Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 09.07.2012 року було укладено кредитний договір б/н, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 13000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 01.07.2019 року становить 1413980,68 гривень, із яких: 26872,43 грн - заборгованість за кредитом, 1381058,25 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6050,00 грн - заборгованість за пенею та комісією. Від цієї суми позивач слід відняти суму заборгованості, яка була стягнута рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.03.2015 року в сумі 43141,15 грн, з яких: 26252,43 грн - заборгованість за кредитом; 13608,19 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 750 грн - заборгованість за комісією та пенею; 500 грн - фіксованого штрафу та 2030,53 грн - процентної складової штрафу, у зв`язку з чим різниця становить 1373370,06 грн. При цьому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 113563,09 грн, із яких: 620 грн - заборгованість за кредитом, 112943,09 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 04.05.2019 року по 01.07.2019 року. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи двічі повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (до суду повернулись поштові відправлення, що дає підстави для висновку, що відповідач за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання відсутній, тому він відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим). До суду не надійшло відзиву на позов. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.03.2015 року по справі 468/351/15-ц; розрахунок заборгованості; копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09.07.2012 року; Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; світлокопію Витягу з Умов і правил надання банківських послуг), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. У судовому засіданні встановлено, що 09.07.2012 року між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено договір, за яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 13000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору у відповідача виникла заборгованість перед банком в сумі 43141,15 грн, яка була стягнута з відповідача рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.03.2015 року по справі № 468/351/15-ц. Позивачем було донараховано заборгованість станом на 01.07.2019 року в сумі 113563,09 грн, із яких: 620 грн - заборгованість за кредитом, 112943,09 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 04.05.2019 року по 01.07.2019 року. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на своєчасне отримання виконання зобов`язання за вищезазначеним договором. При цьому, з рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.03.2015 року по справі № 468/351/15-ц з відповідача на користь позивача було достроково стягнуто повну суму заборгованості за кредитним договором на загальну суму 43141,15 грн. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31.10.2018 року (справа №14-318цс18). Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) вказано, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За такого, після винесення судового рішення про дострокове стягнення повної суми кредитної заборгованості кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти, комісію та пеню, а має право на отримання компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому, в позові позивач не просить стягнути з відповідача на свою користь передбачені законом втрати від інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, отже суд не вправі вирішувати питання про стягнення вказану заборгованість. Вказане є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ч.1 ЦК України та

Outcome: dismissed