Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

01 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. В обґрунтування позову зазначив, що 08 листопада 2015 року він, разом зі своєю дружиною та дітьми, на належному йому автомобілі "Fiat Linea", 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], поїхав до своєї матері, яка проживала в Донецькій області. На 330 км а/д М04 відбулося зіткнення його автомобіля з автомобілем "Daewoo Lanos", реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням його власника - відповідача по справі. Винним у дорожньо-транспортній пригоді було визнано відповідача, який під час зіткнення транспортних засобів порушив п.14.2 Правил дорожнього руху. Внаслідок зіткнення автомобілю позивача були завдані пошкодження, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №002/1/16 від 01 січня 2016 року вартість майнової шкоди складає 173 064,62 гривні. Страхова компанія погодилася відшкодувати 49 500,00 гривень, відповідно страхового полісу. Добровільно відшкодувати решту майнової шкоди відповідач відмовився. Крім того, йому та його родині було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000,00 гривень, так як протягом тривалого часу у зв'язку з пошкодженням автомобіля він не міг спокійно спати, це все спричинило виникнення пригніченого стану, почав до всього нервово відноситися, від такого стану постраждали і члени його родини, що призвело до розладу стосунків. Часто виїздив на вихідних із сім'єю з міста на відпочинок від тяжкого робочого тижня, після ДТП змога на законний відпочинок зникла. Крім того, на тривалий час після ДТП йому та його близьким довелося пересісти на громадський транспорт, що викликало суттєві незручності у пересуванні. Просить суд стягти з відповідача на його користь майнову шкоду в сумі 123 564,00 гривень, завдану йому внаслідок пошкодження автомобіля; 20 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди; 1 200,00 гривень вартість проведених експертних досліджень; 500,00 гривень франшизи; судові витрати по справі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовільнити у повному обсязі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали суду свої заперечення проти позову, в яких зазначили, що дійсно, 08 листопада 2015 року на 330 км автодороги М04 відбулося ДТП, під час якого автомобіль «Fiat Linea», реєстраційний № [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 11 грудня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В той же час не може погодитися з сумою, яку просить стягнути з нього позивач на відшкодування майнової та моральної шкоди. Позивач просить стягнути з нього на його користь, зокрема, майнову шкоду в сумі 123 564 гривень, завдану внаслідок пошкодження автомобіля та 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. При цьому, позивач не зазначає з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди. Позивачем не наведено жодних обставин, виходячи з яких він визначив саме таку суму відшкодування моральної шкоди та не доведено розмір такої шкоди, що унеможливлює задовольнити позов у цій частині. Стосовно відшкодування матеріальної шкоди зазначили, що на підтвердження суми відшкодування матеріальної шкоди позивачем надано висновок № 002/1/16 експертного автотоварознавчого дослідження від 01 січня 2016 року. Згідно зі ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У той же нас зазначений вище висновок експертного автотоварознавчого дослідження не можна вважати допустимим доказом у даній справі з наступних підстав. Із вказаного висновку взагалі незрозуміло яким саме субєктом (у розумінні ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні») складено цей висновок. Так, спочатку зазначено, що дослідження проведено спеціалістом автотоварознавцем, підписано висновок судовим експертом, а засвідчено підпис печаткою підприємця. Відповідно до ст. 66 ЦПК України до доказів віднесено висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Аналіз змісту положень ст. 66 ЦПК України, вказує на те, що єдиним допустимим доказом для зясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки і техніки, є висновок експерта, складений за наслідками судової експертизи. Будь-яке інше дослідження не має статусу судової експертизи. Цивільний процесуальний кодекс України розрізняє поняття експерт та спеціаліст. Тобто, ЦПК України фактично передбачено, що висновок спеціаліста не є висновком експерта в розуміння ст. 66 ЦПК України, а отже, не є допустимим доказом. Пунктом 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) передбачено, що призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково- дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - експертні установи) та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (Далі - експерти), їх обов'язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом у країни, Законами України "Про судову експертизу", "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією. Згідно з п. 1.5. цієї ж Інструкції відповідно до чинного законодавства за дорученням правоохоронних органів, посадових осіб Державної податкової адміністрації України, Державної митної служби України, Державної виконавчої служби, на замовлення адвокатів, захисників та осіб, які самостійно захищають свої інтереси, та їх представників, нотаріусів банківських установ, страхових компаній, а також інших юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються в письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством У країни. Цією ж Інструкцією передбачено, а саме: п. 4.23. передбачено, що експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз. Хід і результати таких досліджень викладаються у висновку експертного дослідження. Висновок експертного дослідження складається за структурою та змістом висновку експерта, за такими винятками: у вступній частині висновку зазначається, хто і коли звернувся до установи чи безпосередньо до експерта із замовленням про проведення дослідження; опускається запис, який стосується відповідальності особи, що проводить дослідження, за надання завідомо неправдивого висновку. Вимоги до висновку експерта викладені у п. 4.14.-4.17. даної Інструкції. Висновок № 002/1/16 експертного автотоварознавчого дослідження від 01 січня 2016 року не відповідає зазначеним норман, зокрема, у вступній частині не зазначено: справа, за якою вона призначена; перелік об'єктів, що підлягають дослідженню; відомості про процесуальні підстави та осіб, які були присутні під час проведення досліджень (прізвище, ініціали, процесуальний статус). Відповідно до п. 4.17 зазначеної Інструкції якщо до висновку експерта додаються фототаблиці, креслення, схеми, діаграми тощо, вони також підписуються експертом (експертами); підписи засвідчуються відбитком печатки експертної установи. Додані до експертного дослідження аркуші ремонтної калькуляції, які, скоріше за все, є додатком до висновку, підписами та печаткою не засвідчені та, крім того, містять виправлення. Більш того, до висновку експертного автотоварознавчого дослідження не додано документів, які б підтверджували право спеціаліста (експерта) на проведення цього дослідження, зокрема, інформації про кваліфікацію та атестацію експерта. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ. Відповідно до ч. З ст. 10 зазначеного закону до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту,освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до даних з офіційного сайту Міністерства юстиції України у Державному реєстрі атестованих судових експертів відомості про [PERSON] (Рєзніченка, Резніченка, Рєзниченка, Резниченка) [PERSON] відсутні, що підтверджується доданими до заперечень роздруківками. Таким чином, висновок № 002/1/16 експертного автотоварознавчого дослідження від 01 січня 2016 року не є допустимим доказом у справі. Оскільки, позивачем не доведено розмір матеріальної та моральної шкоди, спричинений йому внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, то його позовна заява не підлягає задоволенню. Просять в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити частково з наступних підстав. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Дійсно, відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в звязку з тим, що 08 листопада 2015 року о 13:05 годині на 330 км а/д М04, він, керуючи автомобілем [NUMBER], перед початком обгону не впевнився, що зустрічна смуга вільна та виїхав на зустрічну смугу, де зіткнувся з автомобілем [NUMBER]. Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення, накладено відповідне стягнення. В судовому засіданні [PERSON] вину у вчиненому адмінправопорушенні визнав у повному обсязі та просив суд суворо його не карати. Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Т722558 від 26 лютого 2014 року, підтверджується, що власником автомобіля "Fiat Linea", 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], являється [PERSON] Згідно даних справи про адміністративне правопорушення №186/1751/15-п відносно [PERSON], автомобіль [NUMBER], яким керував останній та скоїв дорожньо-транспортну пригоду 08 листопада 2015 року, належить йому на праві власності. Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №002/1/16 від 01 січня 2016 року підтверджується, що вартість відновлюваного ремонту автомобіля [NUMBER] складає 173 064,62 гривень. Копією свідоцтва №360 від 16 листопада 2015 року, яке дійсне до 20 листопада 2018 року підтверджується, що [PERSON] рішенням Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року присвоєно кваліфікацію судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 - визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу. Квитанцією №101 від 31 грудня 2015 року підтверджується, що [PERSON] сплатив за експертне дослідження автомобіля [NUMBER] - 1 200,00 гривень. Згідно копії розрахунку №00582 від 27 листопада 2015 року вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу вказаного транспортного засобу, складеного на підставі заяви від ПрАТ СК "Енергорезерв", вартість відновлювального ремонту автомобіля визначена за витратним підходом складає 149 413,52 гривень, ринкова вартість вказаного автомобіля визначена за порівняльним підходом складає 259 905,40 гривень - 124 511,27 гривень без урахування 20% ПДВ, 149 413,52 гривень з врахуванням 20% ПДВ. Листом ПАТ СК "Енергорезерв" за вих.№82 від 07 квітня 2016 року підтверджується, що розрахунок від 27 листопада 2015 року зроблено з урахуванням фізичного зносу автомобіля [NUMBER]. Звертають увагу, що в Акті огляду автомобіля зазначено про можливу наявність інших (невидимих) пошкоджень, які можуть бути виявлені при його розбиранні (ремонті). У зв'язку з тим, що визначена вартість відновлювального ремонту перевищила ліміт відповідальності страхової компанії за полісом АЕ/2719363 від 17 серпня 2015 року, яка становить 50 000,00 гривень, повторний огляд пошкодженого автомобіля не проводився. Потерпілій особі - [PERSON] була здійснена виплата страхового відшкодування в розмірі повної страхової суми (ліміту відповідальності) за вирахуванням франшизи в розмірі 500,00 гривень, а всього - 49 500,00 гривень. Позивачем надано суду акт виконаних робіт з ремонту автомобіля [NUMBER], вартість якого становить 185 718,35 гривень, однак суд не може взяти його до уваги, оскільки його складено 25 жовтня 2015 року, а дорожньо-транспортна пригода сталася 08 листопада 2015 року. Відповідно до ч.1, 3 ст.40 КУпАП якщо у результаті вчинення адміністративного правопорушення заподіяно майнову шкоду громадянинові, підприємству, установі або організації, то суддя під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про відшкодування винним майнової шкоди, якщо її сума не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а суддя міського суду-незалежно від розміру шкоди, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1187 ЦК України передбачає, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі. Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч. 3 ст. 386 ЦК України має власник. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа-володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183, 1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України. У свою чергу матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об'єктами. У разі, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки володільця небезпечного об'єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом. За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов'язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 22.1 ст.22 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Ст.29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, хованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Приписами ч.2 ст.1192 ЦК України, відповідно до якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам потрібно мати на увазі, що акти чи інші документи, в тому числі відомчі, де зазначаються обставини встановлені із застосуванням спеціальних знань (наприклад, про причини аварії, вартість ремонту, розмір нестачі матеріальних цінностей), не можуть розглядатися як висновок експерта та бути підставою для відмови в призначенні експертизи, навіть якщо вони одержані на запит суду, органу дізнання, слідчого або адвоката. Ухвалою Першотравенського міського суду від 17 травня 2016 року, за клопотанням відповідача та його представника, було призначено автотоварознавчу експертизу по справі, однак судовим експертом було повернуто матеріали цивільної справи, в зв'язку з відмовою відповідача, як особи, що заявила клопотання, оплатити попередній розрахунок вартості висновку судового експерта автотоварознавця. Згідно витягу з "Судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" Верховного Суду України, поняття "франшиза" міститься у ст. 9 Закону N 85/96-ВР і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Крім того, застосування франшизи передбачено у ст. 12 Закону N 1961-IV. Розмір франшизи, що визначений у зазначеному Законі, встановлюється при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та не може перевищувати 2 % від ліміту відповідальності страховика. Якщо внаслідок ДТП, що сталася з особою, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована, шкоду було заподіяно майну, то згідно з вимогами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 та п. 37.5 ст. 37 Закону N 1961-IV компенсувати позивачу суму франшизи у повному обсязі має страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована. Ухвалюючи рішення про стягнення зі страховика розміру франшизи, деякі суди роблять помилкові висновки про включення франшизи до суми майнового збитку та стягнення її зі страховика. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень коментованої статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. У разі завдання потерпілому моральної шкоди у зв'язку з пошкодженням майна, позовні вимоги, при підтвердженні їх доказами, підлягають задоволенню. Діями відповідача позивачу спричинена матеріальна та моральна шкода, так як пошкодження автомобіля, звісно, призводить до зменшення його вартості. Також пошкодження автомобілю спричинили позивачу життєві незручності пов'язані з необхідністю виїжджати на транспортному засобі, а так як його транспортний засіб пошкоджено діями відповідача, він змушений, разом з родиною, користуватися громадським транспортом , все вищевикладене суттєво порушило його особисті права і життєві плани, призвело до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого подальшого життя. В зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягти з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування різниці між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок пошкодження автомобіля, і страховою виплатою - 123 564,00 гривень. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1 200,00 гривень витрат вартості проведеного експертного дослідження, що підтверджується квитанцією до прибутково-касового ордера №101 від 31 грудня 2015 року та 500,00 гривень франшизи. Що ж стосується відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер та обєм його фізичних, душевних, психічних страждань від ДТП, враховує вказані позивачем та встановлені судом обставини характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 гривень. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати по справі слід стягти з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, стягнувши з нього на користь позивача 1 452,64 гривень судового збору, сплаченого останнім при пред'явленні позову до суду та 275,60 гривень, сплачених позивачем при поданні заяви про забезпечення позову. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved