Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

06.09.2017 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюги Андрія Ярославовича, ЛКП «Варшавське-407», з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСББ «Масарика-3» про визнання незаконною ухвали про надання приміщення підвалу в оренду, визнання договору оренди приміщень підвалу недійсним та зобов'язання до вчинення дій, в якій просить з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29.11.2018 року, ухвалити рішення, яким визнати незаконною ухвалу Львівської міської ради № 3600 від 10.07.2014р. про надання приміщення підвалу пл.99,1 кв.м. в житловому будинку по [ADDRESS] в оренду ЛКП «Варшавське-407», договір оренди підвальних приміщень вважати недійсним з 15.12.2015р., тобто з моменту його вчинення та зобов'язати Львівське комунальне підприємство «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу від належних підприємству речей та матеріалів; визнати незаконним рішення виконкому Львівської міськради № 1165 від 09.12.2016р. про зарахування приміщень підвалу загальною пл. 99,1 кв.м в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] до об'єктів комунальної власності та скасувати запис №20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 1239676446101). В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що згідно ст. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» позивачі разом з іншими власниками квартир після їх приватизації стали співвласниками приміщень загального користування, в тому числі й допоміжних, в будинку по [ADDRESS]. У п. 1.1 рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Відповідно до припису ч.2 ст.382 ЦК України спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщень. В порядку ст.369 ЦК розпорядження спільним майном здійснюється за згодою всіх його власників. Згідно проектно-технічної документації частина підвальних приміщень пл. 99,1 кв.м. в будинку по [ADDRESS] призначена для роботи з населенням, тобто для підвищення життєвого комфорту та задоволення побутових потреб більш як 700 мешканців багатоквартирного будинку в складі семи під'їздів та 251 квартири. До того ж, у цих приміщеннях знаходиться електричне, сантехнічне та інше технологічне обладнання (інженерно-комунікаційні вузли, вентиляційні канали, технічні пристрої з магістралями центрального опалення, водопостачання та каналізації) без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою. Однак, нехтуючи нормами діючого законодавства та справжніми інтересами територіальної громади Львівська міська рада ухвалою № 3600 від 10.07.2014р. неправомірно, без згоди співвласників передала підвальні приміщення пл. 99,1 кв.м. в будинку по [ADDRESS] в оренду ЛКП «Варшавське-407». З метою належного утримання й використання спільного майна, 12.12.2015р. власники квартир створили ОСББ «Масарика-3», якому згідно акта приймання-передачі від 25.05.2016р. колишній управитель та балансоутримувач ЛКП «Варшавське-407» передав на баланс житловий комплекс по [ADDRESS] в цілому, в т.ч. допоміжні приміщення заг. площею 5756,64кв.м. (сходові клітки, колясочні, сміттєкамери, горища, підвали, шахти ліфтів, інші технічні приміщення). Згаданий акт був в погоджений та затверджений наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР за № 382 від 29.06.2016р. Продовжуючи діяти всупереч вимогам закону, виконком Львівської міської ради рішенням №1165 від 09.12.2016р..приміщення підвалу в будинку, що вже перебував в управлінні та на балансі ОСББ, неправомірно зарахував до комунальної власності та 26.04.2017р. здійснив державну реєстрацію майна, яке ніколи не було окремим об'єктом права власності, що зокрема, вбачається з довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Відтак, позивачі вважають, що дії державного реєстратора та прийняте ним рішення про державну реєстрацію права ЛМР на спірне нерухоме майно також є протиправними. Оскільки за приписами п. 1 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на державного реєстратора покладено обов'язок встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та реалізованими згідно прямої дії закону правами на нерухоме майно, чого державним реєстратором в даній справі зроблено не було. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дотримання законності в діяльності органів виконавчої влади або органів місцевою самоврядування в правовідносинах пов'язаних з правом власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, який полягає у забезпеченні правового порядку в частині відновлення становища, що існувало до порушення права власності, захист такого права шляхом повернення власникам майна, що незаконно вибуло з їх власності. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, поведінку відповідачів слід визнати свавільною, такою, що суспільному інтересу не відповідає, оскільки втручання у право власності позивачів не мало законних підстав, наслідком чого власників позбавлено права безперешкодного користування своїм майном. Також позивачі вказують, що у справі Спорррінг і Льонрот проти Швеції Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов'язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов'язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції з прав людини. Відтак, недотримання Львівською міською радою та виконкомом Львівської міської ради вимог діючого законодавства є підставою для визнання прийнятих ними актів стосовно спільного майна власників квартир в будинку по [ADDRESS] незаконними. Водночас, згідно ч.2 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору ідо такого майна або майнових прав. Згідно п.1, 9 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на рухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна дія - це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав. При цьому рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Отже запис в ДРП на нерухоме майно і є тим підтвердженням факту набуття, зміни чи припинення речових прав. Саме із запису речових прав у реєстрі й виникає за загальним правилом відповідне речове право, а не з рішення про державну реєстрацію. Частиною другою ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішенням суду документів, на підставі яких проведено реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі буде внесення запису про скасування державної реєстрацію права власності. Відтак, рішення суду про скасування документа, на підставі якого проведено реєстрацію права та внесення запису до ДРП про скасування державної реєстрації права комунальної власності на підвальні приміщення в будинку по [ADDRESS] здатне ефективно захистити порушені права співвласників багатоквартирного будинку. Враховуючи вищевикладене, позивачі змушені звернутися до суду та просять позов задовольнити. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просять уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради Балюєв С.В. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Мартиняк Р.М., Тістик М.В. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюга А.Я. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник ЛКП «Варшавське-407» Капарис О.В. в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, з підстав, зазначених представником Львівської міської ради. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи ОСББ «Масарика-3» Бучинський О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, в останнє судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяви про завершення розгляду справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 09.10.1996 року належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с.3). Крім того, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 07.02.1997 року належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с.5). Також, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 12.12.1996 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с.7). Під вказаними вище квартирами розташований підвал площею 99,1 кв.м., право на який оспорюється позивачем у зв'язку з прийняттям відповідачем оскаржуваного рішення. Відповідно до ухвали міського голови [PERSON] №3600 від 10.07.2014 року про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS], розглянувши звернення ЛКП «Варшавське-407» від 27.03.2014 року міська рада ухвалила надати ЛКП «Варшавське-407» нежитлові приміщення підвалу під індексами 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 площею 99,1 кв.м на [ADDRESS] в оренду терміном на 2 роки 364 дні для службових потреб. Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики у шестимісячний термін укласти договір оренди згідно з цією ухвалою (а.с.9). Так, 15.12.2014 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ЛКП «Варшавське-407» уклали Договір оренди №Ш-9293-14 на підставі ухвали Львівської міської ради від 10.07.2014 року №3600, згідно якого продавець передає, а орендар приймає у приватне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Варшавське-407» , а саме приміщення підвалу, що знаходиться за адресою: м. Львів, [ADDRESS], загальною площею 99,1 кв.м. під індексами 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 01.07.2013 року. Цільове призначення: для службових потреб (а.с.10-11). Згідно наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР №382 від 29.06.2016 року «Про затвердження акту приймання-передачі житлового комплексу [ADDRESS] з балансу ЛКП «Варшавське-407» Шевченківської районної адміністрації на баланс ОСББ «Масарика-3», затверджено акт приймання-передачі житлового комплексу [ADDRESS] з балансу ЛКП «Варшавське-407» Шевченківської районної адміністрації на баланс ОСББ «Масарика-3» та зобов'язано вчинити всі необхідні дії по передачі інвентаризаційної та іншої нормативно-технічної документації ОСББ «Масарика3» та внести зміни в інвентаризаційні справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відповідно до цього наказу (а.с. 60-70). Крім того, рішенням Львівської міської ради №1165 від 09.12.2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлове приміщення підвалу №.№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, загальною площею 99,1 кв.м, розташованого по [ADDRESS], виділивши вказане приміщення в окремий об'єкт (а.с.103-104). Так, на підставі вказаного рішення державним реєстратором Канюгою А.Я. зареєстровані вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності №20254668, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна №1239676446101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.105). Суд виходить з того, що законодавство України розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення житлового комплексу будинку. Стаття 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень: допоміжні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні, шлюзи, кладові, горища , підвали тощо). Нежитлові приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків) так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Згідно ч.2 ст.10 Закону власники приватизованих квартир набувають право спільної власності на житловий будинок в цілому а тому є співвласниками допоміжних приміщень одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» під приватизацією розуміється відчуження квартир, кімнат в квартирах та віднесених до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. п.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 2 ст. 1 цього ж Закону, власники квартир багатоквартирних будинків являються співвласниками допоміжних приміщень будинку. Допоміжні приміщення (комори, сараї і т.п.) передаються у власність квартиронаймачам безкоштовно і окремо приватизації не підлягають. Аналогічна норма міститься також у ч. 2 ст. 382 ЦК України, якою передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування. Опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Таким чином, з моменту приватизації квартир, позивачі поряд з іншими власниками квартир, в силу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стали співвласниками всіх допоміжних приміщень житлового будинку по [ADDRESS] до яких належить і спірне підвальне приміщення. З метою офіційного тлумачення положень статті 1 та ч. 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у зв'язку з наявністю неоднозначного застосування цих положень Закону органами державної влади, в тому числі судами, та органами місцевого самоврядування Конституційним Судом України прийнято рішення у справі № 1-2/2004 р від 02.03.2004 р. № 4-рн2004р, яким встановлено: допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні і т.д.) передаються безкоштовно в сумісну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на вчинення дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно п. 4.3. Рішення Конституційного Суду України «Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Співвласники є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та інше». Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) встановлено: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на вчинення дій стосовно допоміжних приміщень(оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Допоміжні приміщення(підвали) не підлягають окремій приватизації, не потребують окремої реєстрації прав, стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. В силу ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення та висновки Конституційного Суду України є обов'язковими для виконання. Згідно п.9 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх власників, згода підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ст.209 ЦК України. Відповідачем не представлено і в матеріалах справи відсутня нотаріально засвідчена згода співвласників будинку [ADDRESS], в тому числі і позивачів, на виділ допоміжного приміщення (підвалу) №.№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, загальною площею 99,1 кв.м по [ADDRESS] у складі інших приміщень будинку в окремий об'єкт і реєстрацію прав на нього за територіальною громадою м.Львова. Слід також зазначити, що стаття 1 Закону України «Про об»єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 року з наступними змінами та доповненнями визначає допоміжні приміщення багатоквартирного будинку як приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Згідно зазначеної статті неподільне майно неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку. Відповідно до ст. 19 цього Закону, спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загально майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню. Загальне майно перебуває у спільний частковій власності співвласників багатоквартирного будинку. Правила утримання будинків та прибудинкових територій, затверджені Наказом Держжитлокомунгоспу України № 76 від 17.05.2005 року визначають допоміжні приміщення житлового будинку як приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Правилами визначено особливості утримання допоміжних приміщень багатоквартирних будинків підвалів та технічних підвалів. Підпунктами 3.3.5., 3.3.6 пункту 3.3. розділу 3 Правил передбачено: доступ представників виконавця послуг до транзитних інженерних комунікацій, що проходять через приміщення, повинен бути забезпечений у будь який час доби. Використовувати технічні підвали та підвали не за призначенням забороняється. Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В 2.2-15-2005 містять такі визначення понять: Підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибулі, перехідні шлюзи, підвали тощо). Поверх підвальний поверх з позначкою підлоги приміщень нище планувальної позначки землі більш ніж на половину висоти приміщення. Поверх технічний поверх для розміщення інженерного обладнання та прокладення комунікацій. Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерів, електрощитових, венткамер, комутаторів радіовузлів, машинних відділень, ліфтів, холодильних установок тощо. Технічне оснащення багатоквартирного житлового будинку інженерні комунікації та технічні пристрої необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир (загально будинкові мережі тепло-, водо-, газо-, електропостачання, бойлерні, обладнання пожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення; пристрої ліфтів, центральних розподільних щитів, елеваторних вузлів, а також елементи благоустрою території). З довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 20.03.2017 року, виданої Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради вбачається, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом 01.07.2013 року нежитлові приміщення №.№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, загальною площею 99,1 кв.м розташовані в підвалі дев'ятиповерхового житлового будинку на [ADDRESS] є ізольованими (т. 1 а.с.12). Відповідно до актів обстеження технічного стану нежитлового приміщення по [ADDRESS] складеного ОСББ «Масарика-3» від 15.07.2016 року, 10.11.2016 року, 26.10.2016 року, зазначено, що ЛКП «Варшавське-407» використовує нежитлові приміщення №.№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, загальною площею 99,1 кв.м розташовані в підвалі дев'ятиповерхового житлового будинку на [ADDRESS] не за призначенням, а саме як складські. Доступ до них при необхідності виконання будь-яких ремонтних робіт представники ОСББ не мають. Так як ці приміщення фактично являються допоміжними в складі єдиних систем водо-тепло- та ектропостачання будинку, для забезпечення нормальної життєдіяльності цих систем необхідно вимагати від ЛКП «Варшавське-407» звільнення цих приміщень, як частини передбаченого ним в ОСББ «Масарика-3» єдиного майнового комплексу будинку (т. 1 а.с.217-220). Дані акти, у сукупності з іншими матеріалами справи, з точки зору поняття «Допоміжне приміщення", визначеного в Законі України від 29.11.2001 року «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» дозволяє суду зробити висновок про те, що спірне підвальне приміщення є допоміжним, оскільки в ньому знаходяться всі комунікації необхідні для забезпечення експлуатації будинку і обслуговування мешканців, а саме: тепло-, водопостачання, каналізація і т.д. В Законі України від 29.11.2001 року «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» розкрито поняття "нежилого приміщення", яке, на думку суду, вичерпне, іншому тлумаченню не підлягає і не може бути застосоване до спірного допоміжного підвального приміщення в будинку по [ADDRESS] Крім того, висновки суду в частині того, що спірне підвальне приміщення є «допоміжним приміщенням» співпадають з практикою Верховного Суду України (Вісник Верховного Суду України № 8 від 2004 р.). Так, при розгляді справи Франківського районного суду м. Львову, Верховній Суд України висловив думку, що відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), квартир та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв, інше ) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно із частинами 2, 3 ст. 10 Закону власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання та елементів зовнішнього упорядкування; допоміжні приміщення окремо приватизації не підлягають. Для забезпечення ефективного використання приватизованих квартир та управління ними можуть створюватися товариства або обєднання індивідуальних власників квартир. Отже, законом не передбачено, що після приватизації квартир до утворення зазначеного товариства (обєднання) допоміжні приміщення залишаються у комунальній власності. При вирішенні подібного спору визначальним є визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться спірні приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов'язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Відтак позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них статусу допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 зі справи№916/2069/17 та від 22.11. 2018 року у справі № 904/1040/18. Вищезазначені правові акти, а також докази дозволяють суду зробити висновок, що спірне підвальне приміщення є «допоміжним» і ухвалюючи рішення від 10.07.2014 р. за №3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS] Львівська міська рада зобов'язана була з'ясувати думку співвласників будинку [ADDRESS] про передачу його в оренду ЛКП «Варшавське-407», що зроблено не було. Вказані обставини дозволяють суду зробити висновок, що ухвалу від 10.07.2014 р. за №3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS] слід визнати незаконною, оскільки вона прийнята з порушенням чинного законодавства і не відповідає нормам діючого законодавства, а саме: ст. 41 Конституції України, ст. 1. п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року із змінами і доповненнями, Рішенню Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року, правовий аналіз яких викладений вище. Договір оренди спірного нежилого підвального приміщення № Ш-9293-14 між Управлінням комунальної власності ЛМР та ЛКП «Варшавське-407» від 15.12.2014 року також слід визнати недійсним, оскільки він укладений на підставі незаконної ухвали міського голови від 10.07.2014 р. за №3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS] а крім того, укладений з порушенням ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, які визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. З врахуванням задоволених вище позовних вимог, підлягають задоволенню також вимоги позивачів в частині зобов'язання Львівське комунальне підприємство «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу площею 99,1 кв.м. в житловому будинку по [ADDRESS] від належних підприємству речей та матеріалів, оскільки такі є похідними та взаємопов'язаними. Також підлягають задоволенню і вимоги позивачів про визнання незаконним недійсним та скасування рішення Львівської міської ради №1165 від 09.12.2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова», яким вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлове приміщення підвалу №.№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, загальною площею 99,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS], виділивши вказане приміщення в окремий об'єкт. Вказане рішення, знову ж таки прийнято всупереч вищевказаним приписам діючого законодавства, порушує права позивачів як співвласників зазначеного підвального приміщення, бо будь-яких згод щодо оформлення права власності позивачі відповідачам не надавали. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням того, що рішення Львівської міської ради №1165 від 09.12.2016 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» прийнято з порушенням закону, а на підставі цього рішення видані правовстановлюючі документи, суд вважає за необхідне визнати незаконним рішення виконкому Львівської міської ради № 1165 від 09.12.2016р. про зарахування приміщень підвалу загальною площею 99,1 кв.м. в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] до об'єктів комунальної власності та скасувати запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна № 1239676446101). Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, рішення відповідачів порушує права позивачів, а тому підлягає скасуванню. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма встановлює об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Саме таку правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду України від 07.12.2016 у справі № 760/11855/13-ц. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: approved