Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на підставі Свідоцтва про право власності від 11 червня 2006 року, Договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігун В.В. по реєстру № 2527 від 25 серпня 2009 року, та в порядку спадкування після померлої [INFO] року дружини [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі проживав він, померла дружина та діти: [PERSON] та [PERSON]. Кожному із членів сім'ї на підставі Свідоцтва про право власності від 11 червня 2006 року належало право власності на ? частку квартири. Син [PERSON], 25 серпня 2009 року подарував батьку ? частку квартири, виселився із квартири та знявся з реєстрації. Син [PERSON], належну йому ? частку квартири 02 червня 2010 року подарував матері - [PERSON], та проживав в зазначеній вище квартирі як член сім'ї до 01 липня 2011 року. 01 липня 2011 року [PERSON] заявив, що він познайомився з жінкою, яка проживає в м. Краматорську. Проте, знайомити не збирає її з батьками та називати місце проживання також відмовився, обіцяв добровільно знятися з реєстрації. Але до теперішнього часу свою обіцянку не виконав. В квартирі залишилися проживати він та його дружина, яка [INFO] року померла. Вказав, що він в установленому порядку прийняв спадщину після померлої дружини, а син [PERSON] відмовився від спадщини після померлої матері, подавши нотаріально посвідчену Заяву про відмову від спадщини на користь батька. Оскільки, [PERSON] з 01 липня 2011 року не проживає у [ADDRESS] без поважних причин, вважає, що відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України він втратив право користування квартирою квартирі [ADDRESS]. Наявність його реєстрації квартирі [ADDRESS], порушує права [PERSON], так як витрати на оплату комунальних послуг розраховуються із розрахунку на його сина, у зв'язку з цим він позбавлений можливості отримати державну допомогу (субсидію). Просить суд визнати [PERSON], [INFO]. Уродженця м. Слов'янська Донецької області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Позивач [PERSON], до судового засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 24). 03 серпня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, та задовольнити повністю позовні вимоги (а.с.28) Представник позивача [PERSON] - адвокат Винник З.Г., яка діє на підставі Договору на представництво інтересів від 17 липня 2017 року (а.с.21), до судового засідання не з'явилася. 03 серпня 2017 року надала до суду Заяву з проханням розглянути справу без її участі. Позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити (а.с.29) Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи (а.с.24). 03 серпня 2017 року надав до суду Заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення (а.с.30) Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 07 січня 1986 року Відділом запису актів громадянського стану Слов'янської міської ради Донецької області, актовий запис № 7 (а.с.5). На підставі Свідоцтва про право власності від 11 червня 2006 року Серії [NUMBER], зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 серпня 2006 року,квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (а.с.6) Вказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11455102 від 07 серпня 2006 року (а.с.7). Відповідно до Договору дарування частки квартири від 25 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігун В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2527, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар ? частку квартири під [ADDRESS] Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 7645928 від 25 серпня 2009 року (а.с.10). З Договору дарування частки квартири від 02 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Бігун В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2168, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар ? частку квартири під [ADDRESS] Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 8602456 від 02 червня 2010 року (а.с.13). [INFO] року померла дружина позивача - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого [INFO] року Слов'янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.15). Син позивача - [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині на користь свого батька [PERSON], про що свідчить Заява серія НМО № 465306, яка посвідчена приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованої у реєстрі за № 661 (а.с.16). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Так, згідно Довідки № 253 від 13 січня 2017 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліра ЛТД» вбачається, що за адресою : [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], яка померла [INFO] року (а.с.19). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту від 23 червня 2017 року виданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліра ЛТД» вбачається, що [PERSON], [INFO], не мешкає за адресою: [ADDRESS], з 01 липня 2011 року по теперішній час (а.с.17). З Довідки 7582/303/04/2017 від 26 червня 2017 року виданої Слов'янським відділом поліції Головного управління національної поліції Донецької області слідує, що з метою встановлення місцезнаходження гр. [PERSON], була проведена звірка з лікувальними закладами та відділеннями СМЕ м. Слов'янськ, проте перераховані заходи позитивного результату не надали, оскільки ідентифікувати останнього серед невідомих хворих та невпізнаних трупів не представляється можливим, у зв'язку з відсутністю схожих прикмет зовнішності. [PERSON] був перевірений за списками звільнених полонених. При перевірці за місцем мешкання останнього, а саме: [ADDRESS], в бесіді з сусідами стало відомо, що [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з липня 2011 року. Наразі інформацією про місце знаходження та місце проживання [PERSON] на території України, не володіють (а.с.18). За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ". Згідно ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивачів, у квартирі [ADDRESS] з липня 2011 року і його особистих речей у вказаній квартирі немає, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON], [INFO], уродженця м. Словянська Донецької області, права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок , квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved