Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Златодар», третя особа: Державне агентство резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом Державного агентства резерву України №53-к від 19.05.2014р. його призначено на посаду генерального директора ДП «Златодар». Між Держрезервом та позивачем укладено контракт №63/14 від 19 травня 2014р. Наказом Голови Держрезерву №164-к від 08.10.2015р. позивача звільнено з 09.10.2015р. з посади генерального директора ДП за невиконання обов»язків, передбачених умовами контракту, відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП, дію контракту від 19.05.14р. №63/14 припинено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2016р., залишеним без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016р. позивача було поновлено на посаді генерального директора ДП «Златодар», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2015р. по 28.01.2016р. за 77 робочих днів в сумі 28041грн. 09коп., стягнуто з Державного агентства резерву України на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000грн. Рішення набрало законної сили та допущено до негайного виконання. Видано виконавчий лист, який було пред»явлено до відділу ПВР Департаменту ДВС МЮУ. Постановою державного виконавця від 29.04.2016р. відкрито виконавче провадження №50992174 про поновлення позивача на роботі. Постановою державного виконавця від 19.09.2016р. ВП закінчено на підставі п.3 ч.1 ст. 75, п.11 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв»язку з невиконанням боржником - Державним агентством Держрезерву України рішення суду. Таким чином, позивач зазначає, що на день пред»явлення даного позову, рішення суду щодо поновлення його на посаді не було виконано. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2016р. встановлено, що середньоденна зарплата позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню, становить 364грн. 17коп. Таким чином, вважає, що на його користь підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв»язку із затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за період з 29.01.2016р. та по день винесення рішення судом, із застосуванням середньоденної зарплати в розмірі 364,17грн., помноженої на кількість робочих днів за такий період. Посилаючись на ст.ст. 235, 236 КЗпП, ст. 367 ЦПК, позивач просить суд, - стягнути з відповідача ДП «Златодар» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.01.2016р. по день прийняття рішення судом, а також вирішити питання про судові витрати. Під час розгляду справи в якості третьої особи залучено арбітражного керуючого Новосельцева В.П. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. В судове засідання не з»явились відповідач ДП «Златодар» та третя особа арбітражний керуючий Новосельцев В.П., будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки не повідомили. В судовому засіданні представник третьої особи Державного агентства резерву України за довіреністю Ващенко В.В. при вирішенні спору покладається на розсуд суду, оскільки вважає, що за заявленими позовними вимогами повинен відповідати відповідач ДП відповідно до п.4 постанови КМУ №203 від 13.03.1993р. Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що наказом Державного агентства резерву України №53-к від 19.05.2014р. [PERSON] призначено на посаду генерального директора ДП «Златодар». Між Держрезервом та позивачем укладено контракт №63/14 від 19 травня 2014р. Наказом Голови Держрезерву №164-к від 08.10.2015р. позивача звільнено з 09.10.2015р. з посади генерального директора ДП за невиконання обов»язків, передбачених умовами контракту, відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП, дію контракту від 19.05.14р. №63/14 припинено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2016р., залишеним без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016р. позивача було поновлено на посаді генерального директора ДП «Златодар», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2015р. по 28.01.2016р. за 77 робочих днів в сумі 28041грн. 09коп., стягнуто з Державного агентства резерву України на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000грн. Рішення набрали законної сили та допущені до негайного виконання. Виконавчий лист, виданий 24.03.2016р. по справі №711/9747/15ц було пред»явлено до примусового виконання через відділ ПВР Департаменту ДВС МЮУ. Постановою державного виконавця від 29.04.2016р. відкрито виконавче провадження №50992174 про поновлення позивача на роботі. Постановою державного виконавця від 19.09.2016р. ВП закінчено, на підставі п.3 ч.1 ст. 75, п.11 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв»язку з невиконанням боржником - Державним агентством Держрезерву України рішення суду. Крім того, судом встановлено, що відповідно до рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2016р. середньоденна зарплата позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню, становить 364грн. 17коп., що підтверджується даними довідки ДП «Златодар» №179 від 02.12.2015р. Такий розрахунок середньоденної зарплати відповідає положенням постанови КМУ від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015р. у справі №6-435цс15, - Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»). Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.7 ст. 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 в ред. від 29.09.2016р. №2832/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Як передбачено п. 4 постанови КМУ №203 від 19.03.1993р. «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства. Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є встановленими обставини про те, що після постановлення апеляційним судом Черкаської області рішення від 28.01.2016 року рішення про поновлення [PERSON] на посаді, - відповідач не виконав й станом на час розгляду даної цивільної справи, а тому є підстави вважати, що мав місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення, у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Отже, за підрахунками: 203 робочих дня (з 29.01.16р. по 18.11.16р.) х 364грн.17коп. (середньоденна зарплата) = 73926грн. 51коп., тобто такий розмір середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК та ЗУ «Про судовий збір» необхідно з відповідача стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 593грн. 60коп. (квитанція від 06.10.2016р.). Крім того, слід з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 145грн. 67коп. На підставі викладеного, та

Outcome: approved