Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якому просив розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24.07.2009 р. міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського міського управління юстиції за актовим записом №486. Також просив визначити місце проживання [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], з батьком [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.07.2009 міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського міського управління юстиції за актовим записом № 486 було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачкою, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії 1ФТ № 053349. Сторони проживали однією сімєю до березня 2016 року. Спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, постійні конфлікти та виникле з цього приводу взаємовідчуження. Неодноразові спроби примирення не мали успіху. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з березня 2016 року. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Від шлюбу є малолітня дитина, [PERSON], [INFO], який переважно проживає разом з батьком [PERSON] До цього часу [PERSON] та [PERSON] не дійшли згоди щодо місця проживання сина. [PERSON] не згоден на проживання сина разом з відповідачкою, оскільки остання не має власного житла, хоча зареєстрована за адресою батьків, але фактично проживає на зйомних квартирах. При цьому знімає квартиру разом ще з іншими сторонніми людьми. Вважає, що в інтересах малолітнього сина проживати саме з батьком, а не з його матір'ю. Позивач має власний будинок, з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В будинку також обладнана кімната для дитини, де вона має можливість навчатися, гратися, відпочивати. Позивач має власний бізнес, має час відводити свого сина до навчально-виховного закладу, займатися із ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього. З самого народження сина він постійно піклується про нього. Має стабільний самостійний достатній дохід та можу у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. В той час [PERSON] не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення та умов проживання дитини, мешкає разом з чужими людьми у зйомній квартирі, котра не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини, її навчання та відпочинку. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідачка проти задоволення позовних вимог, щодо визначення місця проживання дитини заперечила, позовні вимоги про розірвання шлюбу просила задовольнити. Такожа пояснила що між нею та позивачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають сина. Спільне життя з відповідачем не склалося. Вважає, що син повинен жити саме з нею. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини заперечила, позовні вимоги відносно розірвання шлюбу, підтримала. Представник третьої особи, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, залишила на вирішення суду, відносно вимоги, щодо визначення місця проживання дитини заперечила. Також зазначила, що Комісією було прийнято рішення про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Суд, вислухавши позивача, відповідача, представників, свідків перевіривши матеріали справи дійшов то такого. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Житлово-побутові умови батька в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дитини, батько за місцем свого проживання спроможний забезпечити дитину можливістю відвідування навчального закладу, для дитини створені всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. В будинку батька, син має окрему кімнату. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання дитини. При наданні правової оцінки спору суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.2 ч.1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що батьки в рівній мірі приймають участь у вихованні дитини. Доводи відповідача, про те, що позивач не займається вихованням дитини на дому, а постійно бере його з собою в довготривалі відрядження, оскільки працює далекобійником і навіть є суб'єктивними. Обставин та дій з боку позивача, які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дитини як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. Також, як вбачається з висновку соціально-психологічного висновку від 18.12.2017 року №2029, який був зроблений на замовлення служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради стосунки [PERSON] з матір'ю [PERSON] є недовірливими, емоційно болючими та напруженими. Дитина відчуває з боку матері постійне незадоволення ним, недостатньо любові, піклування. Хлопчик проговорює, що мати часто сердита на нього, карає та б'є його. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Враховуючи викладені вище обставини справи, вимоги Закону України «Про охорону дитинства», особисті якості батьків, можливість створення батьком дитини належних умов для виховання дитини, його більшу турботу і увагу до дитини, а також висновок соціально-психологічного висновку, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову в частині визначення місця проживання дитини, оскільки залишення дитини проживати з батьком відповідає її інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дитини. Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Суд вважає, що позовні вимоги доведені під час розгляду справи, тому позов слід задовольнити повністю. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved