Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення курсової різниці, трьох відсотків річних, процентів за користування позикою. В позовній заяві вказав, що 27 жовтня 2013 року між позивачем, як позикодавцем, з однієї сторони, та відповідачем, як позичальником, з іншої сторони, було укладено строковий договір позики, на підтвердження укладання якого та отримання грошових коштів відповідач видав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути борг позивачу в сумі, еквівалентній 3000 доларам США, протягом 2014 року. Отримання відповідачем від позивача грошових коштів у гривнях в розмірі, еквівалентному 3000 (трьом тисячам) доларів США, відповідач підтвердив розпискою, копія якої додається. Проте протягом 2014 року відповідач не повернув позивачеві суму позики. Внаслідок порушення відповідачем прав позивача останній був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми позики, а також трьох процентів річних. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 серпня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та 3 % річних задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 48725 (сорок вісім тисяч сімсот двадцять п'ять) гривень 02 копійки, що еквівалентно 3000 (трьом тисячам) доларів США за курсом, встановленим Національним Банком України на час заявлення позовної вимоги. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 136 (сто тридцять шість) гривень 16 копійок. 21.03.2016 року відповідачем сплачено борг в повному обсязі. Представник позивача наполягав на задоволенні заяви. Відповідач просив відмовити в задоволенні заяви вказавши, що позику він повернув через виконавчу службу, виконавче провадження закрито. Раніше борг він не міг повернути у зв'язку з небажанням позивача брати у нього кошти. Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. На підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 жовтня 2013 року між позивачем, як позикодавцем, з однієї сторони, та відповідачем, як позичальником, з іншої сторони, було в усній формі укладено строковий договір позики, на підтвердження укладання якого та отримання грошових коштів відповідач видав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути борг позивачу в сумі 3000,00 доларів США протягом 2014 року Валюта виконання зобов'язання визначена судом за розпискою та за текстом зустрічної позовної заяви, в якій відповідач за первісним позовом вказував на те, що під словами «3000 доларів» мається на увазі сума саме в доларах США. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. Станом на 27.11.2015 сума в розмірі 3 000,00 доларів США становить 70 791,91 грн. З цієї суми рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року у справі № 333/759/15-ц стягнуто 48 725,02 грн. Таким чином, курсова різниця, що підлягає стягненню, становить 22 066,89 гривень. Однак Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 N 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" (далі - наказу) валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Обов'язок позичальника повернути позику передбачений ст.1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки позивач не довів сам факт заподіяння йому з вини відповідача шкоди у вигляді упущеної вигоди у зв'язку зі зміною курсу гривні по відношенню до іноземної валюти ДОЛАР, враховуючи ту обставину, що судовим рішенням встановлено валюту зобов'язання сторін - гривню та що рішення суду про стягнення заборгованості в сумі 48861, 18 грн. є виконаним. І ця обставина відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Три проценти річних за час прострочення на думку позивача становлять: 70 791,91 X 3% / 365 X 330 = 1920,11 гривень. Дане твердження є хибним оскільки питання про стягнення 3 відсотків річних вже вирішено Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 серпня 2015 року де позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та 3 % річних задоволено в повному обсязі яке набрало законної сили 21.10.2015 року та згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.03.2016 виконано 21.03.2016 року. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних за період примусового виконання рішення суду від 13.08.2015 року з 21.10.2015 року по 21.03.2016 року в розмірі 884, 89 гривень. Продовження користування позикою відповідачем зумовлює застосування до правовідносин сторін норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Однак дано норма не може бути застосована судом. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 серпня 2015 року було визначено все коло заборгованості відповідача перед позивачем. Продовження користування позикою відповідачем позивачем не підтверджено. Більш того возика повернена в повній мірі позивачу про що є відмітка державного виконавця. У зв'язку з чим стягнення процентів не передбачених договором позики сума боргу по якому повернена позивачу є недоцільною. При задоволенні позовних вимог позивача стосовно стягнення судового збору суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial