Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить зняти арешт з майна, що є її власністю, зокрема, квартир №55 та №53 по вул.Д.Галицького,132 в м.Болехів, який накладено на підставі постанови від 22.05.2017 року про опис та арешт майна боржника [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договорів дарування від 28.12.2012 року, зареєстрованих в реєстрі за № 2908,2906 [PERSON] подарував вказані квартири, які належали йому на праві власності. Після укладення договорів вона стала власником цього майна. Однак нещодавно їй стало відомо, що на ці квартири, які є її власністю, накладено арешт на підставі наказу господарського суду від 20.12.2013 року №1432 про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 139395.46 грн. Вважає, посилаючись на вимоги ст. 316,317,319 ЦК України, що постанова про опис та накладення арешту є незаконною та підлягає скасуванню. Згідно ухвали суду від 15.06.2017року залучено до участі в справі як співвідповідача Тисменницький районний відділ ДВС. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що оскільки договори дарування спірних квартир нотаріально посвідчені 28.12.2012року та зареєстровані в Державному реєстрі правочинів, то вважає ,що саме з цієї дати у позивача виникло право власності на спірні квартири. Договір дарування, на відміну від будь-якого іншого договору відчуження нерухомого майна, є укладеним з моменту нотаріального посвідчення. Відповідачі в судове засідання не зявилися повторно, про причину неявки суд не повідомили, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до наступного висновку . Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено два договори дарування квартир, зареєстровані в реєстрі за № 2908, 2906, за умовами яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартири №55, площею 85,0 кв.м та №53, площею 41,4 кв.м по вул.Д.Галицького,132 в м.Болехів. Зазначені квартири належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/нвід 07.03.2012 року, виданого згідно рішення виконавчого комітету Болехівської міської ради від 24.06.2010 року за №193, реєстраційний номер 36164406. Як зазначено в ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, договори дарування від 28.12.2012 року посвідчені приватним нотаріусом Долинського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2908,2906 (а.с.5-9). Пунктом 10 договорів дарування визначено, що його сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Згідно з п. 17 договорів дарування право власності на відчужувану квартиру у обдарованої виникає з моменту прийняття в дарунок. Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Частиною 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обовязковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. Виходячи із преамбули ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004року № 1952-IV цей Закон спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, а державна реєстрація прав на нерухоме майно-офіційне визнання і підтвердження державою\~\~фактів\~\~виникнення,\~\~переходу\~\~або\~\~припинення\~\~прав на нерухоме майно,\~\~обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Держава\~\~гарантує\~\~достовірність\~\~зареєстрованих\~\~прав\~\~на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 3 Закону). З огляду на наведене, предмет регулювання і цілі вказаного Закону відсутні підстави вважати, що непроведення позивачем реєстрації права власності на подаровані квартири позбавляє її права ставити питання про звільнення цього майна, набутого за договором дарування, який не оспорений та за відсутності підстав вважати його нікчемним, з-під арешту. При цьому, чинне цивільне законодавство не повязує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. Отже, враховуючи ст. ст. 316, 328, 717, ч. 2 ст. 719, ч. 4 ст. 722 ЦК України, з часу укладення договору дарування та прийняття дарунка позивач вважається власником квартир №55 та №53 по вул.Д.Галицького,132 в м.Болехів. Арешт на\~квартири,\~який позивач просить скасувати,\~накладений 22.05.2017року на виконання рішення господарського суду про стягнення з [PERSON] на користь виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 139395,46грн. заборгованості, тобто після того, як [PERSON] вже відчужив вказані квартири [PERSON] . Таким чином, спірні квартири №55 та №53 по вул.Д.Галицького,132 в м.Болехів належать [PERSON] на праві власності згідно договорів дарування, а відтак підлягають звільненню з під-арешту, оскільки неналежить боржнику. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Між тим, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Як зазначено в п.8 Постанові №5 Пленуму ВСС України від 03 червня 2016 року"Про судову практику в справах про зняття арешту з майна " в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. Якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], набула право власності на спірні квартири в спосіб та у порядку, визначеному законом і як єдина власник вказаних квартир, не є особою, права, якої обтяжуються, а тому її право власності на нерухоме майно відповідно до положень ст. 321 ЦК України, не може бути обмежено шляхом арешту та заборони на відчуження за боргами іншої особи. А відтак, її вимоги про зняття арешту з майна грунтуються на вимогах закону і підлягають до задоволення. На підставі викладеного, ст. 316, 328, 717, ч. 2 ст. 719, ч. 4 ст. 722 ЦК України України,

Outcome: approved