплати, а зі штампу УДКСУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя вбачається, що авансові звіти по відрядженнях працівників КЕВ, в тому числі і позивачки, отримані ще 07 лютого 2014 року, тобто ще під час роботи [PERSON] на підприємстві, що в свою чергу свідчить про вчинення КЕВ м. Запоріжжя всіх необхідних дій щодо оплати працівникам витрат на відрядження, та їх несвоєчасна оплата пов'язана з несвоєчасним фінансуванням підприємства відповідними фондами з державного бюджету. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум відмовити. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивача та відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що з 07 травня 2013 року [PERSON] працювала на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України. (а.с. 15, 25-34) 07 квітня 2014 року на підставі наказу № 87 [PERSON] було звільнено з посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. (а.с. 16) Працюючи у КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України з метою виконання своїх посадових обов"язків [PERSON] виїжджала у відрядження, а саме: - на підставі наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя № 211 від 09.09.2013р. була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби; - на підставі наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя №231 від 08.10.2013р. була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби; - на підставі наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя № 238 від 10.10.2013р. було продовжено перебування у відрядженні до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 1 добу; - на підставі наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя № 273 від 25.11.2013р. була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби. (а.с. 17-19) Про всі службові відрядження, на підставі вищезазначених наказів керівництва КЕВ м. Запоріжжя, [PERSON] складалися відповідні звіти, які разом з посвідченнями про відрядження надавалися керівництву підприємства. (а.с. 36-38) 08 квітня 2014 року, тобто одразу після звільнення з КЕВ м. Запоріжжя [PERSON] звернулася на адресу керівництва КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України із заявою про виплату заборгованості витрат на відрядження в розмірі 1384,66 грн. (а.с. 3) На день звільнення [PERSON] з КЕВ м. Запоріжжя Міністерства оборони України, останнє повинно було виплатити їй всі належні виплати, включаючи в себе: заробітну плату, компенсацію за дні невикористаної відпустки, заборгованість по витратам на відрядження, що передбачено ст. 116 КЗпП України. Всупереч зазначеним вимогам діючого законодавств України підприємство в день звільнення не розрахувалося з [PERSON], а здійснило виплати лише 18 квітня 2014 року, проте при надходженні остаточних виплат на її картковий рахунок, нею було виявлено, що заборгованість по витратам на відрядження підприємство так і не погасило. 30 травня 2014 року після того, як на адресу суду [PERSON] було направлено позовну заяву, на її картковий рахунок від відповідача в рахунок погашення заборгованості за відрядження та службові поїздки надійшли кошти в розмірі 815,90 грн., а тому сума заборгованості за відрядження та службові поїздки на момент розгляду справи по суті становить 568,76 грн..(а.с. 5) Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. З огляду на викладені обставини та враховуючи положення наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що заборгованості за відрядження та службові поїздки в розмірі 568,76 грн., яка фактично не виплачена Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя Міністерства оборони України станом на 21 липня 2014 року підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток з наступного дня звільнення (08 квітня 2014 року) по день розгляд справи по суті (21 липня 2014 року), тобто за 105 днів. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 08.04.2014 р по 21.07.2014р. становить: 149,07 грн. (розмір середньоденної заробітної плати за останні 2 місяці до звільнення з підприємства) х 105 днів (кількість днів затримки у здійсненні виплати) = 15652,35 грн. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України про стягнення витрат на відрядження та середнього заробітку за час затримки є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивач на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2014 року становить 1218,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в розмірі 243,60 грн. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. З приводу заперечень представника відповідача щодо того, що КЕВ м. Запоріжжя є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів 3 ступеня та здійсненням підприємства всіх необхідних дій щодо оплати працівникам витрат на відрядження, та їх несвоєчасна оплата пов'язана з несвоєчасним фінансуванням підприємства відповідними фондами з державного бюджету, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України, за обсягами наданих прав розпорядники коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня в особі їх керівників. Відповідно до установчих документів КЕВ м. Запоріжжя є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів 3 ступеня. За своєю адміністративною та фінансовою підпорядкованістю КЕВ м. Запоріжжя відноситься до відділу Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління. Південно-Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління розробляє та направляє для виконання до КЕВ м. Запоріжжя щороку кошториси доходів та витрат з помісячним розподіленням фінансування. Щоб отримати заплановані кошти, головний бухгалтер розраховує, а начальник КЕВ м. Запоріжжя підписує, завіряє печаткою та направляє до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління заявки на фінансування витрат (заробітна плата, податки, витрати на зв'язок та на відрядження). Заявки мають подаватися вчасно - до 20 числа місяця, що передує місяцю виплати. Крім того, Південно-Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління періодично направляє на ім'я начальника КЕВ м. Запоріжжя листи та вказівки щодо організації робочого процесу, як наприклад, графіки проведення навчань з головними бухгалтерами, які проходять в м. Одеса за місцем знаходження Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління, графіки подачі квартальної фінансової звітності до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління, що є підставами для відряджень головних бухгалтерів до м. Одеса. Як вбачається з наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя № 211 від 09.09.2013р., [PERSON] була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби на підставі листа начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управлінняв від 05.09.2013р. № 3030/22/6/600; з наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя №231 від 08.10.2013р., [PERSON] була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби на підставі листа начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управлінняв від 06.09.2013р. № 3030/22/6/601; наказу начальника КЕВ м. Запоріжжя № 273 від 25.11.2013р., [PERSON] була направлена у відрядження до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в м. Одеса, де перебувала 3 доби, на підставі листа начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управлінняв від 25.11.2013р. № 3030/22/6/832. (а.с. 17-19) Керівник КЕВ м. Запоріжжя вчасно не підписав та не подав заявки про фінансування витрат на відрядження, хоча листи-виклики були надіслані у терміни, що дозволяли подати завчасно заявку на фінансування. Проте, у 2013 році кредиторська заборгованість по відрядженням перед [PERSON] в органах Державної казначейської служби України була зареєстрована та станом на 01 січня 2014 року відображена у бухгалтерському обліку КЕВ м. Запоріжжя в сумі 1384,66 грн. (а.с. 54-72) Таким чином, на виконання вимог ст. 116 КЗпП України, з метою здійснення виплати всіх сум, належних працівникові при звільненні, керівництво КЕВ м. Запоріжжя повинно було повторно, вже у квітні 2014 року подати заявку до Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на замовлення коштів для погашення перед [PERSON] заборгованості витрат на відрядження в розмірі 1384,66 грн. Проте, керівництво КЕВ м. Запоріжжя не подбало про виконання вимог трудового законодавства, у зв'язку з чим [PERSON] належні їй кошти в повному обсязі не отримала у день звільнення, а отримала їх частину в сумі 815,90 грн. лише 30 травня 2014 року. Крім того, п. 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 встановлено, що з урахуванням п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а з п. 8.1 ст. 8 цього Закону банк, а в даному випадку Державна казначейська служба України, зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банком коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до п. 32.2 ст. 32 названого закону. Таким чином, суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача в цій частині є неспроможними, та судом до уваги не приймаються.

Outcome: approved