Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач за основним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]; третя особа: Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України, КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва" про усунення перешкод у користуванні власністю, скасування реєстрації, посилаючись на те, що кімнати 7, 9 у комунальній квартирі [ADDRESS] належать на праві власності позивачу та його неповнолітньому сину [PERSON], 2003 року народження на підставі свідоцтва про право власності від 24.02.2010 [NUMBER]. Відповідно до довідки за формою №3 вбачається, що в кімнатах за зазначеною вище адресою зареєстрована відповідачка [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача. Позивач за основним позовом зазначив, що в квартирі відповідачка не з'являється, жодним чином квартирою не цікавиться, однак в добровільному порядку з заявою про зняття з реєстраційного обліку з квартири 16 (кім.7, 9) в [ADDRESS], до відповідних органів не звертається. З врахуванням того, що реєстрація відповідачки в належній позивачу квартирі порушує його права, як власника квартири, та не надає його можливості в повній мірі володіти та розпоряджатися квартирою, позивач вимушений був звернутися до суду. Крім того відповідач за основним позовом [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], Третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом, та просить суд зобов'язати [PERSON] і [PERSON] усунути [PERSON] з малолітнім [PERSON], [INFO], перешкоди в користуванні кімнатами №7 і 9 квартири [ADDRESS], наступним шляхом: виселити [PERSON] з кімнати №9, [PERSON] з кімнати №7, та вселити [PERSON] і [PERSON], у кімнати 7 і 9 квартири [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що не визнає позовних вимог ні в первісній ні в редакції від 12.04.2016 року так як вони гуртуються на неправдивих обставинах. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюб між сторонами розірвано лише після ухвали Апеляційного суду м. Києва 20.01.2016 року про залишення в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2015 р. у справі 759/22380/14-ц, яке [PERSON] приховував від позивача за зустрічним позовом. [PERSON], зазначила, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках приватизували 10.02.2010 р. спірну квартиру, за адресою: [ADDRESS], [PERSON], участі у приватизації не приймала виключно через те, що раніше вже використала право на приватизацію житла. Позивач за зустрічним позовом зазначила, що невдовзі після приватизації квартири, сім'я в повному складі переїхала на тимчасове проживання до квартири матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в якій і проживали до сварки в червні 2014 року, яка сталася між подружжям на грунті самоусунення [PERSON] від обов'язків утримання сім'ї та дитини, неправомірного укладання кредитного договору на 70000,00 грн., які в сім'ю не надавав, а використав для задоволення своїх потреб. Внаслідок сварки, подружжя змінили попередню домовленість і домовились про окреме від дружини і сина тимчасове проживання [PERSON] в спірній квартирі в кімнаті №7, а [PERSON] з сином в кімнаті №9 доки [PERSON] не виправить своє відношення щодо обов'язків чоловіка в сім'ї. На виконання саме цієї домовленості [PERSON] переніс в кімнату №7 свої речі для окремого користування ними, а речі [PERSON] з сином залишив у кімнаті №9 до якої зобов'язувався не мати ніякого відношення, крім того, подружжя через деякий час домовилось, що [PERSON] буде оплачувати комунальні послуги за всю квартиру, а з боку [PERSON] не буде заяв в суд про стягнення з нього аліментів, аби він міг погашати частинами заборгованість по кредиту. Позивач за зустрічним позовом зазначила, що весь наступний час до 24 жовтня 2015 року відповідач не порушував свого усного зобов'язання щодо тимчасового не проживання дружини і сина в спірній квартирі і [PERSON] не мала підстав змінювати умови домовленості. При цьому, позивачка як і син була переконана в існуванні сім'ї з [PERSON], хоча і з окремим з ним тимчасовим місцем проживання. Однак, 24 жовтня 2015 року [PERSON] порушив домовленість - відмовився надавати матеріальну допомогу на утримання сина, який проживав весь цей час з матір'ю і на її утриманні, та став чинити дружині з сином перешкоди в користуванні кімнатою №9, з якої 31.10.2015 року викинув речі [PERSON], залишені в ній 29.10.2015 р., переніс до неї свої носильні речі, у вхідні двері кімнат врізав інші замки і заявив, що квартира є лише його власністю і він не хоче, щоб в ній проживала [PERSON], з якою він розлучився. При цьому, копії рішення суду про розірвання шлюбу [PERSON] дружині не надавав і не пояснював чому без її відому припинив шлюб. Позивач за зустрічним позовом, зазначила, що 31 жовтня 2015 року, коли позивачка з сином не змогли попасти в свою з дитиною кімнату №9, через заміну вхідного замка в ній відповідачем, який відмовився надавати позивачці ключ, у зв'язку з цим позивач не може попасти до квартири через перешкоди відповідача. В судовому засіданні позивач за основним позовом підтримав заявлені позовні вимоги, підтвердивши суду вищезазначені обставини справи викладені в позовній заяві, та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним в судове засідання з'явилася, проти задоволення основного позову заперечувала, посилаючись на вищезазначені обставини, та просила задовольнити зустрічний позов Заслухавши пояснення позивача, відповідача дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає за можливе позов задовольнити частково виходячи зі наступного. Судом встановлено, що між сторонвами у справі існують неприязнені стосунки. Судом встановлено, що згідно Актів ( а.с.6,7,8,9) [PERSON] в спірному житлі відсутня. Судом встанволено, що згідно довідкм форми№3 Сторони у справі та їх неповнолітній син зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Судом встанволено,що згідно свідоцтва про право власності ( а.с.11) спірна квартра належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно довідки ( а.с.13) [PERSON] за спірною адресою не проживає з 2009 по 2013 рік. Судом встанволено, що згідно ішення Святошинського районного суду м. Києві від 15.04.2015 року ( а.с.14а) шлюб між сторонами розірвано. Судом встанволено, що згідно ордеру на жиле приміщеня адресою [ADDRESS]., ордер видано на сім"ю із трьох осіб, позивач, відповідач таїх непровнолітній син ( а.с.51). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим майном та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника майна права власності на нього, а отже, припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Окрім того судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій [PERSON], до спірного житла неоднаразово викликалися наряди поліції, що підтверджено письмвими доказами ( а.с.128-130). В судовому засіданні були допиьані свідки з боку позивача за основним позовом [PERSON] гр.[PERSON],який повідомив, що не бачив відповідачку у гуртожитку за спірний період, та зі слів позивача вона проживає у своєї матері. Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі власник спірного житлового приміщення не змінився, [PERSON]. перешкоджав відповідачці у проживанні у спірному житлі, а тому , а тому [PERSON] не проживала в спірному житловому приміщенні з поважних причин, та має право проживати у жилому приміщенні адресою [ADDRESS]. Судові втрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial